Комунальний заклад «Кіровоградський

обласний інститут післядипломної педагогічної освіти

імені Василя Сухомлинського»

Володимир Босько

Історичний календар

Кіровоградщини

на 2017 рік

Люди. Події. Факти.

Центрально-Українське видавництво

Кропивницький

2016

ББК 63.3(4УКР-4КІР)Оя25

УДК 94(477) (059.3)

Б 85

Автор-упорядник: Босько Володимир Миколайович, методист КЗ «Кірово-

градський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти імені Василя

Сухомлинського», лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястре-

бова, лауреат обласної премії у галузі образотворчого мистецтва імені Олек-

сандра Осмьоркіна.

Рецензенти:

Бик Адам Сергійович, кандидат педагогічних наук, доцент, заступник дирек-

тора з науково-дослідної роботи та міжнародного співробітництва КЗ «КОІППО

імені Василя Сухомлинського», лауреат обласної педагогічної премії імені Ва-

силя Сухомлинського.

Бабенко Олег Олександрович, директор Кіровоградського обласного держав-

ного архіву, голова обласної організації Національної спілки краєзнавців України,

лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястребова, лауреат облас-

ної літературної премії імені Євгена Маланюка.

Друкується за рішенням вченої ради комунального закладу «Кіровоградський облас-

ний інститут післядипломної педагогічної освіти імені Василя Сухомлинського».

Відповідальна за випуск: Корецька Людмила Вікторівна, директор КЗ «КОІППО

імені Василя Сухомлинського», заслужений працівник освіти України.

Босько В.М.

Б 85 Історичний календар Кіровоградщини на 2017 рік. Люди. Події.

Факти [Текст] : довідник / Автор-упоряд. В.М. Босько. – Кропив-

ницький: Центрально-Українське видавництво, 2016. – 260 с.

ISBN 978-966-130-109-1

12-й випуск альманаху містить відомості про ювілеї понад 400 визначних осо-

бистостей як минулих часів, так і сьогодення (від середини 18-го століття до

наших часів), пов’язаних з Єлисаветградським і Олександрійським повітами та

сучасною Кіровоградською областю. Історико-краєзнавчі нариси і розвідки роз-

повідають про перейменування міста, його вулиць та драматичні долі відомих

людей Степової Еллади. Зокрема представлено 23 біографічні довідки про наших

земляків, героїв АТО, які віддали життя за суверенітет і територіальну цілісність

України. Видання ілюстроване, розраховане на широке коло читачів.

ББК 63.3(4УКР-4КІР)Оя25

ISBN 978-966-130-109-1

УДК 94(477) (059.3)

© В.М. Босько, 2016 р.

© Центрально-Українське видавництво, 2016 р.

Історична енциклопедІя степоВого краю

у долях його Видатних уродженцІВ

Весь этот мир, прекрасный и горбатый,

Как дерево на берегу Ингула. .

Арсений Тарковский

Побачив світ «Історичний календар

Кіровоградщини на 2016 рік. Люди.

Події. Факти». З цього приводу варто

привітати не тільки його незмінного ав-

тора Володимира Боська разом з Цент-

рально-Українським видавництвом, але

й усіх читачів. У добу, коли Україна так

болісно входить у європейський вимір,

цей проект сприймається особливо акту-

ально й природно.

Щорічні «Календарі» Володимира

Миколайовича (а їх уже 11!) на фоні ба-

гатьох інших аналогічних видань, що з’яв-

ляються в нашій державі та поза ї межа-

ми, по-справжньому авторські. Вони, бу-

дучи по вінця наповнені належною у

таких випадках інформацією, не тільки дають можливість робити

разом з дослідником відкриття, вгамовувати спрагу знань, а ще й ви-

кликають особливі почуття від незмінної ліричної складової.

У 2005 році з’явилась друком перша книга «Історичного кален-

даря Кіровоградщини на 2006 рік». А зараз це вже унікальне явище,

яке виходить за регіональні рамки. І не тільки завдяки енциклопе-

дичній насиченості, на що ще за життя звертав увагу збирач «Літе-

ратурного словника Кіровоградщини» незабутній Леонід Куценко.

Насмперед через своєрідну особистісну подачу матеріалу. Лірич-

ний струмінь оживляє, здавалося б, традиційно «сухі» рубрики, ві-

домі кожному з «Календаря знаменних і пам’ятних дат». Йдучи за

подіями днів, місяців, років і навіть століть, автор з різних за коль-

ором (національна, релігійна, партійна та інша приналежність) та

блиском (відомі й малознані особистості) біографічних камінців

творить оригінальну мозаїчну картину минулого й сьогодення краю.

На думку колег-краєзнавців, цінність Боськових календарів на-

віть не в тому, що він перший про щось або когось написав (хоча й

відкрив у краєзнавстві більше, ніж будь-хто інший до нього), а в тій

особливості, що він ніби повертає особистість до малої батьків-

щини. Він спонукає пишатися земляком навіть тоді, коли людина

3

передмова

прославила себе, скажімо, як хлібороб, не вдома, а десь у сусідній

Миколаївщині (двічі Герой Соціалістичної Праці та Герой України

Дмитро Костянтинович Моторний), або як президент баскетболь-

ної ліги аж за Атлантичним океаном (засновник НБА Моріс Подо-

лов). Такий підхід дає зрозуміти, що мало є епох чи галузей

людської діяльності, де б уродженці рідного краю не доклали своїх

рук, розуму й серця.

Щоб засвідчити власне кредо, Володимир Босько звертається до

узагальнень історика Наталії Яковенко: «Все, що мало місце на те-

риторії України, всі, хто тут народився (незалежно від етнічного по-

ходження), належать передусім Україні», а отже, й Кіровоградщині.

Надихає краєзнавця й висновок Леоніда Вернського – онука лау-

реата Нобелівської премії з фізики Ігоря Тамма. Досліджуючи жит-

тєпис славетного діда – вихованця Єлисаветградської громадської

гімназії – він з подивом виявив: «Жодне провінційне місто Росій-

ської імперії наприкінці ХIХ-початку ХХ століть не дало світові такої

кількості видатних людей, як Єлисаветград!»

А з усіх визначень, що таке історія, Босько намагається дотри-

муватись того, що належить одному з найсамобутніших філософів

Миколі Федорову: «История есть всегда воскрешение, а не суд, так

как предмет истории не живущие, а умершие. .»

Годі навіть намагатися переказати зміст усіх календарів! Загаль-

ний об’єм їх випусків давно перетнув дві тисячі сторінок. Зрозу-

міло, було б краще, якби читачі могли самостійно ознайомитися

бодай з одним щорічником. Але оскільки сьогочасні тиражі кни-

жок надто мізерні, спробуємо хоча б пунктирно окреслити зроб-

лене Володимиром Боськом.

Про кого він тільки не писав! Дев’ятий випуск календаря при-

свячений 75-річчю утворення Кіровоградської області. Є в ньому чи-

мало цікавої інформації й стосовно Другої світової війни, не забуто

й ювілей славного Кобзаря («Унікальний прижиттєвий і найзагад-

ковіший портрет Тараса Шевченка зберігається в Кіровограді»). В

інших томах – невідомі сторінки життя Йосипа Шевченка, небожа

Великого Кобзаря. Виявляється, той навчався в знаменитому Єли-

саветградському юнкерському кавалерійському училищі. А ще з-

під його пера вийшла перша в історії міста україномовна книга

«Дещо з перекладів і самостійних творів», надрукована під псевдо-

німом І.Гриненко. Дізнаємося й про те, що у Голованівську на Кі-

ровоградщині народилася внучата племінниця Тараса Шевченка

Олександра Велигорська (дружина письменника Леоніда Андреєва,

мати поетів Вадима та Даниїла Андреєвих). Далеко не всім відомо

й про те, «Як єлисаветградці боронили українську мову». Майже

4

передмова

140 років тому члени місцевого українофільського гуртка написали

листа до відомого журналіста О. Пипіна з проханням посприяти

скасуванню Емського указу про заборону української мови, літера-

тури й театру.

Вміщено до календарів і маловідомі факти, пов’язані з першим

професійним українським театром корифеїв. І навіть з життям

Мельпомени на окупованій німцями Кіровоградщині, де «репер-

туар був українським на 100 відсотків». Автор вважає, що нам ще

належить гідно оцінити те явище.

Пише Володимир Миколайович й про Семена Климовського,

який жив на хуторі Припутні на території нинішньої Кіровоград-

щини, де створив відому всьому світові пісню «Їхав козак за Дунай».

І про те, що понад 130 років тому місцевими аматорами (М.Кро-

пивницький, І. Тобілевич) в Єлисаветі (так вони називали Єлисавет-

град) здійснено першу постановку знаменитих «Вечорниць» Петра

Нішинського, де прозвучала хвилююча «Закувала та сива зозуля».

Босько першим довів, що так званий «Херсонський белетри-

стичний збірник «Степ» (1886), має єлисаветградське походження

(«А «Степ» все-таки наш – єлисаветградський!»). Розповідає він і

про діяльність в Єлисаветградському повіті «артільного батька» Ми-

коли Левитського.

Є цікавинки й про давнішу історію. Наприклад, про битву на

Жовтих Водах 1648 року, завершальний етап якої стався на терито-

рії, що зараз входить до складу Олександрійського району. А ось чи

прокладено туди туристичний маршрут, як про те стурбовано на-

писав автор календаря? Або про українського Робіна Гуда Устима

Кармелюка. Виявляється, в біографії очільника повстанської бо-

ротьби 1813-1815 років був епізод, пов'язаний з Єлисаветградом,

куди бунтар потрапив як рекрут, але зумів утекти.

Неодноразово автор звертається й до постаті таємничого геть-

мана Павла Полуботка, його дотичних до нашого краю слідів («Єли-

саветградський слід скарбів Полуботка»). Наводить по-справжньому

дивовижні факти: саме в Єлисаветграді зберігалися аж дві реліквії –

вишивана сорочка гетьмана і знаменита картина художника Василя

Волкова «Петро I і Павло Полуботок».

Володимир Босько робить читача співучасником власних від-

криттів у краєзнавстві. Так, вивчаючи матеріали архівів, він натра-

пив на унікальні документи про появу та функціонування перших

концтаборів. Ні, не гітлерівських чи польської Берези Картузької

(все це буде пізніше!), а про Єлисаветградський концентраційний

табір 1921-1922 років!

Не менш вражають подробиці, виявлені у місцевому архіві, про

5

передмова

вилучення церковних цінностей з храмів Єлисавеградського повіту

(«Велике пограбування храмів Єлисаветградського повіту»).

З року в рік змінюється на краще глибина викладу матеріалу в

календарях, з’являються нові ракурси подачі. Ось, прміром, нарис

«Брат мій – ворог мій. .» Йдеться про вражаючий розкол напри-

кінці ХIХ століття роду Шульгиних. Його представників, двоюрід-

них братів Якова Миколайовича та Василя Віталійовича, назавжди

розз'єднала. . Україна!» Перший – визначний українофіл, майже

7 років працював контролером єлисаветградського відділення Дер-

жавного банку. Тут у 1894 році народився син Володимир Шульгин,

що загинув під Крутами. Старший Олександр – перший українсь-

кий міністр закордонних справ в уряді УНР. А їхній родич Василь

Шульгин – відомий монархіст, один із засновників Добровольчої

(Білої) армії, автор книг «Дни», «1920» та ін. Саме батько останнь-

ого – Василь Якович – заснував українофобську газету «Киевлянин».

Окремі статті за насиченістю інформацією та цікавими узагаль-

неннями вирізняються з-поміж інших. Чого варта лише ось ця: «Бо

все на світі лише пісня на мові українській», в якій автор торкається

однієї із надзвичайно делікатних для нашої країни тем – національ-

ного питання.

Степовий край щедро поділився своїми синами й дочками з

провідними країнами світу. Про це Босько розповідає у статтях

«Видатні американці – уродженці Єлисаветграда», «Наші зем-

ляки – творці держави Ізраїль», «Єлисаветградські художники-па-

рижани» та ін.

Уродженці Степової Еллади відігравали провідну роль у подіях

всесвітньо історичного значення. Так, колишній начальник Єлиса-

ветградського кавалерійського училища генерал Олександр Самсо-

нов – одна з ключових і найтрагічніших постатей Першої світової

війни. У серпні 1914 року після розгрому 2-ї російської армії, якою

пожертвували задля врятування Парижа, він – ї командувач і лю-

дина честі – застрелився.

Сьогодні все більше дослідників історії більшовицької револю-

ції 1917 року вважають, що ї творцями були переважно вихідці з

Єлисаветградського повіту: Лев Троцький, Григорій Зінов'єв, брати

Гомберги. Звісно, Володимир Босько ретельно висвітлив і цю тему.

Сильне враження справляє й емоційно аналітична стаття «Доля

малих батьківщин». Автору справді болить тема зникненн непер-

спективних сіл, оскільки з ними втрачається історична пам'ять.

Крім, зрозуміло, стислих біографій кількох тисяч (!) персоналій,

понад 200 нарисів, розвідок та есе календарі містять інформацію

для краєзнавців різних напрямків та уподобань.

6

передмова

Не дивно, що літературі філолог за освітою й пристрасний по-

ціновувач красного слова відводить у календарях чимало місця. На-

приклад, згадується англійська письменниця Етель Ліліан Войнич,

яка прообразом свого Артура-Овода зробила уродженця Нового

Стародуба Петрівського району Сергія Степняка-Кравчинського.

Зібрано різноплановий матеріал про зв’язки Льва Толстого з єли-

саветградцями. Є розповідь про те, що одним з поштовхів до ви-

ступу в 1908 році російського гуманіста за скасування смертної кари

була інформація про страту 20 селян Єлисаветградського повіту за

вбивство поміщика Келеповського. Тож всесвітньо відома стаття

«Не можу мовчати» має центральноукраїнську прив’язку.

18 років, відданих картинній галереї й художньому музею Кіро-

вограда, зрозуміло, привернули увагу автора календарів до худож-

ників-земляків. Він пише про академіка портретного живопису

Петра Крестоносцева, який у 1880 році створив Вечірні рисувальні

класи при Єлисаветградському земському реальному училищі –

першу в Росії громадську школу мистецтв. Про виставки в Єлиса-

ветграді Товариства передвижників (Єлисаветград входив до

п’ятірки найбільш відвідуваних передвижниками міст). Про «со-

нячного художника» Сергія Васильківського (малював козацьку

церкву в с. Куцеволівці Онуфрївського району), що відвідав Єлиса-

ветград з виставкою своїх творів у 1913 році.

А як же без Івана Похитонова, якого, крім України, вважають

своїм Бельгія, Франція й Росія! Його творчості й долі Володимир

Босько присвятив низку статей. Виявляється, Похитонова можна

вважати навіть фундатором Єлисаветградського художнього музею.

Митець у 1913 році мав намір передати землякам частину своїх жи-

вописних перлин, а по смерті – всі. .

З приємністю автор календарів зазначає, що «Єлисаветград

кінця ХIХ-початку ХХ століть називали музичною столицею Півдня

Росії». Місто мало славнозвісну музичну школу Густава Нейгауза й

дало світові цілу плеяду видатних музикантів: Генріх Нейгауз, Ка-

роль Шимановський, Фелікс Блуменфельд, Ксенія Ерделі та ін. Є

тут цікавинки й про Миколу Лисенка, дитинство якого минуло в

Крилові, з великим концертом в Єлисаветграді він виступав уже

знаним композитором і педагогом.

Єлисаветград пишався передусім своїми навчальними закла-

дами, тому Босько досліджує історію кавалерійського, земського ре-

ального й комерційного училищ, громадської гімназії.

В каледарях є згадки й розгорнуті оповіді про колег-краєзнав-

ців, яких Володимир Миколайович добре знав і знає особисто: про

незабутнього Федора Плотніра – новопразького літописця; про ле-

7

передмова

гендарного збирача старожитностей Олександра Ільїна, після

смерті якого в 1995 році його антикварні скарби наробили чимало

шуму, що не вщух і по сьогодні й навіть вилився у відомий серіал

«Синдром дракона». Про це Володимир Миколайович розповідає

у захопюючій дилогії «Людина, яка спокусила місто», «Скарби Іль-

їна: містика і КДБ».

Володимир Босько виступає своєрідним генератором ідей для

творчих людей. Так, наприклад, на його думку, «давно назріла по-

треба скласти довідник населених пунктів Єлисаветградського та

Олександрійського повітів, що назавжди зникли з мапи після

1917 року».

Цей молодий регіон України у самісінькому ї центрі, що «роз-

вивався з суто американською швидкістю», був і, на жаль, залиша-

ється для неї найзагадковішим і десь навіть чужорідним. Своїми

календарями Босько прагне подолати цю упередженість України

щодо рідного краю, довести його повноцінність та показати уні-

кальність.

На сьогодні у мене на полиці стоїть 11 історичних календарів з

автографами автора. Останній – з біографіями загиблих майданів-

ців та учасників кривавої війни, котру називають абревіатурою з

трьох літер. . АТО. З нетерпінням чекаю 12-го!

Передрук статті Федора Шепеля «Від Володимира Боська» з часопису

«Кур’єр Кривбасу» (із незначними доповненнями та уточненнями), №317-

318-319, 2016

Різні обличчя Історичного кaлендаря

8

Борис Пастернак

Единственные дни

На протяженье многих зим

Я помню дни солнцеворота,

И каждый был неповторим

И повторялся вновь без счета.

И целая их череда

Составилась мало-помалу –

Тех дней единственных, когда

Нам кажется, что время стало.

Я помню их наперечет:

Зима подходит к середине,

Дороги мокнут, с крыш течет

И солнце греется на льдине.

И любящие, как во сне,

Друг к другу тянутся поспешней,

И на деревьях в вышине

Потеют от тепла скворешни.

И полусонным стрелкам лень

Ворочаться на циферблате,

И дольше века длится день,

И не кончается объятье.

Роберт Рождественский

Тихо летят паутинные нити.

Солнце горит на оконном стекле. .

Что-то я делал не так?

Извините:

жил я впервые

на этой Земле.

Я её только теперь ощущаю.

К ней припадаю.

И ею клянусь.

И по-другому прожить обещаю,

если вернусь. .

Но ведь я

не вернусь.

9

Булат Окуджава

Почему мы исчезаем. .

Почему мы исчезаем,

превращаясь в дым и пепел,

в глинозем, в солончаки,

в дух, что так неосязаем,

в прах, что выглядит нелепым, –

нытики и остряки?

Почему мы исчезаем

так внезапно, так жестоко,

даже слишком, может быть?

Потому что притязаем,

докопавшись до истока,

миру истину открыть.

Вот она в руках как будто,

можно, кажется, потрогать,

свет ее слепит глаза. .

В ту же самую минуту

Некто нас берет под локоть

и уводит в небеса.

Это так несправедливо,

горько и невероятно –

невозможно осознать:

был счастливым, жил красиво,

– но уже нельзя обратно,

чтоб по-умному начать.

Может быть, идущий следом,

зная обо всем об этом,

изберет надежней путь?

Может, новая когорта

из людей иного сорта

изловчится как-нибудь?

Все чревато повтореньем.

Он, объятый вдохновеньем,

зорко с облака следит.

И грядущим поколеньям,

обожженным нетерпеньем,

тоже это предстоит.

10

Інгул та єлисаВетград:

ІсторІя Взаємної нелюБоВІ

А воды в Ингуле только и хватало,

что для весеннего наводнения.

Дон Аминадо

Таке враження, що поважні українські історики, виконуючи

спецзамовлення Українського інституту національної пам’яті

спробувати нав’язати нам назву Інгульськ, не спромоглися, бодай

поверхово, ознайомитися з історією Єлисаветграда. Вони навіть не

погортали «Исторический очерк г. Елисаветграда» міського голови

Олександра Пашутина, виданий у 1897 році, не кажучи вже про іс-

торичні праці та мемуари видатних його уродженців (Генріха Ней-

гауза, Дона Амінадо, Петра Покаржевського, Олександра Семе-

ненка та багатьох інших). Тоді б вони дізналися, що Інгул ніколи не

був окрасою міста (ні води, ни риби, як всі нормальні річки, не

давав), більше того, він завжди був проблемною річкою, оскільки

досить часто спричиняв катастрофічні паводки, що завдавали вели-

кої шкоди містянам.

У дитинстві доводилося чути, що, мовляв, до революції 1917 року

Інгул був зовсім іншим: чистим, рибним, ледве не судноплавним.

Це – міф. Швидше, навпаки, саме за радянської влади робилися

спроби якось «облагородити» Інгул. У часи мого дитинства, при-

наймні у 1962-1964 роках, ми у районі Кущівки навіть купалися в

ньому, ловили рибу (це були, пригадується, переважно бубирі та

краснопірки). Інгул неодноразово розчищали; у центрі міста, непо-

далік мосту, обладнали пункт прокату човнів і прогулянки по Ін-

гулу були улюбленим відпочинком і розвагою для містян. Був навіть

випущений поштовий конверт із зображенням цієї ідилії. Ще не

так давно Інгул у центрі міста прикрашали фонтани.

Однак тривала ця гармонія між містом та річкою недовго –

Інгул знову загиджували сміттям і нечистотами з каналізації. Певно,

у цьому й полягає один з феноменів нашого міста.

11

Інгул та єлисаветград

Адже, як правило, мешканці міст, через які протікає річка, став-

ляться до неї з повагою та любов’ю. А от у нас спостерігаємо зовсім

протилежне. Між річкою Інгул та містом Єлисаветградом від са-

мого початку склалися доволі унікальні стосунки – обопільної не-

приязні. Чи то була допущена якась помилка при плануванні міста,

чи вплинуло щось інше (можливо, навіть містичне), але мешканці

Єлисаветграда, а потім і Кіровограда, старанно забруднювали свою

річку, а вона, у свою чергу, за це їм помщалася.

Отже, маємо вагомий привід трохи заглибитися в історію взає-

мин Єлисаветграда та Інгула. Є, приміром, свідчення, що являв со-

бою Інгул у 1774 році (через 20 років після заснування фортеці Св.

Єлисавети!). У своєму щоденнику «Путешествие Елисаветградской

провинцией» академік Гільденштедт, відвідавши влітку нашу фор-

тецю, яка ще не мала статусу міста, відзначив: «Мостов через Ингул

нет, потому что высокая весенняя вода срывает их. В настоящее

время воды в Ингуле так мало, что во многих местах через него

можно перепрыгнуть, в других он образует обширные и глубокие

лужи. Течение в нем едва заметно, поэтому вкус воды очень не-

приятен».

Детально, з неабияким художнім хистом, одну з найстрашні-

ших повеней в Єлисаветграді, що мала місце у 1841 році, змалював

перший історик міста Григорій Соколов: «Неожиданное бедствие

постигло Елисаветград: внезапность события и его гибельные по-

следствия составляют эпоху в существовании города, сделавшегося

его жертвой и потому нельзя пройти молчанием того, что к не-

счастью, оставило по себе тяжкую память. Я говорю о наводнении

Елисаветграда Ингулом. .»

Полковник Російського Генерального штабу, військовий топо-

граф Олександр Оттович Шмідт, який побував у Єлисаветграді у

1863 році, зазначив: «Во-

обще город имеет большой

недостаток в воде. Ингул до

того мелководен, что едва

не высыхает и имеет глу-

бину всего несколько верш-

ков. Здесь же моется белье

всего простого народа, от-

чего вода до того заража-

ется, что несчастные живо-

тные с трудом утоляют ею

жажду. Между тем масса

воды, проходящей чрез

12

Інгул та єлисаветград

Ингул в течение года, бы-

вает довольно значитель-

на. . Давно бы пора было

взять реку в искусственные

берега и поднять ее уровень

рядом шлюзов; но об этом

здесь и не помышляют. .»

Наш видатний худож-

ник Петро Покаржевський

згадує: «. .Летом речку Ин-

гул переходили вброд

дети. Зато весной Ингул

бывал опасен, город лежал

в котловине, и находив-

шиеся по соседству большие запруды (ставы) во время таяния снега

переполнялись водой, а так как заранее никаких мер к постепен-

ному спуску воды не принималось, то прорывавшаяся через две

плотины масса воды стеной шла на город и на прилегающие селе-

ния. Почему-то эти прорывы плотины происходили ночью, и

люди, застигнутые бедой, еле успевали спастись сами и спасти

детей, а скотина и имущество гибли».

А ось фрагмент з роману уродженця Єлисаветграда Павла

Гельбака «Син чекіста» (1974): «В двадцать четвертом году погода

словно взбесилась. Зимой морозы доходили до сорока градусов. И

это на юге! Весной Ингул, который летом и курица перейдет вброд,

вышел из берегов, смыл кладки, мосты, разлился по Старому ба-

зару. Словно какие-то диковинные суда, задрожали на волнах рун-

дуки и лавчонки. Вода заливала одну улицу за другой, пока с

любопытством не лизнула нижние этажи в центре города. Даже

гордо возвышающийся собор увидел отражение своего купола в

водах Ингула. Не успела угомониться река, как над городом нестер-

пимо запылало, будто топка вагранки, солнце».

У новітні часи кіровоградцям особливо запам’яталися повені

1980 та 1989 років. Та й взагалі щороку наближення весни меш-

канці міста чекають з тривогою: як то поведе себе Інгул цього разу.

Не менш цікаво й пізнавально під цим кутом зору погортати

єлисаветградські газети. Приміром, у грудні 1881 року газета «Ели-

саветградский вестник» писала: «Несмотря на то, что речка Ингул

служит для жителей города Елисаветграда местом для ссыпки не-

чистот и скидки навоза, сору и падали, в настоящее время из этой

реки рубают лед и целыми транспортами развозят по всему го-

роду, и в особенности в гостиницы. В благоустроенном городе для

13

Інгул та єлисаветград

охраны общественного здоровья воспрещается брать лед из нездо-

ровых мест, а потому и нашей санитарной комиссии не мешало

бы проснуться и воспрепятствовать брать такой лед».

Інгул надихав місцевих журналістів та поетів навіть на фейле-

тони і байки. Ось байка «Свинья и гласный», автор якої заховався

за псевдонімом Митрич:

На берегу Ингульских вод

Стоял однажды думский гласный,

В Ингул глядел и думал он:

– Увы! Купаться здесь опасно!

Вода грязна!

Она отбросами полна.

Не шутка заболеть здесь всякою напастью.

И мелко тут к несчастью. .

Но, видя, что там лежит свинья, вскричал:

Зачем свинья, а? –

О, смертный! Не кичись ты славою земною:

И гласный иногда не прочь бы стать свиньею!

22 травня 1907 року в газеті «Голос Юга» з’явився віршований

твір під назвою «Маленький фейлетон. Песня Ингула (Подражание

Бальмонту)»:

Хочу быть дерзким! Не буду нежным!

Люблю свободу! Люблю разгул!

Я покажу глупцам прибрежным,

Что значит взбешенный Ингул!

О, если б знали, вы были б грубы ль,

Как были раньше – за годом год?!.

И не пойду теперь на убыль –

Я мщу за кучи нечистот.

Вы каждый день бросали гадость

И нечисть разную в меня. .

Теперь я мщу!. Какая сладость

Во мщенье нынешнего дня!.

Автор фейлетону, як свідчить підпис, якийсь Ам. Ш-скій. На-

смілюсь припустити, що це ніхто інший, як 19-річнй випускник

Єлисаветградської гімназії Амінад Шполянський, що згодом про-

славився як поет і мемуарист під псевдонімом Дон-Амінадо.

Образно й дотепно, напівжартома та напівсерйозно, хоча й шо-

куюче, висловився про Інгул у газеті «Голос Юга» автор, який поба-

жав залишитися невідомим:

14

Інгул та єлисаветград

Заколдованный круг

Величайшее зло Елисаветграда, причина всех бед – это Ингул.

Ни о чем другом не говорят так много, как о злополучном Ингуле.

Весной – наводнение, летом – зловоние, осенью – эпидемии.

И все из-за того же Ингула.

Ингул – крупнейшая достопримечательность Елисаветграда.

Ингул – величайшее зло города.

Ингул – свалка для нечистот.

Ингул – рассадник микробов.

Ингул – притча во языцех.

Египтяне, по Ветхому завету, подвергались 12 карам Божьим.

Елисаветграду дан Ингул – один, совмещающий в себе силы

и ужас всех 12 кар.

У 1911 році в «Голосе Юга» ви-

датний земський діяч, етнограф та

краєзнавець Павло Рябков, попе-

реджаючи міську управу про не-

безпеку спалаху в місті епідемії

холери, писав: «Всем известно, что

Ингул давно обратился в клоаку,

куда валят все содержимое сорных

ям, по берегам его красуются отхо-

жие места, коровники, свинюшни-

ки, бани. Посмотрите, куда спус-

кают свои воды и отбросы такие почтенные учреждения, как водоч-

ный завод Лайера, земледельческих орудий Эльворти? Вода из

этого последнего завода, чтобы достигнуть Ингула, должна пройти

по улицам чуть не через полгорода. Вы видели когда-нибудь лягу-

шек в Ингуле в пределах города? А рыбу? Правда, нет! И неудиви-

тельно! Никакое живое существо там не может выжить и часу. А

между тем, в этой воде купаются люди, моют белье, берут воду для

мытья полов, посуды. Теперь представьте себе, что будет, если вода

Ингула будет захвачена холерными вибрионами!?»

Чи налагодяться у майбутньому взаємини міста і його головної

річки? Мають неодмінно, адже ми приречені бути разом, хочеться

вірити, назавжди. Уродженець Єлисаветграда, геніальний поет Ар-

сеній Тарковський присвятив свій вірш, визнаний шедевром, нашій

іншій річці («неспешная и мелкая река − вся в камыше и ряске»).

Після цієї підказки ви, очевидно, здогадалися, якій саме:

Река Сугаклея уходит в камыш,

Бумажный кораблик плывет по реке,

Ребенок стоит на песке золотом,

15

Інгул та єлисаветград

В руках его яблоко и стрекоза.

Покрытое радужной сеткой крыло

Звенит, и бумажный корабль на волнах

Качается, ветер в песке шелестит,

И все навсегда остается таким. .

А где стрекоза? Улетела.

А где Кораблик? Уплыл.

Где река? Утекла.

Втім, справедливості ради, є у Тарковського чудовий вірш

«Дощ», в якому згаданий також Інгул:

Как я хочу вдохнуть в стихотворенье

Весь этот мир, меняющий обличье:

Травы неуловимое движенье,

Мгновенное и смутное величье

Деревьев, раздраженный и крылатый

Сухой песок, щебечущий по-птичьи, –

Весь этот мир, прекрасный и горбатый,

Как дерево на берегу Ингула.

Там я услышал первые раскаты

Грозы. Она в бараний рог согнула

Упрямый ствол, и я увидел крону –

Зеленый слепок грозового гула.

А дождь бежал по глиняному склону,

Гонимый стрелами, ветвисторогий,

Уже во всем подобный Актеону.

У ног моих он пал на полдороге.

Один із народних депутатів України настільки на нас розсер-

дився за спротив назві Інгульськ, що навіть запропонував колегам

та й взагалі всім мешканцям країни зібрати кошти для влаштуван-

ня Інгульського моря. Ідея доволі приваблива, однак утопічна

апріорі. Натомість не залишилась осторонь від спроб змусити нас

полюбити Інгул і міська влада, яка повідомила, що «у Кіровогрaді

будe розроблeнa спeціaльнa природоохороннa прогрaмa утри-

мaння в належному стaні головної водної aртeрії містa Інгулу, яка

покликана зробити його чистим і повноводним». Стільки вже

було цих програм!

P.S. А тим часом, про що ми дізналися лише нещодавно, у

1923 році в Берліні побачив світ роман видатного уродженця

Єлисаветграда Діонео (Ісаака Шкловського) (1865-1935) «Когда

боги ушли». Рідне місто змальоване у ньому під назвою. .

Верхньо-Інгульськ! І справді, «коли боги пішли», як могло вці-

літи місто Св. Єлисавети?

16

СІЧЕНЬ

140 років від дня народження ( м. Олександрівка Єлисаветградсь-

1

кого повіту) Льва Макаровича Мацієвича, кон-

структора, корабельного інженера, одного з пер-

ших вітчизняних льотчиків, громадсько-політич-

ного діяча. Розробив ряд проектів підводних човнів,

протимінних загороджень та ін. Автор проекту

першого авіаносця. Працював над питаннями тео-

рії і практики авіації, зокрема 1909 створив проект

гідролітака. Українофіл. Один із фундаторів Рево-

1877-1910

люційної Української Партії (РУП), програму для

якої під назвою «Самостійна Україна» (1901) написав М. Міхновсь-

кий. Став першою жертвою російської авіації. В Олександрівці вста-

новлено меморіальну дошку, відкрито музей славетного земляка.

Література: Володимир Панченко «Небо Левка Мацієвича» (К.,

2009), Виктор Петраков «Лев Мациевич. Памятная книжка. Биогра-

фия, документы, публикации» (М., 2010). У 2016 в Києві побачила

світ книга «Небо Левка Мацієвича. Спогади. Листи. Фото» (упоряд-

ник В. Кобзар).

110 років від дня народження ( м. Стерлітамак Уфімскої губер-

1

нії) Миколи Павловича Корна (справжнє прі-

звище Зігерн-Корн), театрального діяча (актора

і режисера). Дитинство пройшло в Єлисавет-

граді, батько Павло Гнатович фон Зігерн-Корн

був членом Єлисаветградського окружного суду.

Після смерті батьків опікуном хлопця погодився

бути відомий місцевий педагог Василь Харцієв. З

1915 по 1919 навчався в Єлисаветградській кла-

1907-1971

сичній гімназії, в 1922-1924 – в Єлисаветградській

трудовій школі. У 1928 закінчив Одеський музично-драматичний

інститут, тоді ж дебютував на сцені Одеського російського драма-

тичного театру. З 1928 по 1935 – актор пересувного театру «Крас-

ный факел» (Свердловськ, Уфа, Казань, Мінск, Ленінград, Ново-

сибірськ, Омськ, Москва). З 1935 по 1971 служив у Ленінградському

державному Великому драматичному театрі імені М. Горького, у

1952-1953 був його директором. Учасник ВВВ: з 1941 по 1943 – ар-

тист агітвзводу при Політуправлінні Ленінградського фронту. На-

городжений орденами Червоної Зірки (1945) і Трудового

Червоного Прапора (1967), медаллю «За оборону Ленінграда»

(1945) та ін. Лауреат Державної премії СРСР (1951, за участь у спек-

таклі «Разлом»). Знявся в 20 художніх кінофільмах. Заслужений

артист РРФСР (1961). Народний артист РРФСР (1954).

17

січень

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Табурище Новогеоргіївсь-

1

кого району, нині м. Світловодськ) Миколи Макси-

мовича Баранця, правознавця. Закінчив юри-

дичний факультет Одеського державного універ-

ситету ім. І.І. Мечникова. Багато років працював у

судових органах Кіровоградщині: голова Олександ-

рівського районного суду, суддя Ленінського рай-

онного суду м. Кіровограда, заступник начальника

управління юстиції Кіровоградської області. З 1987

по 1991 – головний державний арбітр державного

арбітражу при облвиконкомі. З 1991 по 2001 – голова арбітражного

суду Кіровоградської області. З 2001 по 2002 – перший голова гос-

подарського суду області. Заслужений юрист України (1995), пер-

шим в області удостоєний цього звання. Нагороджений орденом

«За заслуги» 3- го ст. (2016).

(1942) – 75 років від дня народження ( м. Кіровоград) Людмили

1

Миколаївни Ковальової, лікаря. У 1967 закінчила

Вінницький медичний інститут ім. М.І. Пирогова.

Кандидат медичних наук (1972). У 1972-1973 викла-

дала дерматовенерологію в Кіровоградському ме-

дичному училищі та продовжувала займатися

медичною практикою. З 1975 працює в Одеському

національному медичному університеті. В 1978-

1982 завідувала кафедрою дерматології та венеро-

логії Мозамбікського Національного медичного

університету ім. Е. Мондлана, одночасно була директоркою медич-

ної служби Народної Республіки Мозамбік. З 1991 – доктор медич-

них наук, професор кафедри дерматології та венерології Одеського

національного медичного університету. Є засновницею кількох на-

прямів розвитку Одеської дерматовенерологічної наукової школи.

Автор понад 400 наукових публікацій з різних питань дерматове-

нерології, 4 монографій («Сифіліс», 2003), 18 авторських винаходів

і патентів України. Внесена в біографічні видання «Видные ученые

Одессы» (2005) та «Твои имена, Одесса» (2010). Член Нью-Йоркської

академії медичних наук (1997). Член Європейської академії дерма-

тології та венерології (2004). Почесний громадянин Республіки Мо-

замбік (1982). Представлена в багатотомній Енциклопедії Сучасної

України (друкується з 2001).

18

січень

(1942) – 75 років від дня народження ( м. Новомиргород) Юрія

1

Андрійовича Коваля, письменника. У 1965 закін-

чив факультет журналістики Львівського універси-

тету. Працював завідуючим відділом поезії жур-

налу «Жовтень» (нині «Дзвін»), а з 1973 – відпові-

дальним секретарем цього часопису. Автор кни-

жок оповідань і новел: «Віднайдена фея» (1965),

«Зелена Україна» (1966), «Гармонія» (1969); доку-

ментальної повісті «Село, а над ним – лелеки»

(1979), роману «І ріки впадуть у море» (2007) та

інших творів. Окремі новели перекладено французькою, угорсь-

кою та російською мовами. Член НСПУ (1970). Представлений у

багатотомній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

95 років від дня народження (с. Іваньки на Черкащині) Гната

2

Юхимовича Почапського, хормейстера. Учасник

ВВВ, воював у Севастополі, там залишився після

війни. Маючи велике музичне обдарування, брав

участь у художній самодіяльності та ї організації в

Будинку офіцерів. Закінчив Батумське музичне

училище. У 1953 приїхав у Кіровоград, займався

розвитком художньої самодіяльності на заводі

«Червона зірка». У 1954 очолив хоровий колектив

підприємства, яким керував упродовж 45 років (з

1922-2007

1954 по 1999), здобувши з ним велику кількість

творчих відзнак – в основному дипломів про лауреатство на де-

сятках республіканських, всесоюзних та міжнародних фестивалів

і конкурсів. У 1967 колективу було присвоєно звання «Заслужена

самодіяльна хорова капела» (таких було всього 9 за всю історію

України). Капела мала широкий і різноманітний репертуар – від

народної пісні до класики, який виконувала під час численних га-

стролей по СРСР та за кордоном. У 2007 їй присвоєно ім’я Гната

Почапського. Заслужений працівник культури України.

(1932) – 85 років від дня народження ( с. Червоне Гайворонсь-

4

кого району) Віктора Трохимовича Косяченка,

письменника, літературознавця, педагога. Закін-

чив Чернівецький університет (1960) та аспіран-

туру. Вчителював. Працював лаборантом, вченим

секретарем університету, відповідальним секрета-

рем Чернівецької організації СПУ. Кандидат філо-

логічних наук (1969), доцент кафедри української

літератури Чернівецького університету. Дослідник

сатиричних жанрів української літератури: упо-

19

січень

рядкував і видав шість антологій, підготував дві монографії, опуб-

лікував сотні статей. Автор літературно-критичного нарису «Укра-

їнська радянська байка» (1972), збірки статей «Любов’ю окрилений

сміх. Українська радянська сатирична поезія на шляхах становлення

і розвитку» (1985) та інших творів. Упорядник трьох збірників са-

тири та гумору. Голова правління Чернівецького обласного об'єд-

нання Всеукраїнського товариства «Просвіта» ім. Т. Шевченка

(1992-2005). Лауреат премії ім. Омеляна Поповича (1998), лауреат

премії ім. Івана Бажанського (2003). Член НСПУ (1960). Заслужений

працівник освіти України (2000). Представлений у багатотомній Ен-

циклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Перегонівка Голова-

5

нівського району) Миколи Давидовича Бере-

зовського, зоотехніка. У 1962 закінчив Одеський

сільськогосподарський інститут. Працював зоотех-

ніком радгоспу (1962-1963), зоотехніком-селекціо-

нером, директором держплемстанції (1963-1965), в

Інституті свинарства УААН. З 1979 − завідувач від-

ділу розведення і генетики. Одночасно з 1995 − про-

фесор кафедри загального тваринництва Полтав-

ського сільськогосподарського інституту. Доктор

сільськогосподарських наук (1991), професор (1995), член-кореспон-

дент УААН (1995). Розробив селекційно-технологічну систему ви-

робництва свинини в Україні. Представлений у багатотомнійі

Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Липняжка Доброве-

6

личківського району) Василя Пилиповича Єр-

моленка, художника декоративно-ужиткового

мистецтва, кераміста. У 1966 закінчив Московське

вище художньо-промислове училище(колишнє

Строганівське). Працює в галузі декоративно-

прикладного мистецтва (фарфор). Учасник виста-

вок з 1963. У 1966-1971 – художник Барановського

фарфорового заводу, з 1973 – Сумського. Виготов-

ляє порцелянові й фаянсові вироби: декоративні

композиції – «Вітаю щиро» (1984), «На концерті», «Природа і ху-

дожник» (обидві – 1988), «Таїнство Січі» (1991); скульптури –

«Гончар» (1988), «Біда» (1989), «Про ідеал» (1991); монументаль-

ний рельєф «Т. Г. Шевченко та його герої» (1990) та ін. Член На-

ціональної спілки художників України (1971). Заслужений

художник УРСР (1984). Представлений у багатотомній Енцикло-

педії Сучасної України (друкується з 2001).

20

січень

25 років від дня народження ( м. Бердянськ Запорізької обла-

7

сті) Олександра Володимировича Конда-

кова, героя АТО. У 1997 родина переїхала до

Кіровограда, де Олександр навчався у загально-

освітній школі №35. Закінчивши дев’ять класів,

вступив до вищого професійного училища № 4.

Здобув професію оператора верстатів з про-

грамним керуванням. Захоплювався футболом,

грав у команді «ДЮСШ-2 – Кіровоград», яка ви-

1992-2014

ступала в Дитячо-юнацькій футбольній лізі

України. Пішов служити за контрактом у 3-й окремий полк спе-

ціального призначення, радист розвідувально-диверсійної радіо-

групи. З перших днів АТО був на передовій. Спочатку охороняв

Донецький аеропорт, потім у складі розвідувальної групи вико-

нував інші ризиковані завдання. Загинув 24.06.2014 під Слов'янсь-

ком біля гори Карачун у збитому військовому гелікоптері Мі-8,

що повертався з блокпоста. Нагороджений орденом «За муж-

ність» III ступеня (посмертно). На фасаді школи №35 встанов-

лено меморіальну дошку.

(1962) – 55 років від дня народження ( м. Кіровоград) Павла

10

Леонідовича Штутмана, підприємця, громадсь-

кого діяча, благодійника. У 1984 закінчив Кірово-

градський інститут сільськогосподарського ма-

шинобудування. Після служби в армії працював

на посаді інженера Кіровоградського заводу «Гід-

росила». З 1994 – генеральний директор АТЗТ

«Гідрокомплект». У 1997 обраний головою реві-

зійної комісії ВАТ «Гідросила» а через рік – голо-

вою наглядової ради. У 2000 отримав другу вищу

освіту в Міжнародній школі бізнесу за фахом «економіст». Нині –

генеральний директор ЗАТ «Кіровоградська промислова група»

та одночасно очолює спостережні ради ЗАТ «Гідросила Груп» та

ЗАТ «Ельворті Груп» («Червона Зірка»). У 2011 удостоєний По-

чесної відзнаки «Честь і слава Кіровоградщини». Нагороджений

орденами «За заслуги» 3-го (2009) і 2-го ст. (2016). Заслужений

працівник промисловості України (2005).

21

січень

90 років від дня народження ( с. Любо-Надеждівка Кірово-

11

градського району) Федора Івановича Непо-

менка, письменника. Закінчив філологічний

факультет Одеського університету (1951). Пра-

цював у школі викладачем музики. Писав росій-

ською мовою. Жив у Кіровограді. Автор збірок

оповідань і повістей: «В ожидании» (1961), «Пре-

красное мгновенье» (1963), «Дороже золота»

(1977), «Во всей полынной горечи» (1980), «Без

1927-2012

суеты» (1991), «За дверью – тишина» (2001) та ін.

Член Національної Спілки письменників України.

1947) – 70 років від дня народження ( м. Кіровоград) Емілії

13

Матвіївни Руденко, художниці декоративно-

прикладного мистецтва. У 1968 закінчила Одеське

художнє училище ім. М. Грекова (учитель В. Пу-

тецко). Учасниця обласних, республіканських та

всесоюзних виставок. Член Національної Спілки

художників України. Автор гобеленів: «Богдан

Хмельницький», «Корифеї українського театру»,

«Весна» (1979), «Думи, мої думи» (1984), «Пере-

мога», «Лев у клітці» (1980), «Світ книги» (1985),

«Лісова пісня» (1989) та ін. Твори зберігаються в обласному ху-

дожньому музеї, ОУНБ ім. Д.І. Чижевського, театрі ім. М.Л. Кро-

пивницького та інших мистецьких закладах. Лауреат обласної

премії у галузі декоративного мистецтва ім. Я.В. Паученка

(2006). Заслужений художник України (2009).

(1942) – 75 років від дня народження ( м. Кіровоград) Василя

14

Сильвестровича Босого, хореографа. Випускник

СШ №10. У 1972 закінчив педагогічний факультет

КДПІ ім. О.С. Пушкіна. У славнозвісному танцю-

вальному ансамблі «Ятрань» з 1957. На професій-

ній сцені як танцівник – з 1962 (до 1968 працював

у Буковинському народному ансамблі танцю). З

1970 був керівником народного танцювального

ансамблю «Юність» КДПІ ім. О.С.Пушкіна. Зго-

дом працював педагогом ансамблю «Ятрань», був

доцентом КДПУ ім. В.К.Винниченка. Очолював «Ятрань» після

виходу на пенсію його засновника А. Кривохижі з 1986 по 2002. По-

становник танців: «Буковинська полька» «Буковинський козак» та

ін. Член Національної спілки хореографів України (2005). Заслу-

жений працівник культури України (1974).

22

січень

(1927) – 90 років від дня народження (с . Острівка Компані-

15

ївського району) Броніслава Олександровича

Домашина, художника (живописець і графік).

Учасник 2-ї світової війни. У 1957 закінчив Одеське

художнє училище. З 1957 по 1994 працював у Кі-

ровоградських художньо-виробничих майстернях

Художнього фонду УРСР, був головою художньої

ради. Учасник обласних, всеукраїнських та все-

союзних виставок. Лауреат обласної комсомоль-

1927-2000

ської премії імені Юрія Яновського у галузі

образотворчого мистецтва (1975). Автор жанрових картин, етю-

дів, графічних творів: «На заробітки» (1961), «Вид Кіровограда»

(1967), «Жіночий портрет» (1969), «Лісове озеро», «На Інгулі»

(обидва – 1974) та ін. Картини зберігаються у Кіровоградському

обласному художньому музеї та приватних збірках. У 2007 та

2012 у Кіровограді влаштовано персональні виставки митця. У

2016 на фасаді будинку, де жив Домашин (вулиця Велика Перспек-

тивна), встановлено меморіальну дошку. Представлений в Ен-

циклопедії Сучасної України.

(1972) – 45 років від дня народження ( м. Кіровоград) Олек-

18

сандра Вікторовича Мизенка, футболіста. Пер-

ший тренер – Олексій Кацман. Амплуа – пів-

захисник, нападник. Зріст 186 см, вага 83 кг. Вихо-

ванець кіровоградського футболу (ДЮСШ «Зір-

ка»). Дебютував у складі кіровоградської «Зірки»

у 1988, грав за неї (з перервами) до 2007. Один з кра-

щих бомбардирів ФК «Зірка». У його складі провів

249 матчів, забив 39 м’ячів. Двічі з командою (під

керівництвом Олександра Іщенка та Юрія Коваля)

завойовував путівку до вищої ліги. Окрім «Зірки», виступав за

команди: «ЦСКА (Київ), МФК «Миколаїв», «Шериф» (Тирасполь),

«Металург» (Донецьк) та ін. Майстер спорту України.

(1942) – 75 років від дня народження ( с. Бовтишка Олек-

22

сандрівського району) Миколи Олеговича Під-

дубного, правоохоронця. В органах внутрішніх

справ – з 1966. У 1974 закінчив Київську Вищу пар-

тійну школу. У 1975-1991 – заступник начальника

Васильківського РВВС Київської області. З 1991 по

1994 – перший начальник відділу по боротьбі з

організованою злочинністю м. Києва. Протягом

1994-1996 – начальник Головного управління МВС

23

січень

України в м. Києві. Згодом був заступником міністра внутрішніх

справ України, заступником директора Національного бюро роз-

слідувань України. З 2000 – заступник начальника Головного

управління з боротьби з організованою злочинністю й коруп-

цією СБУ. Генерал-лейтенант міліції. Голова Комітету із захисту

конституційних прав в органах правопорядку та державної без-

пеки коаліції «Сила народу». Автор книги «Уличить оборотня».

Заслужений працівник МВС СРСР. Заслужений юрист України.

(1952) – 65 років від дня народження (м. Жданов, Маріуполь)

22

Володимира Федоровича Гамалія, фізика, пе-

дагога. У 1978 закінчив Московський фізико-тех-

нічний інститут, фахівець у галузі квантової радіо-

фізики. З 1980 до 1997 працював у КДПІ ім.

О.С. Пушкіна (тепер КДПУ ім. В.К. Винниченка)

завідувачем кафедри теоретичної фізики та за-

гальних дисциплін. Доктор фізико-математичних

наук (1997), професор (2001). З лютого 1998 вик-

ладає у Кіровоградському національному тех-

нічному університеті на посаді професора кафедри вищої

математики та фізики, з 2003 – завідувач кафедри маркетингу

та економічної кібернетики. Сфера наукових інтересів – лазерна

спектроскопія, історія науки, методика викладання. Автор понад

60 наукових та методичних праць. Очолює благодійний фонд

«Відродження православних святинь», що діє при Кіровоградсь-

кій єпархії УПЦ (з 2000). Представлений у багатотомній Енцик-

лопедії Сучасної України (друкується з 2001).

25 років від дня народження ( с. Шамраєве Ульяновського

23

району) Романа Борисовича Побережця, героя

АТО. Після закінчення школи навчався в ПТУ.

Перебував на строковій службі в лавах ЗСУ. В

серпні 2014 був мобілізований у зону АТО. Стрі-

лець-регулювальник 2-го відділення комендант-

ського взводу 57-ї окремої мотопіхотної бригади,

старший солдат. Восени отримав поранення,

після лікування у госпіталі побував у коротко-

1992-2015

строковій відпустці вдома на реабілітації, поховав

матір. Загинув 21.01.2015 у м. Костянтинівка Донецької області

напередодні свого дня народження. Похований у рідному селі.

Нагороджений орденом «За мужність» III ступеня (посмертно).

24

січень

(1967) – 50 років від дня народження ( с. Тишківка Новомир-

24

городського району) Володимира Петровича

Запорожця, художника декоративно-приклад-

ного мистецтва (майстра різьблення на дереві). У

1998 закінчив Південноукраїнський державний

педагогічний університет ім. К.Д.Ушинського в

Одесі. Педагог з фаху – М.І. Письмиченко. Учас-

ник обласних та всеукраїнських художніх виста-

вок від 2001. Персональні влаштовувалися – у

Києві (2004), Коломиї (Івано-Фр. обл., 2007). Вик-

ладав у Вижницькому коледжі прикладного мистецтва (Чернів.

обл.), нині працює на кафедрі декоративно-прикладного ми-

стецтва Чернівецького національного університету імені Юрія

Федьковича. Вироби зберігаються в Музеї народного мистецтва

Гуцульщини та Покуття (Чернівці). Член Національної спілки

художників України (2006). Член спілки дизайнерів України.

Член Національної спілки народних майстрів України. Лауреат

обласної премії імені Одарки Киселиці (2014). Представлений у

багатотомній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

110 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Михайла

25

Наумовича Шполянського, інженера-транс-

портника. Після закінчення середньої школи у

рідному місті у 1924 вступив до Московського

електромашинобудівного інституту. У 1932-1933

очолював роботи зі створення принципово но-

вого виду міського транспорту – тролейбуса. У

1933 у Москві була запущена перша тролейбусна

лінія. У ті ж роки розгорнулось будівництво мос-

1907-1977

ковського метрополітену, і Шполянському було

доручено у надзвичайно стислий термін (за один рік!) організу-

вати розробку і виготовлення на заводі «Динамо» всього електро-

обладнання для перших вагонів. 15.10.1934 о 20.15 по трасі першої

лінії метро від станції «Комсомольская» до станції «Сокольники»

вирушив перший поїзд Московського метрополітену, машині-

стом якого був інженер М.Н. Шполянський, а пасажирами – пар-

тійне керівництво столиці на чолі з М.С. Хрущовим. З 1935 по

1937 працював у Московському метрополітені. У 1937-1949 – в

Управлінні тролейбусного транспорту столиці. Під його керів-

ництвом розроблена вся нормативна документація, яка регламен-

тує правила технічної експлуатації тролейбусів, проектування

тролейбусних ліній і депо. З 1953 по 1975 – директор проектної

контори Моселектротранспроект, на основі якої був створений

Науково-дослідний і проектний інститут міського пасажирського

25

січень

транспорту м. Москви. З 1956 по 1969 працював над розробкою

автоматизованої системи телеавтоматичного управління рухом

транспорту ‒ системою «СТАРТ», яка діє і в наш час. Сьогодні

Шполянського називають «инженером-транспортником по-

истине энциклопедического размаха, охватывающим в своей дея-

тельности все стороны работы городского транспорта».

(1977) – 40 років від дня народження ( м. Світловодськ) Во-

25

лодимира Анатолійовича Криштальова, пись-

менника-фантаста. У 1999 закінчив соціологічний

факультет Харківського державного університету.

Працював учителем історії і правознавства у

Київському спортивному ліцеї-інтернаті. Три роки

навчався у Мюнхенському університеті (LMU) на

факультеті інформатики, після чого повернувся в

Україну. Крім української та російської, володіє

німецькою та англійською мовами. Автор роману

«Игры богов» (2000) та багатьох оповідань.

135 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Івана Ва-

26

сильовича Екскузовича, театрального діяча, ар-

хітектора. Батьки володіли в Олександрійському

повіті селом Іванівкою (209 десятин). Був тричі

одружений, всі дружини були відомими співач-

ками, причому дві з них Леоніда Балановська та

Марія Коваленко – уродженки Єлисаветградщини.

У 1909 закінчив архітектурний факультет Петер-

бурзького інституту інженерів цивільного будів-

1882-1942

ництва, працював архітектором Петербурга. У

1914-17 – викладач ПІІЦБ. У 1915 спільно з архітектором Постни-

ковым побудував у давньоруському стилі з незвичним шоломопо-

дібним куполом Алексія митрополита Московского Святителя

церкву в селищі Тайци (Гатчинський район). Після революції –

управляючий державними академічними театрами Москви і Ле-

нінграда. З 1919 – член колегії театрального відділу Наркомату

освіти (помічник А.В. Луначарського). У 1920-1922 – завідуючий

підвідділом державних театрів Наркомату освіти, зав. художнім

відділом Главнауки. З 1929 – уповноважений комітету при ВЦВК

з влаштування художніх виставок, постійний член Художньої ради

академічних театрів. Автор проектів сценічного облаштування те-

атрів Архангельська, Ашхабада, Харкова. У співавторстві з Луна-

чарським підготував книгу «Московский Большой театр. 1825-1925.

Альбом» (1925). Автор першої в Росії книги, присвяченої техніці

театральної сцени (1930). Помер у блокадному Ленінграді. Похо-

ваний на Смоленському православному кладовищі.

26

січень

(1937) – 80 років від дня народження ( м. Кіровоград) Лео-

27

польда Володимировича Берковича, метеоро-

лога. У 1960 закінчив Одеський гідрометеоро-

логічний інститут. Кандидат фізико-математич-

них наук (1966). Доктор фізико-математичних

наук (2006). Працює у Гідрометцентрі Росії: стар-

ший науковий співробітник (1975), начальник від-

ділу (з 1993), начальник лабораторії (з 1993). Вся

наукова діяльність пов’язана з розробкою і прак-

тичним застосуванням гідродинамічних методів

прогнозів погоди. Автор 63 наукових праць. Почесний працівник

Гідрометеослужби Росії.

30 років від дня народження ( с. Ємилівка Голованівського

27

району) Дениса Володимировича Громового,

героя АТО. У 2005 закінчив Ємилівську загально-

освітню школу І-ІІІ ступенів, відслужив строкову

службу в ЗСУ. У 2007 одружився і переїхав на по-

стійне місце проживання в Тернопільську область.

Мобілізований у квітні 2014. Старший оператор

гранатомета 3-го батальйону 51-ї окремої механі-

зованої бригади. За одними джерелами загинув

1987-2014

26.08.2014-го в бою під Іловайськом під час виходу

з оточення, за іншими – помер від важого поранення, перебу-

ваючи в районній лікарні смт Велика Новосілка Донецької області.

Похований у селі Росохач Чортківського району Тернопільської

області. Нагороджений орденом «За мужність» III ступеня (по-

смертно).

(1962) – 55 років від дня народження (м. Житомир) Олек-

28

сандра Ігоровича Охапкіна, іконописця, педа-

гога. Закінчив Олександрійську дитячу художню

школу, Дніпропетровське художнє училище (1982)

та Київський художній інститут (майстерня В. Ша-

таліна) (1990). З 1993 – викладач Олександрійської

ДХШ. Працює у галузі станкового малярства. В

його творах талановито синтезуються традиційні

техніки стародавнього іконопису і сучасного вико-

нання, такий стиль називають творчою іконою,

поставленою на національну основу. У Києві влаштовано понад 30

персональних виставок. Персональна виставка відбулася в Кіро-

воградському обласному краєзнавчому музеї (2001). Написав

ікони для Собору Св. Юра (Львів), Свято-Миколаївської церкви на

Аскольдовій могилі, української церкви Св. Володимира (Париж)

27

січень

та ін. Мистецтвознавці називають творчість Олександра Охапкіна

«релігійною поезією у фарбах». Академік Д. Степовик: «Дуже

миле мистецтво, повне любові до Бога і України, ніжного почуття

віри. Використовуючи елементи ікони, Охапкін вводить вічне і не-

земне випромінювання Духу на сучасність». Заслужений худож-

ник України (2016). У 2015 світ побачила книга Дмитра Степовика

«Необарокко. Ікони Олександра Охапкіна».

(1952) – 65 років від дня народження (м. Євпаторія) Любові

29

Григорівни Кир’янової, живописця і педагога.

У 1972 закінчила Кримське художнє училище

(викладачі Л. Лабенок, І. Харабаріна). З 1977 пра-

цює у Кіровоградській дитячій художній школі

(заступник директора). Перевагу віддає жанру

репрезентативного портрета. Виконала близько

30 портретів представників творчої інтелігенції

Кіровограда. Пише ікони для місцевих храмів.

Учасниця багатьох виставок. Автор картин: «Друзі»

(1978), «Автопортрет з сином» (1984), «Сімейний портрет» (1986),

«Листопад» (1992), «Свійські тварини» (1993) та ін. Член Націо-

нальної спілки художників України. Лауреат обласної премії

імені Олександра Осмьоркіна (2011).

(1932) – 85 років від дня народження ( м. Златопіль) Воло-

31

димира Івановича Нечуйвітра, скульптора. У

1958 закінчив Київський художній інститут, де на-

вчався у майстерні М. Лисенка. Працює у галузі

станкової та монументальної пластики. Автор

творів: «Нескорена» (оргскло, 1958), «Монтаж-

ники», «На панщині» (1964, обидві – гіпс тон.),

пам’ятників: на місці розстрілу мирних жителів,

хутір Довжик біля Житомира (1983); Т. Шевченку,

с. Кодня (1990), меморіальної дошки на будинку-

музеї С.П. Корольова у Житомирі (граніт, 1971) та ін. Живе і пра-

цює у Житомирі. Член НСХУ (1964). Заслужений художник

України (1997).

28

ЄЛиСАВЕТГРАД – ЄЛиСАВЕТ –

ЄЛиСАВЕТГОРОД – ЄЛиСАВЕТГРАДКІВКА

Ой з-під города,

з-під Єлисавета сизі орли відлітали

З народної пісні

Урозпал топонімічної війни єлисавето-

філи запропонували єлисаветофо-

бам, як компромісне вирішення проблеми

з перейменуванням Кіровограда, назвати

місто Єлисаветом. Як і слід було очікувати,

непримиренні його з обуренням відки-

нули. Комусь це може видатися дивним,

однак сьогодні я їх підтримую. У мене на-

віть виникло бажання пояснити, чому я

проти Єлисавета.

Так сталося, що я першим у Кірово-

граді на основі знайдених в архіві матеріа-

лів (зокрема великої кількості бланків

різноманітних установ міста з печатками:

Архієпископ УАПЦ

«м. Єлисавет на Херсонщині» та закону

Юрій Жевченко

УНР про новий адміністративно-територі-

альний поділ України від 2 березня 1918 року) оприлюднив той

факт, що «За часів Грушевського і Винниченка наше місто назива-

лося Єлисавет» (це заголовок моєї статті, опублікованої в обласній

газеті «Народне слово» у далекому 1992 році). Тоді це було сприй-

нято як сенсація, яка дуже не сподобалася професійним історикам.

Негайно, буквально через декілька днів після моєї публікації, вони

на обласному телебаченні спробували спростувати і навіть висміяти

мене як автора.

У студії зібралися три найавторитетніші історики й за суміс-

ництвом краєзнавці, які палко доводили, що вони, випускники іс-

торичних факультетів найпрестижніших в Україні університетів,

про таке не чули, а значить цього не було. Мовляв, Єлисавет – це

лише народна скорочена назва Єлисаветграда, яка офіційною ні-

коли не була. Сьогодні про це смішно нагадувати, тому й прізвищ

цих «наукових істориків» не називаю. Звісно, в ті роки, я, як людина,

що зробила таке «відкриття», відстоював назву Єлисавет як укра-

їнську, та ще й схвалену творцями УНР. Хоча від самого початку

щось у ній бентежило та насторожувало. З часом зрозумів, що саме.

Коли ми так зробимо, то чи не схоже це на те, що ми нашому

місту маємо намір змінити стать: був жінкою – станеш чоловіком.

29

Єлисаветград – Єлисавет – Єлисаветгород – Єлисаветградківка

Адже чоловічого імені Єлисавет у слов’ян немає! Так, імператрицю

Єлизавету Петрівну називали Єлизавет, але то була всього лише пе-

редача у російській транскрипції популярного англійського імені

Елізабет. Тобто в Англії Єлизавета – це Елізабет. Є навіть міста на-

звані на ї честь: Елізабет у штаті Нью-Джерсі (США) та Елізабет в

Австралії.

А взагалі-то жіночих імен, що не мають відповідників у чолові-

чої статі, не так вже й багато – це швидше виняток (Єлизавета, Ка-

терина, Зінаїда, Софія, Віра, Надія, Любов, Олена та деякі інші).

Зате скільки завгодно пар: Антон-Антоніна, Валентин-Валентина,

Василь-Василина, Федір-Федора, Леонід-Леоніда, Павло-Павлина,

Олександр-Олександра і т.д.). А деякі популярні сьогодні жіночі

імена, як-от Інна та Римма, спочатку були чоловічими!

Отож, замість того, щоб робити Єлисаветграду «обрізання», змі-

нюючи йому стать, варто було б дослухатися до думки видатного

українського письменника Уласа Сам-

чука. Це він під час Другої світової війни

пропонував змінити більшовицьку назву

Кіровоград на суто українську Єлисавет-

город. Саме так називали наше місто й

Українські Січові Стрільці, які перебу-

вали у ньому влітку 1918 року. До речі,

відразу згадуються утворені таким чином

українські топоніми: Звенигород, Мирго-

род, Китайгород, Івангород, Архангелго-

род, Байгород та ін.

А чи знаєте ви, що Єлисаветград, який

перейменували майже 90 років тому, за-

лишив після себе дочку, яку, на щастя, не

перейменували ні більшовики, ні сучасні

перейменовувачі? Спочатку і тривалий

Улас Самчук

час це було містечко (згодом селище місь-

кого типу) Єлисаветградківка (з 1930 по 1959 рік на Кіровоградщині

існував Єлисаветградківський район). Потім цю назву трохи обрі-

зали і нині це смт Єлизаветградка Олександрівського району, яку в

народі називають зовсім коротко – Єградківка.

У біографічних довідках про видатних уродженців цього насе-

леного пункту у солідних виданнях наявні всі три назви. Приміром,

у біографії одного з найвизначніших українських письменникіув ХХ

століття Сави Голованівського (1910-1989) фігурують як Єлисавет-

градківка, так і Єлизаветградка. Доктор фармацевтичних наук, про-

фесор Людмила Григорівна Алмакаєва народилася 11 квітня

1957 року «в селищі Єлизаветградківка Кіровоградської обл.».

30

Єлисаветград – Єлисавет – Єлисаветгород – Єлисаветградківка

У біографічній довідці (Енциклопедія

Сучасної України) про лікаря-нейрохірурга,

доктора медичних наук, професора Донець-

кого медичного університету Віктора Івано-

вича Кондратенка (1923-2009) місцем народ-

ження названа «ст. Єградківка Олександ-

рівського району». Хоча насправді Єлисавет-

градківка залізничного сполучення не має, а

найближча до неї станція – Цибулеве

Знам’янського району.

Єградківка, щоправда вже як село Олек-

сандрівського району, вказана як місце народ-

Сава Голованівський

ження кандидата історичних наук, доцента

Київського національного університету імені Тараса Шевченка Наталії

Данилівни Городньої, яка народилася 28 січня 1967 року.

А місцем народження видатного церковного діяча, архієпископа

Української Автокефальної Православної Церкви Юрія Жевченка

(1885- після 1938) названа «слобода Єлисаветградка Єлисаветградсь-

кого повіту». До речі, його донька Тамара Юріївна Жевченко (1908-

1958) була дружиною письменника Юрія Яновського.

Щодо походження назви Єлисаветградківка, то всі довідникові

видання твердять, що до 1830 року село називалося Михайлівка. А

після того, як у ньому квартирував

знаменитий Єлисаветградський гу-

сарський полк, село буцімто й от-

римало назву Єлисаветградківка.

Пікантність ситуації у тому, що в

історії Єлисаветградського гусарсь-

кого полку про цю подію інформа-

ція відсутня. Та й серед населених

пунктів, в яких квартирував полк,

село Михайлівка не згадане. Дивує

і те, що поблизу Єлисаветградківки Тамара Жевченко і Юрій Яновський

й нині розташоване велике село Михайлівка. Щось тут явно не те.

Можливо існували дві розташовані поруч Михайлівки, одну з яких і

перейменували безпосередньо на честь Єлисаветграда? Таким

чином, наш Єлисаветград, який «умертвили», як думали назавжди,

у 1924 році, залишив після себе нащадків: спочатку в 1830 році наро-

дилася донька Єлисаветградківка, а в 1907 році на Алтаї з’явився син –

село Єлизаветград (про що я вже писав в «Історичному календарі на

2016 рік»). Яке ще місто може похвалитися такою спадщиною?

31

ЛЮТиЙ

120 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Арго (справ-

2

жнє прізвище Гольденберг Абрам Маркович),

поета, сатирика, драматурга, перекладача.

Батько Марко Абрамович Гольденберг (1862-1912)

– власник друкарні на вулиці Івановській. Випуск-

ник Єлисаветградської гімназії 1914, відвідував

аматорський театральний гурток С. Марцин-

ковського при робітничому клубі заводу Ель-

ворті. Дебютував як поет у 1915 на сторінках

1897-1968

газети «Елисаветградские новости». Рідний брат

поета Якова Галицького; двоюрідний − відомого поета, також

уродженця Єлисаветграда Марка Тарловського. Перша книга по-

езій «Старая Англия» з’явилася друком у 1919. У 1920 у співав-

торстві з братом Я.Галицьким написав п’єсу «Єврейський анекдот».

У 1925 підготував книгу «Політична пародія», яка була заборонена.

Автор комедій «Трибунал» (1930), «Человек без имени» (1940),

книги сатиричних віршів «Литература и окрестности» (1933), книги

перекладів «Из зарубежных поэтов» (1958), книги нарисів і спогадів

«Звучит слово. .» (1962) та ін. Постійний автор сатиричного жур-

налу «Крокодил» (з початку його існування). Популярністю кори-

стувалися «Сатирические очерки по истории русской литературы»

(1939) та оперета «Жирофле-Жирофля» у Камерному театрі (автор

лібрето). У мемуарній книзі В.Катаєва «Алмазный мой венец» ви-

ведений під прізвиськом «Большой остряк».

120 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Іссахар-Бера

2

(Захара) Рибака, живописця і графіка. З 1907 на-

вчався у Ф.С.Козачинського, відвідуючи ВРК при

ЄЗРУ. З 1911 − у Київській художній школі, дослід-

жував єврейську культуру та фольклор. У 1917-

1919 працював декоратором єврейського театру у

Києві, опублікував у журналі «Ойфінг» («Схід»)

програмну статтю «Шляхи єврейського живо-

пису». Створив серію картин на тему єврейських

1897-1935

погромів в Україні. З 1921 працює у Берліні, пише

портрети, пейзажі, жанрові сценки з життя єврейської провінції.

З 1926 – у Парижі, регулярно виставляється у Салонах (1927-1935).

Влаштував п’ять персональних виставок у Паризьких галереях

(1928-1933), у Лондоні та Кембріджі (1935). Виконав декілька

скульптур для музею кераміки у Севрі. Меморіальний комітет за-

снував шість стипендій його імені для творчих поїздок єврейських

художників. У 1962 вдова відкрила в Ізраїлі у місті Батям художній

музей «Дім Рибака» (живопис і кераміка).

32

лютий

120 років від дня народження ( м. Новоархангельськ) Євгена

2

Филимоновича Маланюка, поета, культуролога,

історіософа. Закінчив ЄЗРУ (1914), Київське вій-

ськове училище (1916). Учасник визвольних зма-

гань доби УНР. З 1921 – в еміграції (Польща, Чехо-

словаччина, Німеччина, США). Закінчив Подеб-

радську Господарську Академію (1928). В юності

займався репетиторством, викладав словесність у

Варшавській православній семінарії, читав лекції

1897-1968

в Українській Папській Малій семінарії. Автор 20

поетичних книг, есе та літературно-критичних праць. У Новоархан-

гельську споруджено пам’ятник, у Кіровограді названо вулицю,

обласною радою та облдержадміністрацією засновано премію

ім. Є.Ф. Маланюка. Рідний край називав Степовою Елладою.

Представлений в антології «Украина. Русская поэзия. ХХ век» (2007).

160 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Олександра

3

Андрійовича Достоєвського, лікаря. Батько

Андрій Михайлович Достоєвський (1825-1897) –

молодший брат геніального російського письмен-

ника Федора Достоєвського – працював у Єлиса-

ветграді міським архітектором з 1849 по 1858.

Одружився з уродженкою міста Домнікою Фе-

дорченко (1825-1887). У 1881 Олександр закінчив

Санкт-Петербурзьку медико-хірургічну акаде-

1857-1894

мію. Стажувався у Німеччині (1885), де світ по-

бачили статті «О строении передней доли гипофиза», «О

строении ресничного тела и радужной оболочки у млекопитаю-

щих» та ін. Доктор медицини (1884), з 1888 – приват-доцент ка-

федри гістології та ембріології Військово-медичної академії у

Петербурзі. Наукові праці друкувалися в «Русской медицине»,

«Враче» и «Военно-медицинском сборнике». У некролозі профе-

сора академії і голови товариства анатомії та антропології при

ВМА Івана Шавловського зазначено: «. .Обладая, кроме необык-

новенного технического таланта, еще и необыкновенным трудо-

любием, покойный оставил кафедре гистологии громадное

собрание превосходных препаратов». Похований на Смоленсь-

кому православному кладовищі у Санкт-Петербурзі поруч з мо-

гилами батька і брата Андрія Андрійовича.

33

лютий

95 років від дня народження ( с. Попельнасте Олександрій-

5

ського району) Григорія Герасимовича Авра-

хова, літературознавця, текстолога. Учасник

ВВВ. У 1951 закінчив Криворізький педагогічний

інститут. Кандидат педагогічних наук (1958).

Працював у Черкаському (1956-1964) та Ніжинсь-

кому (1965-1969) педінститутах: завідувач ка-

федри української літератури, декан філологіч-

ного факультету. У 1971-1973 − проректор Київсь-

1922-2007

кого інституту культури. З 1992 викладав літера-

туру в Київському інституті удосконалення учителів. За передачу

до Чехословаччини фотокопії праці І. Дзюби «Інтернаціоналізм

чи русифікація?» звільнений з посади із забороною викладати у

вищих навчальних закладах та друкуватися; було відхилено вже

рекомендовану до захисту докторську дисертацію про творчість

Лесі Українки. Редактор і автор коментарів 2-томного видання

«Леся Українка. Твори» (1970) та багатьох інших праць про гені-

альну українську письменницю. Представлений у багатотомній

Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

170 років від дня народження (м. Київ) Олександра Олек-

7

сандровича Русова, етнографа, фольклориста,

громадського діяча, статистика. Закінчив істо-

рико-філологічний факультет Київського універ-

ситету (1868). Вчителював у Златопільській

гімназії; займався фольклором, етнографією та

видавничою справою. Започаткував земську ста-

тистику в Україні, створив українську школу ста-

тистики. З 1882 – член Херсонського губернського

1847-1915

статистичного комітету. У 1883 з дружиною Со-

фією Русовою поселився в Єлисаветграді для проведення оці-

ночно-статистичної роботи. Брав участь у гуртку Єлисавет-

градської Громади О. Михалевича. Для літературно-мистець-

кого та громадсько-політичного альманаху «Степ», єлисавет-

градських літераторів-громадівців підготував статтю «Облас-

ні начала земської статистики» (1885). Автор «Описания Чер-

ниговської губернии» (у 2-х томах, 1898-1899) та інших. Зокрема

самобутньої праці «Кобзарь Вересай, его музыка, песни и думы,

исполняемые им». Спільно з М. Лисенком поставив оперу «Різд-

вяна ніч», де зіграв роль Вакули.

34

лютий

110 років від дня народження ( с. Стара Осота Олександрівсь-

7

кого району) Никифора Тимофійовича Євту-

шенка, військового льотчика. У 1937 закінчив

Канівський сільгосподарський технікум, у 1940 –

Мелітопольське військове авіаційне училище. На

фронтах ВВВ з липня 1941. Штурман ескадрильї

99-го гвардійського розвідувального авіаційного

полку (15-а повітряна армія, 2-й Прибалтійський

фронт), капітан. Здіснив 247 бойових вильотів на

1907-2002

розвідку стратегічних об’єктів, аеродромів і скуп-

чень військ ворога. Брав участь у повіторяних боях. Підполковник

запасу (1946). До 1957 служив у органах МВС у Ризі. Закінчив Все-

союзний лісотехнічний технікум. З 1958 (понад чверть століття)

працював на Московському деревообробному комбінаті. Герой Ра-

дянського Союзу (1944).

125 років від дня народження ( с. Скалева нині Новоархан-

9

гельського району) Івана Степановича Мазура,

лікаря-офтальмолога. Закінчив двокласне міні-

стерське училище в Новоархангельську (1906),

військово-фельдшерську школу у Києві (1910),

Київський медичний інститут (1922). Працював

військовим фельдшером у царській армії (1910-

1917), лікарем очної клініки Київського медич-

ного інституту, в лікувальних установах Черво-

1892-1977

ного Хреста (1924-1930), завідуючим очним відді-

ленням Тульчинської окружної лікарні (1931-1934), під час Другої

світової війни – лікарем у військових шпиталях. З 1945 по 1973

працював завідуючим очним відділенням Тернопільської облас-

ної лікарні. Заслужений лікар УРСР (1956). На лікування до Ма-

зура, якого називали «тернопільським Філатовим», приїжджали

хворі з усіх куточків України, а також із-за кордону. Серед них –

відомий поет В. Сосюра, який присвятив лікарю Мазуру вірш

«Чарівник»:

Він одкриває людям душ віконця,

Тим, хто в житті іще не бачив сонця,

Чи в кого хворість відібрала зір. .

Ножем хірурга, чарівним, чудесним,

Він людям поверта і сонце, й зорі, й весни. .

35

лютий

(1932) – 85 років від дня народження ( с. Братолюбівка До-

10

линського району) Георгія Семеновича Бурейка,

журналіста. У 1957 закінчив Кіровоградський дер-

жавний педагогічний інститут ім. О.С. Пуш-

кіна, у 1983 – Академію суспільних наук у Москві.

Працював заступником редактора газети «На со-

ціалістичних ланах» (1957-58), кореспондентом

Радіотелеграфного агентства України по Крив-

басу (1961-1972), заступником редактора газети

«Днепровская правда» (1972-76), головним редак-

тором дніпропетровської газети «Зоря» (1976-2000). Голова прав-

ління Дніпропетровської організації Спілки журналістів України

(1977-1990). Нагороджений орденом «За заслуги» 3-го ступеня

(1997). Заслужений журналіст України (1987).

(1932) – 85 років від дня народження ( с. Гурівка Долинського

10

району) Івана Васильовича Буяна, економіста. У

1954 закінчив Львівський торгово-економічний ін-

ститут. З 1954 по 1962 викладав політекономію у

Кіровоградському кооперативному технікумі. Від

1965 працює у Київському університеті, з 1970 до

1974 – в Інституті економіки АН УРСР. У 1976-1987

– завідувач кафедри політекономії Київського ін-

ституту харчової промисловості. Від 1987 – завідувач

кафедри економічної теорії Тернопільської академії

народного господарства. Доктор економічних наук (1978), професор

(1979). Автор монографій і підручників: «Суспільно-економічні ос-

нови праці при соціалізмі» (1973), «Праця стає творчістю» (1987) та

ін. Заслужений діяч науки і техніки України (2000).

(1967) – 50 років від дня народження ( м. Мала Виска) Тетяни

11

Володимирівни Андрушко, поетеси, журналі-

стки. Після закінчення Маловисківської ЗШ № 3

навчалася у Новобузькому педагогічному училищі

та на факультеті журналістики Київського універ-

ситету ім. Т.Г.Шевченка. Працює відповідальними

секретарем районної газети «Маловисківські

вісті». Дипломант міжнародного поетичного кон-

курсу «Гранослов» (1997). Переможець 1-го облас-

ного літературного конкурсу імені Валерія

Гончаренка (2000). Автор збірок поезій: «На перехресті потаємних

зим» (2001), «Провінційний блюз» (2002), «Вогнище спасіння» (2007)

та ін. Член Національної Спілки письменників України (2003). Лау-

реат обласної літературної премії ім. Є.Ф. Маланюка (2009).

36

лютий

85 років від дня народження (м. Київ) Євгена Гавриловича

12

Кібкала, оперного співака (баритона). Дитин-

ство пройшло у Знам’янці. Закінчив Знам’янську

середню школу № 3; виступав у шкільному хорі,

де у хлопця й виявили унікальний голос (як тоді

думали – бас). Вокальну освіту здобув у Московсь-

кій консерваторії (1956). У 1956-1976 – соліст Вели-

кого театру СРСР, народний артист РРФСР (1970).

У 1963 стажувався у міланському театрі «Ла Скала».

1932-2003

Володів голосом м’якого і теплого тембру, відзна-

чався драматичним талантом. Озвучував роль

Онегіна у фільмі-опері режисера Тихомирова. Виконував головні

партії А. Болконського та О. Маресьєва в операх Прокоф’єва

«Війна і мир» та «Повість про справжню людину». Багато працю-

вав у жанрі радянської пісні, де досяг величезної популярності; ро-

манси у його виконанні дотепер вважаються еталонними для

співаків. Після втрати у 1976 голосу керував оперною трупою Мос-

ковського музичного театру ім. Станіславського і Немировича-Дан-

ченка. З 1979 по 2003 викладав у Московській консерваторії. Народ-

ний артист СРСР. Представлений у багатотомній Енциклопедії Су-

часної України (друкується з 2001).

(1947) – 70 років від дня народження (м. Лієпая, Латвія) Люд-

12

мили Іванівни Сараскіної, літературознавця,

письменника. У 1965 із золотою медаллю закін-

чила Кіровоградську СШ № 24, 1969 – з відзнакою

філологічний факультет Кіровоградського дер-

жавного педагогічного інституту ім. О.С. Пуш-

кіна. З 1969 по 1972 працювала на кафедрі російсь-

кої літератури КДПІ. У 1973-1976 викладала у Мос-

ковському педагогічному інституті. Кандидат філо-

логічних наук (1976). З 1976 працює в Інституті

Художньої освіти Російської Академії Освіти (раніше Інститут ху-

дожнього виховання АПН СРСР). З 1996 – провідний науковий

співробітник. Член Спілки російських письменників (1992). Доктор

філологічних наук (1993). Автор книг: «Бесы: роман-предупрежде-

ние» (1990), «Возлюбленная Достоевского Аполлинария Суслова:

Биография в письмах, документах, материалах» (1994), «Граф Ру-

мянцев и его время» (2003), «Достоевский в созвучиях и притяже-

ниях: от Пушкина до Солженицына» (2006), «Солженицын» (в

серии ЖЗЛ, 2008) та ін. З 1986 по 2004 читала курс лекцій про твор-

чість Ф. Достоєвського в університетах США, Польщі, Данії, Японії.

Член журі літературної премії Олександра Солженіцина (з 1997).

37

лютий

110 років від дня народження ( с. Петроострів Новомирго-

13

родського району) Євгена Юхимовича Попов-

кіна, письменника. Жив і працював у Новомир-

городі, з 1923 по 1928 − у Зінов’євському окружкомі

комсомолу, друкувався у місцевих газетах. Закін-

чив Московський університет (1931). Очолював

Кримську письменницьку організацію, був голов-

ним редактором журналу «Москва» (1958-1968).

Саме у цьому часописі (1966, №12 і 1967, №1)

1907-1968

вперше був надрукований знаменитий роман М.

Булгакова «Майстер і Маргарита». Завдяки пере-

дусім цьому мужньому вчинку Поповкін назавжди залишиться в

історії літератури. Автор книг: «Висока вода» (1940), дилогії «Сім’я

Рубанюків» (1947-1951), роману «Таврида» та інших творів. Лауреат

Державної премії СРСР (1952). Твори виходили у 3-х томах у

Москві (1976-1977). На його честь названо вулицю у Сімферополі.

110 років від дня народження ( с. Завадівка поблизу Єлиса-

13

ветграда) Віктора Маркіяновича Савіна, живо-

писця. У 1924-1927 навчався у Харківському худож-

ньому інституті у С. Проскурова та О. Кокеля, з

1927 по 1929 – у живописній студії при Централь-

ному будинку мистецтв у Ленінграді у Ю. Чеп-

цова та І. Бродського. Учасник республіканських,

всесоюзних та зарубіжних виставок з 1932. Пра-

цював у галузі станкового живопису та книжкової

графіки. Викладав в Українському поліграфічному

1907-1971

інституті (Харків-Львів), доцент (1939). Картини:

«Кармалюк» (1937), «Т.Г. Шевченко» (1939), «У рабство» (1947), та

ін. Твори зберігаються у Львівському музеї українського мистецтва,

Харківському художньому музеї та ін. Декілька робіт зберігається

у Кіровоградському меморіальному музеї М.Л. Кропивницького.

Похований на Личаківському цвинтарі у Львові. Член Спілки ху-

дожників СРСР. Заслужений діяч мистецтв УРСР (1964).

(1952) – 65 років від дня народження (Львівщина) Наталії

14

Павлівни Федоренко, художниці декоративно-

прикладного мистецтва. Закінчила відділ художнь-

ого текстилю Львівського інституту прикладного та

декоративного мистецтва (учителі М. Токар, І. Бод-

нар). Працює у галузі монументально-декоратив-

ного текстилю у Кіровограді, дружина художника

А.М. Дворського. Визнаний майстер батика. Учас-

ниця багатьох обласних та республіканських виста-

вок. Персональні виставки влаштовувалися у

38

лютий

Львові, Кіровограді та Києві. Член Національної Спілки художни-

ків України. Твори зберігаються у багатьох музеях України та при-

ватних збірках України, Росії, Польщі, Великої Британії, Канади.

Основні роботи: «Сонячна енергія» (1986), «Чумацьким шляхом»

(1986), «Пробудження» (1988), «Над містом» (1986), «Відлуння часу»

(серія «Епос богів», 1992) та ін. Лауреат обласної премії ім. Я.В. Пау-

ченка в галузі декоративно-ужиткового мистецтва (2003). Заслу-

жений художник України (2001).

40 років від дня народження ( м. Новоукраїнка) Володимира

14

Гаїбовича Мамадалієва, героя АТО. Навчався у

Новоукраїнській загальноосвітній школі №6. За-

кінчив Одеське училище сухопутних військ, потім

навчався в академії. Служив у штабі 6-го армій-

ського корпусу та оперативного командування

Південь. На передовій перебував з перших днів

російсько-української війни. У липні 2014 його

підрозділу була поставлена задача відтягнути від

1977-2014

Слов’янська ворожі танки. Підполковник Мама-

далієв вирішив викликати вогонь на себе. Разом з ним горі Кара-

чун 4.07.2014 героїчно загинули 6 бійців. Похований у рідному

місті. У Новоукраїнці на честь героя названо вулицю. На фасаді

ЗШ № 6 відкрили меморіальну дошку випускнику школи Володи-

миру Мамадалієву. Нагороджений (посмертно) орденом Богдана

Хмельницького III ступеня.

(1952) – 65 років від дня народження (м. Горлівка Донецької

14

області) Валентини Іванівни Дронової, актри-

си. Закінчила Дніпропетровське театральне учи-

лище (1970). У Кіровоградському обласному

українському музично-драматичному театрі

ім. М.Л. Кропивницького працювала з 1970 до

1989. Кращі ролі: Аза («Лиха доля» М. Стариць-

кого), Галинка («Срібна павутина» О. Коломійця),

Адела («Дім Бернарди Альби» Ф. Гарсіа-Лорки),

Титарівна (однойменна п’єса М. Кропивниць-

кого), Клава («Дикий ангел» О. Коломійця), Варка («Дума про

Британку» Ю. Яновського) та ін. З 1990 працює у Херсонському

театрі. Заслужена артистка УРСР (1979). Представлена в багато-

томній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

39

лютий

80 років від дня народження (м. Новоград-Волинський Жи-

14

томирської області) Анатолія Ілліча Кохана, лі-

каря, краєзнавця. У 1960 закінчив Харківський

медичний інститут. З 1963 працював у Олександ-

рії педіатром 3-ї міської лікарні, викладачем ме-

дичного училища (1970-1972), заступником голов-

ного лікаря дитячої лікарні (1972-1981). З 1981 –

у Центральній районній лікарні районним педі-

атром, заступником головного лікаря з охорони

1937-2012

материнства і дитинства, лікарем-методистом.

Кандидат медичних наук (1980). Дослідник істо-

рії Олександрійського району, автор багатьох статей краєзнав-

чої тематики, путівника «Александрия» (1986), книги-реквієма

«Евреи Александрии» (2004), «Стара Олександрія в листівках і

фотографіях» (у співавтор. 2007). У Державному архіві Кірово-

градської області сформовано особовий фонд А.І. Кохана. Лау-

реат обласної краєзнавчої премії ім. В.М. Ястребова (2007).

Почесний громадянин м. Олександрії (2010). У 2015 побачила світ

книга «Анатолій Кохан. Лікар. Краєзнавець. Журналіст». В Олек-

сандрії засновано журналістську нагороду імені Анатолія Ко-

хана за кращі публікації краєзнавчої тематики.

(1952) – 65 років від дня народження ( с. Свірневе Голова-

14

нівського району) Олександра Михайловича

Довганя, лікаря-кардіохірурга. У 1980 закінчив

Київський медичний інститут. Відтоді займаєть-

сяч серцево-судинною хірургією. Спеціалізується

на дитячій кардіохірургії. Доктор медичних наук

(2002). Провідний науковий співробітник Інсти-

туту серцево-судинної хірургії АМН України,

професор. Провідний хірург відділення хірургіч-

них методів лікування вроджених вад серця. Во-

лодіє технікою виконання найскладніших оперативних втручань.

Одним з перших в Україні почав займатися хірургічним лікуван-

ням хворих з одношлуночковим серцем. Працював за кордоном.

Член Європейської асоціації кардіоторакальних хірургів. Автор

92 наукових публікацій та 1 винаходу. Представлений у багато-

томній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

40

лютий

140 років від дня народження (м. Санкт-Петербург) Павла

15

Павловича Гайдебурова, актора, режисера, теат-

рального діяча. Батько був відомим літератором,

видавцем популярного часопису «Неделя». Ще

гімназистом брав уроки сценічної майстерності в

чудового актора, друга А. Чехова − Павла Свобо-

діна. У 1896 вступив на юридичний факультет Пе-

тербурзького університету, поєднуючи відвідуван-

ня лекцій з виступами у напівпрофесійних спек-

1877-1960

таклях. Після виключення з університету за участь

у студентських демонстраціях присвячує себе театру. У 1899

вперше вийшов на професійну сцену. У 1901 Гайдебуров зі своєю

дружиною Н.Ф. Скарською (молодшою сестрою В.Ф. Комісар-

жевської) створив у Єлисаветграді власну драматичну трупу,

першою постановкою якої стала п’єса «Дядя Ваня» А. Чехова.

Трупа грала у Зимовому театрі Кузьмицького з 20.09.1901 по

24.02.1902. За час перебування в Єлисаветграді Гайдебуров зіграв у

87 спектаклях. 21.12.1901 у бенефіс актриси Н.Ф. Скарської відбу-

лася прем’єра спектаклю «Ганнеле» за п’єсою Г. Гауптмана (друга

в Росії після постановки у театрі Суворіна в Петербурзі). На

знімку: Гайдебуров у Єлисаветграді (січень 1902). У 1903 подружжя

організувало Загальнодоступний театр при Ліговському Народ-

ному Домі, а в 1905 на його основі − Перший пересувний драма-

тичний театр (проіснував до 1928). Загалом зіграв понад 500 ролей,

здійснив близько 300 постановок. Автор спогадів «На сцене и в

жизни» (окрема глава присвячена Єлисаветграду) у книзі «Павел

Павлович Гайдебуров Литературное наследие» (1977). Лауреат

Державної премії СРСР (1952). Народний артист РРФСР (1940).

(1952) – 65 років від дня народження ( с. Кальниболота Но-

15

воархангельського району) Валерія Павловича

М’ятовича, журналіста, письменника, громадсь-

кого діяча. Випускник Хмелівської середньої

школи (1969). У 1975 закінчив юридичний факуль-

тет Одеського університету. Працював редакто-

ром районних газет (Любашівка Одеської облас-

ті, Кіровоградський район Кіровоградської обла-

сті), з 1986 по 1990 – завідувач відділу обласної га-

зети «Кіровоградська правда». З листопада 1990

в. о., а з січня 1991 по серпень 2010 роки – головний редактор газети

обласної державної адміністрації та обласної ради «Народне

слово». Видавав додатки: історико-краєзнавчий «Єлисавет», для

жінок «Наталі», інформаційно-розважальний та пізнавальний

41

лютий

тижневик «Чому?». Заснував щорічну премію ім. В.К. Винниченка

газети «Народне слово» за кращі публікації державницького спря-

мування, за особистий внесок у розбудову Української держави.

Організував друкарню газети «Народне слово», в якій видано де-

сятки книг місцевих авторів. Обирався депутатом обласної ради

(у 2006). У 2008 ініціював відкриття у приміщенні редакції пер-

шого на Кіровоградщині магазину «Українська книга» (проіснував

до 2012). З 2006 – головний редактор Всеукраїнського часопису

«Хобі», був засновником і видавцем газет «Наш бізнес», «Нова га-

зета» та ін. У 2015 заснував газету «З перших уст». Автор сати-

рично-гумористичного роману «Номенклатурний Декамерон»

(2016) про «останнього сталініста» та його амурні пригоди, на-

писаного на місцевому матеріалі. Лауреат обласної журна-

лістської премії (2009). Заслужений журналіст України (1997).

105 років від дня народження ( с. Суботці Знам’янського

15

району) Трифона Івановича Грузина, актора,

педагога. Навчався у молдавській драматичній

студії при Одеському інституті музично-драма-

тичного мистецтва. У 1933-1941 грав у театрах Ти-

располя, Житомира, Дніпропетровська. Під час

ВВВ працював у фронтових бригадах. З 1943 – ар-

тист Молдавського музично-драматичного те-

атру ім. О.С. Пушкіна. З 1958 по 1964 викладав у

1912-1987

Кишинівському інституті мистецтв. Кращі ролі:

Шмага («Без вини винні» О. Островського), Добчинський («Ревізор»

М. Гоголя), Димов («Людина з рушницею» М. Погодіна), Поштар

(«Інтерв’ю в Буенос-Айресі» Г. Боровика) та ін. Знявся більш як у

30 художніх фільмах. Народний артист Молдавської РСР (1962).

150 років від дня народження (м. Одеса) Єфросинії Пили-

16

півни Зарницької (справжнє прізвище Азгу-

ріді) (1867-1936), актриси та співачки (сопрано).

Закінчила музичну школу витончених мистецтв

в Одесі (1886). З 1889 виступала в українських

трупах М. Кропивницького та ін. Неодноразово

грала в Єлисаветграді. Газета «Елисаветград-

ский вестник» (17.01.1889) схвально відгукнулась

про її дебют на театральній сцені, назвавши

1867-1936

«зірочкою, яка незабаром спалахне яскравим

промінням». У 1919-1924 – актриса Петроградського українського

драматичного театру ім. Т.Г. Шевченка, з 1927 по 1930 – Харківсь-

кого українського червонозаводського театру.

42

лютий

(1942) – 75 років від дня народження (Черкащина) Федора

16

Пилиповича Топольного, біолога, педагога. У

1970 закінчив Українську сільськогосподарську

академію у Києві. Багато років працював завідува-

чем кафедри Кам’янець-Подільської агротехнічної

академії. Доктор біологічних наук (1991). З 2002 –

професор кафедри екології та охорони навко-

лишнього середовища Кіровоградського держав-

ного технічного університету. Автор понад 100

наукових праць у галузі агрохімії, грунтознавства,

екології рослин, геоботаніки, землеробства та рослинництва. У

2009 нагороджений Знаком МОН України «Петро Могила» за роз-

виток вищої освіти.

(1952) – 65 років від дня народження ( м. Кіровоград) Володи-

16

мира Миколайовича Мощинського, режисера,

фотографа, журналіста, громадського діяча. За-

кінчив Кіровоградське музичне училище, захо-

пився фото- та кіномистецтвом. Був режисером

народної самодіяльної кіностудії «Обрій» з 1981.

Лауреат трьох Всесоюзних фестивалів народної

творчості за документальні фільми про визначних

людей та визначні події на території нашого краю.

Закінчив кінематографічний факультет Ленін-

градського державного інституту культури (1989). З 1986 працював

на Кіровоградському обласному телебаченні, де створив низку

художньо-публіцистичних фільмів історико-краєзнавчої тема-

тики: «Голгофа Володимира Винниченка» (1994, за сценарієм

В.Є. Панченка), «Місто над сивим Інгулом» (2004), «Незгасимий

вогонь Холодного Яру» (у співавторстві з М.В. Хомандюком),

стрічки про С. Климовського, А. Тарковського та ін. Організував

та очолював об’єднання поляків області ім. К. Шимановського,

один з ініціаторів спорудження у Кіровограді костьолу на честь

Святого Духу. Лауреат премії ім. В.К. Винниченка Українського

фонду культури (1995). Лауреат обласної краєзнавчої премії

ім. В.М. Ястребова (2003).

43

лютий

150 років від дня народження (м. Кам’янець-Подільський)

17

Аркадія Олександровича Рибицького, вій-

ськового діяча. У 1887 закінчив Єлисаветградське

кавалерійське юнкерське училище. Учасник Пер-

шої світової та громадянської воєн. Полковник

(1916). З 1918 – в армії УНР, потім – Української

Держави: командир 13-го Стародубського кін-

ного полку (1918), глава Чернігівської ремонтної

комісії армії УНР (1919), глава Подольської ре-

1867-після 1931

монтної комісії армії УНР (1919). З 1920 – началь-

ник Головного управління ремонту армії УНР. У 1923 повернувся

в радянську Україну, в Єлисаветград. З 1923 по 1925 був викла-

дачем та помічником начальника навчальної частини 5-ї кава-

лерійської школи ім. Будьонного у Зінов’євську. З 1925 – у

відставці. Працював інструктором з конярства. 16.10.1930 за-

аарештований у сфабрикованій ДПУ справі «Весна». Засуджений

до 5 років заслання у Казахстан. Подальша доля невідома.

160 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Петра

18

Iзраїльовича Габе, журналіста, громадського

діяча, землевласника, першого болгарського фер-

мера. Рятуючись від переслідувань за револю-

ційну діяльність, у 1884 емігрував до Болгарії. В

історію Болгарії увійшов передусім як людина, що

створила перше і найбільше в країні (в області

Добруджа) фермерське господарство американсь-

кого зразка. Батько знаменитої поетеси, класика

1857-1927

болгарської літератури Дори Габе (1886-1983).

310 років від дня народження Івана Федоровича Глєбова,

20

військового діяча. На військову службу вступив у

1721. 4.01.1751 у званні генерал-майора займався

поселенням сербів у верхів’ях річок Інгул та Ін-

гулець, тобто стояв біля витоків утворення

Нової Сербії; керував спорудженням у тих міс-

цях земляного укріплення, названого фортецею

Св. Єлисавети. Став її першим комендантом. У

1755 приймав турецького пашу Девлет-Алі-

1707-1774

Сент-Агу, який прибув для оглядин новозбудова-

ної фортеці. Влаштував йому такий гарний прийом, що

турецький посол написав султанові заспокійливе донесення. За

клопотанням Глєбова у 1755 була збудована перша церква – в

44

лютий

ім’я Св. Трійці. 25.02.1755 отримав чин генерал-лейтенанта. З

1762 – Київський генерал-губернатор, якому підпорядковувалась

Нова Сербія. У 1763 очолював комісію у справі зловживань І.

Хорвата, яка працювала у фортеці Св. Єлисавети. Покрови-

тельствував Києво-Могилянській академії. У 1764 виділив дер-

жавні кошти на будівництво нового приміщення бурси для

КМА. У 1766 склав записку Катерині II, в якій обгрунтував не-

обхідність збереження КМА як важливого центру освіти й науки.

З 1766 – сенатор, генерал-аншеф. Нагороджений орденом Св.

Андрія Первозванного. Похований у місті Стариця Тверської

області в усипальні-мавзолеї, що нагадує каплицю, у біло-

кам’яному саркофазі перед Успенським собором (на знімку).

115 років від дня народження ( с. Дмитрівка Знам’янського

20

району) Якова Веніаміновича Дашевського, ін-

женера-металурга. Один із засновників вітчизняної

промисловості ферросплавів. Керівник будів-

ництва і перший директор Запорізького заводу

ферросплавів (ЗЗФ). До війни працював головним

інженером ЗЗФ. Під час ВВВ – на Новокузнецькому

металургійному комбінаті, на який була евакуйо-

вана значна частина обладнання із Запоріжжя.

1902-1987

Після звільнення Запоріжжя у 1944 повернувся на

завод директором, у 1950 за «ігнорування лінії партії» був знятий з

посади і репресований. Покарання відбував на Кузнецькому заводі

ферросплавів у Сибіру, до виходу на пенсію працював начальни-

ком металургійної лабораторії. Нагороджений орденами Леніна

(1935), Трудового Червоного Прапора (1943), «Знак пошани» (1948).

На прохідній Запорізького заводу ферросплавів встановлено ме-

моріальну дошку. Син Веніамін Якович Дашевський за прикладом

батька став відомим ученим-металургом: доктор технічних наук,

професор Інституту металургії і матеріалознавства ім. Байкова РАН.

(1962) – 55 років від дня народження ( м. Кіровоград) Геннадія

20

Вікторовича Гребньова (псевдонім Віктор Орлі),

французького художника українського походжен-

ня (живопис, кераміка), галериста. У 1983 закінчив

філологічний факультет Кіровоградського дер-

жавного педагогічного інституту ім. О.С .Пуш-

кіна. Друкувався у часописі місцевих літераторів

«Вежа», зокрема автор есе «Дивоквіти Сергія Ша-

повалова» (1996) про творчість кіровоградського

живописця, якого вважає своїм учителем. З 2004

живе і працює у Франції (м. Марсель), де втілює в життя авторсь-

45

лютий

кий проект «Під сонцем Прованса»: серії картин «Альпи», «Старий

порт», «Квіти Прованса», «Марсель під снігом» та ін. Творчість Вік-

тора Орлі вражає розмаїттям тематики і стильових планів: деко-

ратив, натюрморт, пейзаж, романтичні, символічно-абстрактні

сюжети. Роботи митця експонувалися на багатьох виставках (понад

30) у Франції, Україні, Росії. Зберігаються у приватних колекціях

Франції, Італії, Голландії, України, Росії, Польщі. Часто відвідує

рідне місто. Декілька творів подарував обласному художньому

музею та художньо-меморіальному музею О.О. Осмьоркіна. З

2015 – власник картинної галереї «Салон де Прованс» у Марселі.

120 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Віри Євге-

21

нівни Гар, бібліотекаря. Мати – сільська вчи-

телька. Дівчину удочерив єлисаветградський

земський лікар Євген Лук’янович Гар (1862-1913).

Початкову освіту здобувала в Одесі та Єлиса-

ветграді. У 1914 році закінчила Київське комер-

ційне училище. У 1916 почала працювати в Голов-

ному комітеті Всеросійського земського союзу в

Москві. В березні 1917 вступила в партію есерів.У

1897-1942

1918-1919 була секретарем Тульської губернської

експедиції ЧК з продовольства, працювала ін-

структором Наркомпроду України. У 1920 вступила в РКП (б). У

1920-1921 – секретар Алтайського губпродкому. З 1921 по 1924 на-

вчалась на економічному факультеті Петроградського універси-

тету З 1925 по 1934 працювала в редакції «Красной газеты»:

інструктор відділу фабрик і заводів, літературний співробітник,

завідувач відділу. З 1934 по 1936 – голова об’єднаного профкому.

У 1936-1937 – завідувач редакції журналу «Костер». З 1937 по 1941

працювала у Ленінградській Публічній бібліотеці: бібліотекар 1-

го розряду, помічник завідувача російського фонду, головний біб-

ліотекар, завідувач журнального відділення, завідувач бібліотечних

курсів Публічної бібліотеки та керівник всієї системи підвищення

кваліфікації співробітників бібліотеки. Померла під час блокади.

100 років від дня народження ( с. Гаївка Кіровоградського

24

району) Григорія Назаровича Доленка, геолога.

Закінчив Харківський університет (1940), працю-

вав у виробничих геологічних установах. З 1952 –

співробітник Інституту геології і геохімії горючих

копалин АН УРСР, з 1963 – директор цього інсти-

туту, очолював його 18 років. Член-кореспондент

АН УРСР (з 1964). Основний напрям наукової ро-

боти – геологія нафти і газу. Сфомулював одне з

1917-1990

найважливіших положень нафтової геології – про

46

лютий

генетичний зв’язок між процесами геотектонічного розвитку на-

фтогазових провінцій, мінерального синтезу нафтових вуглеводів

у мантії Землі, міграції їх до поверхні земної кори глибинними

тектонічними розломами і формування нафтових і газових родо-

вищ в осадній товщі. Автор монографії «Геологія нафти і газу

Криму». Лауреат Державної премії СРСР (1971) та премії АН

СРСР ім. В.І. Вернадського (1977).

(1947) – 70 років від дня народження ( м. Кіровоград) Валерія

24

Михайловича Кальченка, державного і гро-

мадського діяча. Навчався у Кіровоградській СШ

№ 7. Закінчив будівельний технікум у Кіровограді

(1967) та Одеський інженерно-будівельний інсти-

тут (1976). З 1970 до 1990 працював у будівельних

організаціях області та півночі Росії. У 1986-1990 –

головний інженер об’єднання «Кіровоградагро-

буд». З 1994 по 1996 – заступник голови Кірово-

градського облвиконкому та заступник голови

обласної ради. Був першим керівником Міністерства з надзвичай-

них ситуацій України (з 1996), створеного на основі штабу цивіль-

ної оборони та Мінчорнобиля. Очолював Кіровоградську обласну

державну адміністрацію, був міським головою м. Кіровограда.

Народний депутат України декількох скликань (з 2007). Нагород-

жений медаллю Міжнародної організації цивільної оборони

(1999), орденом «За заслуги» III-го (серпень 1998), II-го (жовтень

1999) та I-го ступенів (грудень 2011), але від останнього відмовився.

110 років від дня народження ( м. Знам’янка) Леоніда Опа-

25

насовича Писаренка, театрального художника.

В юні роки працював помічником слюсаря, а

перші мистецькі кроки були пов'язані з малюван-

ням плакатів для клубів. У 1931-1936 навчався у

Харківському художньому інституті у професорів

О.В. Хвостенка-Хвостова і Б.В. Косарєва Оформляв

вистави у Харківському театрі юного глядача.

Учасник ВВВ. Гвардії майор бронетанкових військ,

1907-1979

брав участь у звільненні Прибалтики, Манчжурії і

Кореї, його воєнний шлях закінчився у Порт-Ар-

турі (Китай). З 1947 по 1967 – головний художник Республікансь-

кого театру юного глядача, працював також у Київському театрі

ім. Лесі Українки, у Київському театрі опери і балету ім. Т.Г. Шев-

ченка та Київському українському драматичному театрі ім. І. Франка.

Його художні і сценографічні роботи зберігаються у фондах Музею

театрального, музичного та кіномистецтва України, Музеї-архіві

Алберті в м. Едмонтоні (Канада). Заслужений художник УРСР (1977).

47

лютий

115 років від дня народження ( с. Хащувате Гайворонського

25

району) Олексія Івановича Повстенка, ми-

стецтвознавця, архітектора. Навчався у Волинсь-

кому індустріальному політехнікумі, закінчив

аспірантуру при НДІ промислового будівництва

в Харкові. Викладав у Харківському інженерно-

будівельному інституті. За його проектами побу-

довано багато закладів освіти і культури в 10

містах України. У 1935 запрошений у Наркомат

1902-1973

освіти України; завідував кабінетом архітектури,

відділом підвищення кваліфікації архітекторів при творчій

спілці, був директором Софіївського архітектурно-історичного

музею. Його називають «Рятівником Св. Софії», оскільки він вря-

тував її від знищення радянськими підривниками у 1941. Видав

низку праць: «Будівельна справа» (1931), «Проекти шкіл» (1932),

«Архітектурні роботи Т.Г. Шевченка» (1939), «Словник архітек-

турних термінів» та ін. Після Другої світової війни – в еміграції,

діяч української діаспори: професор, академік Української Віль-

ної Академії в США. Працював в архітектурному відділі Капіто-

лію у Вашингтоні. Виконав проект добудови Капітолію, зокрема

центральної ротонди першого поверху, виставкових стендів Біб-

ліотеки Конгресу США та ін. У Парижі в 1956 спроектував храм

св. Симона, співавтор проекту собору Пресвятої Трійці у Вінні-

пезі. У США видав книгу «Золотоверхий Київ», монографію про

собор Св. Софії та ін. У 2006 в с. Хащуватому на приміщенні

сільського будинку культури відкрито меморіально дошку на

честь земляка.

90 років від дня народження ( смт Голованівськ) Семена Іл-

26

ліча Аптекаря, морського інженера. В 1951 закін-

чив Одеський інститут інженерів морського транс-

порту. Отримав направлення на суднобудівний

завод ім. К. Маркса м. Астрахані, де працював 10

років. З 1962 по 1970 – головний інженер суднобу-

дівельно-судноремонтного заводу імені III Інтер-

націоналу, з 1970 (понад 30 років!) – директор

цього підприємства. Згодом – голова Ради дирек-

1927-2007

торів ВАТ «Суднобудівельно-судноремонтний

завод імені III Інтернаціоналу». Лауреат премії Ради Міністрів

СРСР. Заслужений працівник транспорту РРФСР. Заслужений

працівник пароплавства. Почесний громадянин м. Астрахані

(1993). Занесений у Книгу Пам’яті міста Астрахань (2007).

48

лютий

(1947) – 70 років від дня народження ( м. Кіровоград) Семена

26

Леонідовича Равського, художника. Навчався у

Кіровоградській середній школі № 6. У 1968 закін-

чив Краснодарське художне училище. Працює в

галузі художнього проектування і станкового жи-

вопису (переважно в техніці акварелі). Улюблені

жанри – пейзаж і натюрморт. Більше 30 років пра-

цював художником у Комбінаті монументально-

декоративного мистецтва. Автор ескізних проектів

та експозицій багатьох музеїв: оформлення Музею

мистецтв ім. Б. та В. Ханенків (1998), Київського музею О. Пушкіна

(1999), Музею культурної спадщини (2000) та ін. Член Національ-

ної спілки художників України (1999). Працює головним худож-

ником Музею історії міста Києва. Лауреат першої та третьої

премій Міжнародного благодійного фонду «Україна 3000» за ху-

дожній проект та оформлення історико – меморіального музею

М. Грушевського та музею мистецтв ім. Богдана і Варвари Ханен-

ків. Роботи зберігаються в колекціях багатьох музеїв України, а

також у приватних зібраннях України, Росії, Німеччини, США,

Франції та інших країн. У вересні 2010 в Кіровоградському облас-

ному художньому музеї влаштована персональна виставка.

Автор ескізного проекту оновленої експозиції Кіровоградського

обласного краєзнавчого музею, відкритої у 2014.

200 років від дня народження (м. Лубни на Полтавщині)

28

Олександра Степановича Афанасьєва-Чуж-

бинського (справжнє прізвище Афанасьєв),

поета, етнографа, публіциста, приятеля Т.Г. Шев-

ченка. Враження від етнографічної експедиції Ро-

сійського географічного товариства у 1856 лягли в

основу книг «Быт малороссийского крестьянства»

(1858) та «Поездка в Южную Россию» (1861), в

яких знайшло відображення й життя людей Єли-

1817-1875

саветградського повіту. Під час перебування в

Єлисаветграді навесні 1856 відвідав Успенський собор та По-

кровську церкву на Ковалівці. Свої враження від єлисаветградсь-

ких храмів виклав у «Подорожной записке» (надрукована у газеті

«Єлисавет», № 4, 1992).

49

ДЕщО З МиНуЛОГО СЕЛА СЕДНІВКи:

ДО ПиТАННЯ ПРО «НАШу» Й «НЕ НАШу» ІСТОРІЮ

Єв Устинівському районі мальовниче (в

Україні інших і немає) село Седнівка.

На місцевих сайтах в Інтернеті про цей на-

селений пункт можна дізнатися лише те, що

розташований він на берегах річки Інгул, за

7 км на захід від районного центру Устинівка

та за 28 км від залізничної станції Казанка в

Миколаївській області. Заснована Седнівка в

середині XVIII століття. Поблизу села знай-

дено посуд епохи пізньої бронзи, розкопано

скіфський курган IV ст. до н. ери.

217 мешканців села брали участь у Дру-

гій світовій війні, 130 з них загинули. На їхню

Герой війни 1812 року

честь споруджено «пам’ятник Слави». Насе-

Єгор Агте

лення Седнівки у 2001 році – 686 чоловік.

От і вся інформація про ї минуле, запо-

зичена з «Історії міст і сіл УРСР. Кіровоградська область», виданої у

далекому 1972 році. Звісно, у радянські часи майже все, що відбува-

лося до Жовтневої революції 1917 року (за винятком хіба що класової

боротьби та народних повстань), вважалося передісторією. Але ж

нині, коли розпався Радянський Союз, коли уже чверть століття

існує незалежна Україн- ська держава, коли з’явився Інтернет, – таке

ставлення, таку байдужість до власної історії пояснити важко. Ми

що, народ – неісторичний чи позаісторичний, а значить недержав-

ний? Але ж такого бути не може, фахівці стверджують – таких на-

родів не існує взагалі! Інша справа – повага до історії. Отут у нас

дійсно проблеми великі!

Не встигли ми, як слід було б, дослідити та осмислити власну

історію часів перебування у складі Російської імперії, що забороня-

лося комуністичною ідеологією, як здобули Незалежність, вчинили

дві революції (Помаранчеву та Гідності), зазнали агресії з боку Росії,

а вже від нас вимагають творити винятково національну історію.

Ще років 20 тому один редактор докоряв мені: «Що ви все пишете

про євреїв, росіян, поляків? Необхідно прославляти українських

діячів!». Я доводив, що їхня національна приналежність мене ціка-

вить поскільки-постільки, головне – вони наші земляки, тут вони

народилися та формувалися як особистості. Найвидатніший, на

моє глибоке переконання, український історик сьогодення Наталія

Яковенко (наша землячка) вважає: все, що відбувалося на території

50

Дещо з минулого села Седнівки. .

України, всі видатні особистості, які є ї уродженцями (незалежно

від національності) належать передусім історії України. Мої аргу-

менти з посиланням на авторитет Яковенко не переконали опо-

нента аніскільки. Минув час, і я з жахом спостерігаю, що таке

ставлення до історії сьогодні стає нормою.

Історія села Седнівки щодо цього є показовою. Навіть особливо

в неї не заглиблюючись, а лише оприлюднивши знайдене в Інтер-

неті, скажу – вона напрочуд цікава. Біда в тім, що відшукати в ній

українську складову надзвичайно важко. Єдине, на що я спромігся,

натрапив на знамениту гайдамацьку пісню «Не славная Чута», яку

записав і оприлюднив наприкінці ХIХ століття наш відомий істо-

рик, етнограф і фольклорист Володимир Ястребов, зазначивши

«песня эта записана в местечке Седневке Елисаветградского уезда

со слов столетнего старика, Ефима Корниенка (он же Середа).

Чута – лес в Александрийском уезде, служивший притоном гайда-

макам, наравне с Черным лесом». Сталося це у 1886 році, коли Во-

лодимир Миколайович проводив у Седнівці археологічні розкопки,

знайшовши стародавню глиняну чашу.

А далі буду розповідати про таке, що, боюсь, Седнівку можуть

і перейменувати шалені ревнителі національної історії. До 1917 року

вона, виявляється, мала статус містечка. А тому, крім православної

Свято-Іллінської церкви, для місцевих євреїв була заснована сина-

гога. Тут також розташовувалася земська поштова станція.

Навіть назву селу дав не якийсь козарлюга, а Омелян Іванович

Седньов. В «Историческом очерке г. Елисаветграда» Пашутіна чи-

таємо: «Первым Елисаветградским уездным предводителем дво-

рянства был коллежский советник Седнев Емельян Иванович

(1794)». Із життєпису полковника Християна Андрійовича Агте ді-

знаємося: «Женат он был на Вере Емельяновне Седнёвой, имевшей

имение Седнёво на берегу реки Ингул в Херсонской губернии. Там

в 1815 году у семьи Агте и родится сын Николай, которому суждено

будет сыграть весьма важную роль в истории России, а потом ока-

заться почти полностью забытым».

Вся подальша історія Седнівки пов’язана зі славетною дворянсь-

кою родиною з дивним, важким для вимови, прізвищем Агте, яке

зародилося понад 500 років тому в Німеччині. Згідно з сімейною ле-

гендою, цей рід походить від селянина Мартіна Сигізмунда, прі-

звище якого. . загубилося. Він помер у молодому віці, залишивши

після себе дружину Агату з малолітнім сином Гансом. Хлопчика од-

носельці почали називати Агатиним сином – Агате. Прізвисько з

часом трансформувалося в прізвище Агте (менш поширені варі-

анти Акте, Ахте, Ахт).

51

Дещо з минулого села Седнівки. .

Історію свого роду дослідив та оприлюднив наш сучасник Во-

лодимир Сергійович Агте, директор Центру сервісу медичного об-

ладнання Башкирського державного медичного університету. Він,

зокрема, доводить, що у XVIII столітті Йоганн Андреас Агте пере-

селився з Німеччини в місто Аренсбург, що в Естляндії, започатку-

вавши російську гілку роду. Тут він став Андрієм Андрійовичем і

дослужився до чину, що дав право на отримання потомственного

дворянства. Мав він, у що важко повірити, аж 17 дітей! Взагалі, рід

Агте відзначався неабиякою плодовитістю.

Три сини Єгор, Карл і Християн присвятили себе військовій

службі. Видатним воєначальником, героєм Вітчизняної війни

1812 року став Єгор Андрійович Агте (1777-1826). З 1796 до

1812 року він служив у Малоросійському гренадерському полку.

За хоробрість, виявлену у Бородинській битві, отримав чин пол-

ковника. Був призначений командиром, а згодом і шефом Санкт-

Петербургського гренадерського полку, з яким відзначився у «битві

народів» під Лейпцигом (винагородою став чин генерал-майора),

брав участь у взятті Парижа. Відзначений орденами Св. Георгія IV

кл., Св. Володимира III і IV ст., Св. Анни II ст. з діамантами, золо-

тою шпагою з написом «За хоробрість», пруським орденом «За за-

слуги» та ін. Двічі був поранений. Портрет Єгора Агте, виконаний

англійським художником Джорджем Доу, представлений у знаме-

нитій Військовій галереї Зимового палацу серед 332 зображень ро-

сійських генералів, героїв Вітчизняної війни 1812 року.

Та для нас найцікавіше те, що дружиною Єгора Андрійовича

Агте була княжна Марія Данилівна Кудашева, сестра ад’ютанта й

зятя М.І. Кутузова Миколи Даниловича Кудашева, що загинув у

1813 році під Лейпцигом. Тут варто нагадати, що первісна назва

нашої Малої Виски – Кудашево, а отже Агте напевне бував у маєтку

дружини. Помер Єгор Андрійович у м. Кременчук, а от де похова-

ний – достеменно невідомо. Також жодних відомостей про його на-

щадків відшукати не вдалося. Можливо, шлюб був бездітний?

Зате брати та їхнє потомство постаралися на славу. Загалом, у

«Родословной книге Херсонской губернии» лише по Єлисавет-

градському та Олександрійському повітах я нарахував понад 30

представників дворянського роду Агте.

Карл Андрійович Агте служив у Єлисаветградському гусарсь-

кому полку, також брав участь у війнах з Наполеоном, отримав по-

ранення і вийшов у відставку в чині підполковника. У 1805 році, ще

будучи майором, одружився з Парасковією Матвіївною Чеботає-

вою, дочкою полковника Матвія Васильовича Чеботаєва. Вінчання

відбулося у Покровській церкві с. Бандурівки Олександрійського

52

Дещо з минулого села Седнівки. .

повіту. Того ж року в подружжя народилася донька Олімпіада, яку

хрестили в тій же церкві. Згодом у них з’явилися сини Андрій та

Аркадій. У свою чергу, Андрій Карлович Агте (1808-?) у шлюбі з

Юлією Іванівною Золотницькою мав сина Миколая і дочку Віру. А

от його брат поручик Аркадій Карлович Агте (1810-1883) від двох

дружин мав 7 дітей (3 синів і 4 дочок).

Нарешті, старший з трьох братів Християн Андрійович Агте

(1770-1845), згаданий на початку розповіді, який власне й зацікавив

мене історією села Седнівки, що могло б називатися й Агтівкою чи

Ахтівкою. Як і молодший брат Єгор Агте, Християн з 1789 року слу-

жив у Малоросійському гренадерському полку. Оскільки поповню-

вався полк рекрутами з Київської та Чернігівської губерній, то

служили в ньому у переважній більшості малороси (так тоді нази-

вали українців). Більше того, з 1809 по 1813 рік Християн Андрійо-

вич був командиром Малоросійського гренадерського полку в чині

полковника. Брав участь у війнах з Наполеоном, був нагороджений

орденами Св. Георгія IV класу, Св. Володимира IV ступеня та золо-

тою шпагою з написом «За храбрость». У шлюбі з Вірою Омелянів-

ною Седнєвою (1792-1860) полковник Агте мав четверо дітей: трьох

синів – Миколу (1815-1867), Георгія (1817-1861), Івана (1822-1861) та

дочку Ольгу, яка вийшла заміж за предводителя дворянства Боб-

ринецького повіту Костянтина Олександровича Рощахівського

(1815-1862), згодом визначного земського діяча Єлисаветградського

повіту, власника села Олександрівки (Рощахівки).

Та найвідомішим представником цієї родини слід визнати Ми-

колу Християновича Агте (1815-1867), що увійшов в історію як ви-

датний військовий топограф, дослідник Забайкалля і Приамур’я,

завдяки якому Російська імперія значно розширила свою територію

на Далекому Сході. У 1837 році він закінчив Імператорську Микола-

ївську військову Академію. З 1849 по 1852 рік у чині підполковника

Агте очолював надсекретну експедицію Генерального штабу, яка

мала визначити кордони з Китаєм (ї результати були розсекречені

лише у 1893 році).

Офіційно вона називалася «Забайкальською» – район обсте-

ження пролягав від Байкалу до Охотського моря (включно з Шан-

тарськими островами) і від Амуру до Верхоянського хребта. Однак

головна увага зосереджувалась на Амурському краї та Північному

Сахаліні. «3абайкальська» експедиція Агте тривала три з полови-

ною роки. Довжина робочих маршрутів ї учасників склала понад

20 тис. км (половина земного екватора!), обстежена територія пло-

щею більше 3 млн. км2. Складено детальні й точні географічні

карти, відкрито поклади корисних копалин, у тому числі золота й

срібла, зібрано великий матеріал про клімат, флору та фауну краю.

53

Дещо з минулого села Седнівки. .

Агте визначив, що східна частина Приамур’я від річки Буреї і

до моря не належить Цинській імперії . А відтак у власність Росій-

ської імперії перейшли землі нижнього Приамур’я та Примор’я

(Уссурійський край), що й було закріплено російсько-китайськими

договорами 1858 та 1860 років.

Микола Християнович вийшов у відставку 1 січня 1859 року за

станом здоров’я. 44-річний генерал-майор повертається до батьків

у рідну Седнівку. Судячи з усього, сім’ї він так і не створив, а через

8 років помер. Похований Микола Агте разом з батьками, братами,

їхніми дружинами та племінниками на території Свято-Іллінської

церкви. Скільки загалом представників цієї родини знайшли, як

вони гадали, вічний спокій у родинному некрополі (у склепі чи

усипальні) наразі невідомо.

Однак тривав «вічний спочинок» недовго – до революції 1917

року. І сьогодні від дворянського гнізда Агте, які понад 100 років

народжувалися і помирали в Седнівці, не залишилося ні сліду, ні

спомину.

Про те, як відбувалося нищення історії та культури, зосередже-

них у дворянських садибах, розповідає в оповіданні «Так воно по-

казує» письменник Володимир Антоненко-Давидович. Один

ліберальний пан, який перебував у добрих взаєминах з селянами,

всіляко допомагаючи їм, сподівався, що його маєток вони чіпати не

будуть. Однак вони з’явилися, щоб спочатку пограбувати, а потім

спалити маєток, пояснюючи, що інакше ніяк не можуть. Мовляв, у

сусідніх селах своїх панів навіть повбивали. Йому ж з дружиною

вони дозволяють виїхати, взявши з собою стільки добра, скільки

влізе у фаетон. На благання господаря не палити хоча б будинок, в

якому можна розмістити школу, лікарню чи якусь іншу установу,

селяни відповідають, що і раді були б, але ніяк не можна. Вони ж

не гірші від сусідів, які вже спалили садиби своїх панів.

Така ж доля спіткала й Свято-Іллінську церкву в Седнівці та уси-

пальню Агте. На сайті місцевої загальноосвітньої школи знайшов

таку інформацію: «З 1939 року колгоспники місцевого господарства

«Комунар» розпочали будівництво двоповерхового шкільного при-

міщення. Будівельним матеріалом була цегла із розібраного при-

міщення церкви часів Козаччини. До початку Великої Вітчизняної

війни стіни було зведено, але не зроблено перекриття між повер-

хами». Як наслідок, ні церкви, ні школи!

Та все ж, попри безглуздий трагізм прощання з минулим, який

спіткав село майже 100 років тому, побувати у Седнівці кортить.

Принаймні річка Інгул та навколишні краєвиди, якими милувалися

Агте, мали б зберегтися.

54

БЕРЕЗЕНЬ

(1937) – 80 років від дня народження ( м. Олександрія) Євгенії

1

Вікторівни Бузаневої, фізика. У 1959 закінчила

Київський університет ім. Т.Г. Шевченка, де й пра-

цює. У 1988-2002 – головний науковий співробіт-

ник, керівник наукових проектів лабораторії

фізики та техніки напівпровідників. З 2002 – кон-

сультант науково-навчального центру «Фізичне та

хімічне матеріалознавство» Київського універси-

тету та НАНУ. Доктор фізико-математичних наук

(1988), професор. Наукові розробки стосуються

молекулярної електроніки та біоелектроніки. Розвинула новий на-

прям – електронні та оптичні явища в наноструктурованих гете-

ропереходах, пов’язані з нанорозмірними ефектами, що сприяло

створенню нових швидкодіючих комп’ютерних систем для кос-

мічної та атомної галузей. Наукові праці друкувалися у Росії

(Москва), США (Бостон), Англії (Лондон). Представлена в багато-

томній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

(1947) – 70 років від дня народження ( м. Кіровоград) Олексія

3

Йосиповича Кацмана, спортсмена (футболіста).

Амплуа – нападник. Футболом почав займатися

у кіровоградській ДЮСШ №2 (перший тренер –

В.П. Резнік). У Кіровоградській «Зірці» грав у

1965-1966 та 1971-1976: 219 матчів, 44 голи. Двічі

у 1973 та 1975 у складі «Зірки» ставав володарем

Кубка України. Майстер спорту СРСР. Крім

«Зірки», виступав за команди «Чорноморець»

Одеса, СКА Одесса, «Суднобудівник» Миколаїв та

«Динамо» Хмельницький. У 1989 та 1990 був головним тренером

«Зірки». Арбітр республіканської категорії. Включений до другої

символічної збірної «Зірки», складеної вболівальниками з нагоди

80-річчя кіровоградського клубу.

140 років від дня народження ( м. Златопіль) Міллі Віткоп

3

(справжнє прізвище Емілія Вітковська), полі-

тичної і громадської діячки (анархо-синдикалі-

стки та феміністки, яка стояла біля витоків

гендерного руху). У 1894 емігрувала в Англію.

Зблизилась там з групою єврейських анархістів,

великий вплив справив на неї теоретик анар-

хізму Петро Кропоткін. У 1895 познайомилась з

видатним діячем анархо-синдикалістського руху,

1877-1955

публіцистом Рудольфом Рокером (1873-1958),

55

Березень

стала його цивільною дружиною. З 1898 випускала разом з чо-

ловіком на мові ідіш анархістську газету «Арбайтер Фрайнд»

(«Друг робітника») та журнал «Жерміналь» (з 1900), вела анти-

воєнну пропаганду під час Першої світової війни. Подружжя

часто відвідували відомі анархісти: Кропоткін, Махно, Малатеста,

Дуррути, Салвочеї та ін. Коли у 1898 пара прибула в США, то їх

не пустили в країну через категоричну відмову юридично офор-

мити свій шлюб. Репліка Моллі на захист позашлюбного ко-

хання стала крилатою, вона буквально облетіла світ: «Кохання

завжди вільне. Коли воно втрачає свободу, то стає проститу-

цією». У 1918 подружжя переїздить у Берлін, де займається ство-

ренням анархо-синдикалістської профспілки. У 1920 засновує в

столиці Німеччини Спілку жінок. Вважає, що жінка зазнає под-

війної експлуатації – як від капіталістичної системи, так і від чо-

ловіків. Тому жінки мають активно боротися за свої соціальні і

статеві права, а їхня домашня робота (передусім народження, до-

гляд і виховання дітей) повинна бути прирівняна до найманої

праці, так само цінуватися та оплачуватися. У цій боротьбі з чо-

ловіками за рівноправні стосунки в сім’ї жінки-домогосподарки,

вважає вона, можуть використовувати навіть бойкот. У 1933,

після підпалу рейхстагу, подружжя емігрує до Америки. Під час

Другої світової війни Віткоп займала чітку антифашистську пози-

цію, відмовившись від притаманного їй пацифізму. Симпатизу-

вала сіоністському руху, проте скептично ставилася до того, що

створення національної держави може вирішити «єврейське пи-

тання». Підтримала ідею подвійного громадянства, розроблену

Мартіном Бубером. Її син Фермін Рокер (1907-2004) став знамени-

тим художником-реалістом. Його картини зберігаються у Бібліо-

теці Конгресу США, у багатьох музеях та приватних збірках

(зокрема у лідера «Роллінг Стоунз» Міка Джагера). У 1948 Фермін

Рокер намалював портрет матері (на знімку).

130 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Дарини Фе-

10

дорівни Захарової, оперної співачки (меццо-со-

прано), педагога. Народилась у селянській

родині, хрещена у Володимирській церкві. Ви-

пускниця Єлисаветградської громадської жіно-

чої гімназії (1905). 4.06.1906 в актовому залі

гімназії дала сольний концерт. Місцева преса

відзначила: «Вона володіє голосом меццо-со-

прано, котрий має тенденцію до переходу в

1887-1963

драматичне контральто. Тембр м’який, гнуч-

кий і оксамитовий. . Юній артистці можна пророкувати по-

пулярність». Закінчила у 1910 Петербурзьку консерваторію.

56

Березень

Працювала у Петрограді (солістка Маріїнського театру у 1910-

1918), Москві, Одесі, Парижі, Баку, Ташкенті. Співала з геніальним

Ф. Шаляпіним. Солістка Київського і Харківського оперних теат-

рів(1919-1933). У 1912 записала дві грамплатівки. Кращі партії:

Настя («Тарас Бульба» М. Лисенка), Любов («Мазепа» П. Чай-

ковського), Марфа («Хованщина» М. Мусоргського), Ерда («Зігф-

рід» Р. Вагнера) та ін. Викладач Горьківського музичного училища

(1928-1952).

175 років від дня народження (с. Гриньки на Полтавщині)

10

Миколи Віталійовича Лисенка, композитора,

фундатора української класичної музики, педа-

гога. Перші 6 років жив у Крилові, де батько

служив у Кірасирському полку разом з поетом

А. Фетом, який навчав малюка російській

абетці. Хлопчика у полку називали «каранда-

шиком», бо він просив у всіх офіцерів олівці,

якими навчався писати літери й малювати.

1842-1912

Музичну освіту здобув у Лейпцизькій консерва-

торії (1867-1869). У 1874-1876 навчався у Петербурзькій консер-

ваторії у М. Римського-Корсакова. У 1904 заснував у Києві

Музично-драматичну школу. Неодноразово гостював у брата

Андрія у Знам’янці та навколишніх селах. У 1890 влаштував

великий концерт в Єлисаветграді. В 1892 у с. Орлова Балка про-

слухав юного музиканта К. Шимановського, напророкував

йому велике майбутнє; працював над оркестровкою опери

«Тарас Бульба». Автор 11 опер: «Різдвяна ніч» (1884), «Наталка

Полтавка» (1889), «Тарас Бульба» (1890), «Енеїда» (1911), «Коза-

дереза» (1888), «Пан Коцький» (1891) та ін.

(1947) – 70 років від дня народження ( с. Перегонівка Голова-

10

нівського району) Володимира Павловича Мо-

стового, журналіста. У 1972 закінчив факультет

журналістики Київського державного універси-

тету ім. Т.Г. Шевченка. З 1970 по 1975 працював

завідувачем відділу журналу «Радянська школа».

У 1976-1977 – ст. кореспондент газети «Вечірній

Київ». З 1978 по 1990 – завідувач відділу газети

«Прапор комунізму». У 1990-1994 – заступник го-

ловного редактора, головний редактор газети

«Хрещатик». З 1994 по 2011 – головний редактор і співзасновник

популярного всеукраїнського тижневика «Дзеркало тижня». З

2001 – голова Комісії з журналістської етики. У 2002 на Міжна-

57

Березень

родному фестивалі журналістики «Віра. Надія. Любов» при-

своєнно звання «Керівник мас-медіа року». У 2003 отримав другу

премію німецького медіафонду «Шпаркассе Лейпциг» «За сво-

боду і майбутнє засобів масової інформації». Лауреат Національ-

ної премії за захист свободи слова імені Ігоря Лубченка (2012).

Заслужений журналіст України.

(1957) – 60 років від дня народження ( м. Новоукраїнка) Ва-

12

силя Миколайовича Серватюка, військового

діяча. Закінчив Вище військове прикордонне учи-

лище ім. К.Є. Ворошилова (1978) та Військову ака-

демію ім. Фрунзе (1987). Учасник бойових дій на

території Республіки Афганістан (1987-1989), на-

городжений орденом «Червоної Зірки». З 1994 по

2000 – заступник начальника кафедри, начальник

кафедри тактики, оперативного мистецтва При-

кордонних військ Національної академії Прикор-

донних військ України, м. Хмельницький. У 2011-2014 – завідувач

кафедри аеромобільних військ та сил спеціальних операцій На-

ціонального університету оборони України. Доктор військових

наук, профессор, автор понад 120 наукових статей, підручників,

навчальних посібників. Учасник бойових дій антитерористичної

операції на сході України. З 2014 – перший заступник Голови Дер-

жавної прикордонної служби України. Генерал-лейтенант.

110 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Олек-

12

сандра Яковича Жиденка, військового діяча. У

1926 вступив до Української кавалерійської

школи імені С.М. Будьонного у Зінов’євську (до

1918 – Єлисаветградське кавалерійське учи-

лище), де був курсантом та помічником коман-

дира взводу. Служив у прикордонних військах у

Закавказзі. У 1941 закінчив три курси Військової

академії ім. М.В. Фрунзе. Учасник Другої світо-

1907-1982

вої війни з серпня 1941. Як начальник Джебра-

їльського прикордонного загону брав участь у поході в Іран. У

1942 призначений командиром 194-го Червонопрапорного Таш-

кентського стрілецького полку Середньо-Азіатської стрілецької

дивізії у складі Окремої армії НКВС. Брав участь у Курській

битві. Згодом командував 222-ю стрілецькою Смоленсько-Бран-

денбурзькою Червонопрапорною ордена Суворова дивізією, з

якою штурмував Берлін. Генерал-майор. Після війни закінчив

Вищу військову академію ім. К.Є. Ворошилова, викладав у ній

58

Березень

на кафедрах оперативного мистецтва і тактики військових з’єд-

нань з 1948 по 1958. Нагороджений орденами Леніна, чотирма

орденами Червоного Прапора, орденами Суворова III і II ст.,

двома орденами Червоної Зірки та ін.

165 років від дня народження ( с.Тимофіївка Єлисаветградсь-

13

кого повіту, нині Миколаївка Кіровоградського

району) Надії Карлівни Тарковської (похована

на Хуторі Надія), громадської діячки, першої

дружини І.К. Карпенка-Карого. Батько Карл Мат-

війович Тарковський − відставний штабс-рот-

містр Новоархангельського уланського полку.

Мати Марія Каетанівна Кардасевич – дочка помі-

щика, колишнього штабс-ротмістра принца Аль-

1852-1882

берта полку. Освіту отримала в Єлисаветграді.

Познайомилась з Іваном Карповичем Тобілевичем у 1868, він за-

просив її грати у своєму аматорському театральному гуртку.

У 1869 вийшла за нього заміж всупереч незгоді батьків. У 1870

після смерті батьків її молодший брат Олександр Тарковський

(батько поета Арсенія Тарковського і відповідно діда кінорежи-

сера Арсенія Тарковського) перейшов жити у її сім'ю. До неї у

спадок перейшли землі, на яких пізніше (1871) з'явиться перший

будинок (його побудував батько чоловіка Карпо Адамович Тобі-

левич), згодом хутір, названий на її честь Надією.У 1872 наро-

дила дочку Галю, у 1874 – сина Назара, у 1876 – сина Юрія, у 1879 –

дочку Ірину (Орисю). Продовжувала виступати у благодійних

виставах Єлисаветградського аматорського гуртка. Брала

участь у першій постановці знаменитих «Вечорниць» П.І Ні-

щинського (1875). У 1880 році разом з чоловіком та іншими єли-

саветградськими прогресивними діячами підписала листа

російському вченому Пипіну на захист української мови. У 1881

поїхала на лиман під Одесу лікувати дочку Галю, але застудилася

і померлу від туберкульозу легенів. 20.10.2007 у заповіднику-музеї

І. Тобілевича (Карпенка-Карого) Хутір Надія, на центральній

алеї, відкрито стелу, присвячену Надії Карлівні Тарковській

(скульптор В.В. Френчко).

59

Березень

110 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Петра На-

13

умовича Ойфи, поета. Перші вірші опубліковані

у 1924 в журналах «Звезда» і «Ленинград». Автор

збірників віршів: «Сейсмограф» (1931), «Спичеч-

ный коробок» (1931), «Пионерская почта» (1931).

Вірші воєнних років зібрані у книзі «Память

сердца» (1956). У 1962 опублікував збірник «Время

любви», у 1967 – збірник «Служба песни». Остан-

ня книга «Балады переднего края» побачила світ

1907-1985

у 1985. Перекладав на російську мову твори укра-

їнських письменників І. Ле, Марка Вороного, М. Пригари. Пред-

ставлений в антології «Украина. Русская поэзия. ХХ век» (2007).

80 років від дня народження ( м. Кіровоград) Анатолія Ва-

13

сильовича Отяна, письменника-мемуариста. За

фахом – інженер-будівельник. Захоплювався па-

рашутним спортом, майстер спорту СРСР, був

членом збірної команди УРСР, абсолютним чем-

піоном України (1962). У 1993 емігрував. Жив у

Франкфурті-на Майні (Німеччина), де відбувся

як письменник. Автор популярних творів мему-

арного жанру: «Служба в потешных войсках ХХ

1937-2012

века», «Все, что есть, испытаем на свете», «Воен-

ное детство одного мальчика»; роману «Божья кара», детективної

повісті «Редкая монета», збірника оповідань «Галопом по Евро-

пам» та ін.

115 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Давида Гри-

14

горовича Бушмича, лікаря. Один з провідних

офтальмологів СРСР, учень знаменитого В.П. Фі-

латова. У 1925 закінчив Одеський медичний ін-

ститут, працював на кафедрі очних хвороб під

керівництвом професора Філатова до 1929. У

1929-1935 – завідувач офтальмологічного відді-

лення міської лікарні міста Слов’янськ Донецької

області. Під час війни – хірург військового шпи-

1902-1995

талю, врятував зір тисячам поранених воїнів. З

1939 по 1941 та з 1946 по 1976 – керівник відділу пересадки рогівки

в Інституті очних хвороб і тканинної терапії ім. академіка В.П.Фі-

латова у Одесі. Доктор медичних наук (1958), професор (1961).

Працював над проблемами вторинної глаукоми при більмах,

удосконалив діагностику й лікування хворих у до-й післяопера-

ційний період. З 1991 жив у США. Представлений у багатотомній

Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

60

Березень

(1952) – 65 років від дня народження ( смт Онуфріївка) Ігоря

14

Купріяновича Машинського, художника. За-

кінчив Московський текстильний інститут (1975).

Педагоги з фаху – О. Дубінчик, Г. Манізер, В. Му-

хін. Працює в галузі декоративно-прикладного

мистецтва (текстиль). Основні твори: гобелени –

«Протистояння» (1990), «Весна», батики – «Засні-

жена вершина» (1996), «Море», «Захід сонця»

(2001). Член Національної спілки художників

України (1990).

30 років від дня народження ( смт Новгородка) Олександра

15

Леонідовича Агапова, героя АТО. Закінчив у

Новгородці середню школу та професійно-тех-

нічне училище. У вересні 2005 був призваний на

строкову службу до Збройних сил України.

Після демобілізації повернувся до рідного міста.

В серпні 2014 під час мобілізації у зв'язку з росій-

ським вторгненням був направлений до 17-ї

окремої танкової бригади на посаду механіка-

1987-2014

водія танка 4-ї танкової роти 2-го танкового ба-

тальйону17-ї окремої танкової бригади. 7.09.2014 загинув поблизу

міста Маріуполь Донецької області під час виконання бойового

завдання в зоні проведення АТО. Похований у рідній Новгородці.

Нагороджений орденом «За мужність» III ст. (посмертно).

165 років від дня народження (с. Флоровське Новгородської

15

губернії) Василя Антоновича Флоровського,

священика. Закінчив Новгородську духовну семі-

нарію (1873) та Московську Духовну Академію

(1877). З 1882 – ректор Єлисаветградського ду-

ховного училища. Батько Антоніна, Георгія і

Клавдії Флоровських. Влаштував при училищі

церкву, служив у ній, спорудив нову будівлю для

училища (1894). Законоучитель ЄЗРУ (1886-1894)

1852-1928

та чоловічої гімназії (1890-1894), священик

церкви Різдва Пресвятої Богородиці при ній. З 1894 жив у Одесі.

Ректор Одеської духовної семінарії, редактор «Херсонских Епар-

хиальных Ведомостей» та голова Свято-Андріївського братства

Херсонської єпархії (1909). З 1905 по 1920 – настоятель Одеського

Кафедрального Преображенського собору. У 1914 нагороджений

Золотим Хрестом з прикрасами. З 1924 служив священиком

храму Св. Олександра Невського у Софії, отримав від болгарсь-

кого уряду Хрест ІV ступеня «За громадські заслуги».

61

Березень

110 років від дня народження ( c. Дмитрівка Знам’янського

15

району) Володимира Фадейовича Матусевича,

ветеринарного лікаря, видатного фахівця у галузі

зоогігієни. У 1921 закінчив семирічну школу в

с. Глинськ Новогеоргіївського району, в 1924 году –

сільськогосподарську профшколу в с. Шамівка

Знам’янського району, в 1929 – Харківський сіль-

ськогосподарський інститут. Доктор ветеринар-

них наук (1954), професор. З 1935 по 1946 перебував

1907-1981

на офіцерських посадах (підполковник) у Черво-

ній Армії: був помічником начальника навчального відділення та

викладачем Московської військово-ветеринарної академії, началь-

ником військової кафедри Львівского ветеринарного інституту.

Учасник Другої світової війни. З 1946 по 1975 завідував кафедрами

зоогігієни і мікробіології та основ ветеринарії в сільськогоспо-

дарських та ветеринарних інститутах Ташкента, Дніпропетров-

ська, Вітебська, Цілинограда та ін. З 1965 по 1981 – організатор і

перший завідувач кафедри зоогігієни та мікробіології ветеринар-

ного факультету Акмолінського аграрного університету в Казах-

стані. Автор 180 наукових праць, навчальних посібників та

брошур. Світове визнання отримав розроблений ним штамм

«М-22» для боротьби із силікозом сільськогосподарських тварин.

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Сазонівка Кірово-

15

градського району) Юрія Семеновича Архан-

гельського, економіста. У 1959 закінчив Харків-

ський інженерно-економічний інститут. З 1959 до

1962 працював інженером у Запоріжжі. З 1962 −

на науковій роботі: науковий співробітник Інсти-

туту економіки АН УРСР (1962-1967), завідувач

сектору Українського філіалу НДІ планування і

нормативів (1967-1974), завідувач лабораторії Ін-

ституту кібернетики (1975-1989), завідувач сектору

обчислювального центру Держплану. Доктор економічних наук

(1986), фахівець у галузі математичного моделювання економіки.

У 1994-1996 − завідувач відділу Центру розвитку й реконструкції.

З 1997 − головний науковий співробітник Академії державного

управління при Президентові України. Автор декількох моногра-

фій (у співавторстві): «Моделирование народного хозяйства»

(1972), «Межотраслевой баланс» (1988) та ін. Представлений у ба-

гатотомній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

62

Березень

(1947) – 70 років від дня народження ( с. Дмитрівка Знам’ян-

15

ського району) Любові Іванівни Скоромної,

концертно-камерної співачки (сопрано). Закін-

чила Кіровоградське музичне училище та Київську

консерваторію (1977). З 1981 – солістка Київської

філармонії. Лауреат республіканського конкурсу

камерних вокалістів (1983). Заслужена артистка

України (1994).

(1947) – 70 років від дня народження (м. Ленінакан, Вірменія)

16

Анатолія Андрійовича Пунгіна, художника. У

1968 закінчив Одеське художнє училище (май-

стерня В.Г.Путейка). У 1971-1994 – художник-

оформлювач у Кіровограді. Учасник виставок з

1972. Основні твори: гобелен «Осінь» (1978), серія

вітражів «Пори року» (1979-1980), вітражі для

обласного краєзнавчого музею (1988-1989), серія

вітражів «Козацька слава» (1990-1991). Автор кар-

тин: «В Україні» (1972), «Де це я?» (1975), «Хазяїн»

(1977), «Мамина помічниця» (1978), «Горішки» (1987) та ін. Член

Національної Спілки художників України (1994). Твори збері-

гаються в обласному художньому музеї, інших музеях України,

приватних збірках. Лауреат обласної премії в галузі декора-

тивно-ужиткового мистецтва ім. Я.В. Паученка (2008).

(1962) – 55 років від дня народження ( смт Добровеличківка) 17

Миколи Петровича Тупчієнка, історика-ар-

хеолога, геральдиста, поета. У 1987 закінчив істо-

ричний факультет Київського державного універ-

ситету ім. Т.Г. Шевченка. З 1987 по 1996 працю-

вав у Кіровоградському обласному краєзнав-

чому музеї. З 1996 викладає у Кіровоградському

національному технічному університеті, стар-

ший викладач. Кандидат історичних наук.

Автор виставок: «Курганні культури Кірово-

градщини», «Скіфи Кіровоградщини», «Кіровоградщина – скіф-

ський край» та ін. Є автором близько 100 наукових праць. Член

Українського Геральдичного Товариства. Підготував CD – диск

«Погляд у минуле: нариси археології Кіровоградщини». Автор збі-

рок віршів: «Непомітне джерело» (2013), «Дзеркала» (2014), «За

дверима» (2016). Лауреат обласної премії в галузі культури «Ду-

ховний скарб Кіровоградщини» (2014).

63

Березень

170 років від дня народження (Полтавщина) Федора Кінд-

17

ратовича Вовка (Волкова), етнографа, архео-

лога, антрополога. Навчався в університетах

Одеси і Києва. У 1879 емігрував у Францію, де пе-

ребував до 1905. Під час перебування в Парижі

жваво листувався з викладачем ЄЗРУ В.М. Ястре-

бовим (в Науковому архіві Інституту археології

НАН України збереглося 14 листів Ястребова до

Волкова за 1894 рік, які містять цікаві етногра-

1847-1918

фічні та фольклорні матеріали) та своїми дав-

німи приятелями-українофілами Є. Борисовим, О. Михалевичем

та Шульгиним, що мешкали тоді в Єлисаветграді. У 1904 органі-

зував етнографічну експедицію по Галичині та Буковині, в якій

брав участь єлисаветградець П.З. Рябков. У 1906 повертається в

Росію, працює над українським розділом Етнографічного музею

в Петербурзі. Друкував статті у газеті «Елисаветградский вест-

ник». У 1908 відвідав у Єлисаветграді свого давнього знайомого

часів еміграції П.З. Рябкова, якого залучив до формування колек-

цій цього музею. Допоміг видати у Петербурзі працю Рябкова

«Чумацтво» (1914). З 1917 – професор Петроградського універси-

тету. Головна праця – «Український народ в його минулому і су-

часному» (1916), в якій доводиться, що українці за антропо-

логічним типом відмінні від росіян. Учнем Ф.К. Вовка був урод-

женець нашого краю О.Г. Алешо, який перевіз в Україну архів і

бібліотеку вчителя.

140 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Олексія

17

Пилиповича Матковського, військового діяча.

На військовій службі – з 1894. У 1897 закінчив Ми-

хайлівське артилерійське училище, у 1903 – Імпе-

раторську Миколаївську військову академію

Генерального штабу. З 1912 викладав у ній. З

1913 – ординарний професор. Полковник. Учас-

ник Першої світової та Громадянської воєн. Брав

участь у боях, командуючи низкою військових

1877-1920

підрозділів, зокрема 2-м лейб-уланським Кур-

ляндським полком (1915-1917), був начальником

штабу кавалерійских дивізії та корпусу. Генерал-майор (1917). На-

городжений Георгіївською зброєю (1915). З 1917 – знову ординар-

ний професор військової академії. Евакуювався разом з

академією з Петрограда до Єкатеринбурга. У 1918-1920 займав по-

сади інспектора кавалерії Сибірської армії, командира 2-го Сте-

пового Сибірського Окремого корпусу, управляючого військовим

міністерством Тимчасового Сибірського уряду, командував вій-

64

Березень

ськами Омського військового округу та Омського гарнізону в армії

О.В.Колчака. Заарештований ЧК під час меншовицько-есерівсь-

кого повстання в Іркутську 5.01.1920. Розстріляний. Реабілітований

у 1995. Нагороджений Георгіївською зброєю (1915), орденами Св.

Володимира 4-го і 3-го ст. та іншими. Автор наукових праць: «Раз-

ведывательная деятельность конницы и взгляды на нее в России,

Германии и Франции» (1910), «Лекции по тактике конницы» (1911).

(1947) – 70 років від дня народження (Приморський край) Во-

18

лодимира Івановича Остроухова, художника.

Дитинство і юні роки провів на Кубані. Закінчив

Краснодарське художнє училище (викладачі

Л.М. Самокиш, А.А. Тахтамиш). Понад 50 років (з

1965-го) живе в Кіровограді. З 1972 – учасник рес-

публіканських та міжнародних виставок. Ілюстру-

вав книги для московського видавництва «Піліг-

рим» («Міфи всесвіту», «Троянові діти» Н. Забіли,

казки А. Афанасьєва). Тривалий час працював у

Кіровоградських художньо-виробничих майстернях Худфонду

УРСР, виконував монументальні замовлення, займався станко-

вим живописом. Сам себе зараховує до художників-експресіоні-

стів. Автор картин: «Троянди пам’яті», «Гірке похмілля»,

«Настрій», «Стадо», «Сутінки», «Зимовий день» та ін Твори збері-

гаються в приватних колекціях і музеях України, Росії, Австрії, Ру-

мунії, Польщі, Кореї, Італії. Персональні виставки влашто-

вувалися у приватній галереї «Єлисаветград» (2012, 2015). Лауреат

обласної премії ім. О.О. Осмьоркіна.

25 років від дня народження ( м. Кіровоград) Олексія Оле-

20

говича Волохова, героя АТО. Закінчив вище про-

фесійне училище в Кіровограді, де опанував фах

слюсара-ремонтника-електрозварника. Серйозно

займався спортом (тхеквондо). Військовослужбо-

вець Кіровоградського гарнізону, старший розвід-

ник 3-го окремого полку спеціального призна-

чення. Загинув 24.06.2014 під Слов’янськом в рай-

оні гори Карачун – перебував у збитому сепара-

1992-2014

тистами військовому гелікоптері Мі-8, котрий

повертався з блокпоста із фахівцями. Похований у Кіровограді

на Далекосхідному кладовищі. На фасаді кіровоградської школи

№13, в якій навчався герой, встановлено меморіальну дошку. На

його честь у Кіровограді перейменували вулицю й провулок

Дмитра Донського (віднині – Олексія Волохова). Нагороджений

орденом «За мужність» III ступеня (посмертно).

65

Березень

150 років від дня народження ( Ананьївський повіт Херсонсь-

21

кої губернії) Петра Павловича Ганського, живо-

писця. Навчався у Єлисаветградському земському

реальному училищі (1880-1885), відвідував Вечірні

рисувальні класи П.О. Крестоносцева. Був вільно-

слухачем Петербурзької Академії мистецтв (1885-

1889), потім удосконалювався у Парижі. Його

називають першим російським імпресіоністом. На

виставках Товариства південно-російських худож-

1867-1942

ників та АМ з 1890 експонувались його твори:

1893 – «За читанням»; 1895 – «Відплив»; 1897 – «Берег біля Ялти»;

1899 – «Курильщики»; 1902 – «Кав’ярня у Парижі»; 1903 – «Місячна

ніч»; 1909 – «Купальщиці» та ін. В Одеському художньому музеї

зберігаються картини «В очікуванні улову» (1892), «Бретань» (1900),

«Гра в кеглі» (1908) та інші. Після 1919 – в еміграції (Франція), де у

1920 перейшов у католицтво, постригся у ченці.

25 років від дня народження ( м. Кіровоград) Ростислава

23

Олександровича Черноморченка, героя АТО.

Був призваний на військову службу під час мобілі-

зації. Молодший інспектор Державної прикордон-

ної служби 1-ї категорії, інструктор кінологічного

відділення відділу «Амвросіївка», молодший сер-

жант. Загинув уночі 31.07.2014 біля с. Василівки До-

нецької області, коли терористи з мінометів та

гранатометів обстріляли прикордонників. Похова-

1992-2014

ний у рідному Кіровограді на Алеї слави Рівненсь-

кого цвинтаря. Нагороджений орденом «За мужність» I I ст. (посмертно).

25 років від дня народження ( с. Захарівка Світловодського

23

району) Сергія Миколайовича Бузейнікова,

героя АТО. У 2013 закінчив Національну академію

сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдач-

ного. Лейтенант, командир 2-го механізованого

взводу 1-ої механізованої роти Одеської гвардій-

ської механізованої бригади. Загинув 25.01.2015 на

блокпосту в районі Мар’їнка-Курахове Донецької

області, коли під час огляду автомобіля стався

1992-2015

вибух, здійснений терористом-смертником. По-

хований у рідному селі. Нагороджений орденом «За мужність»

III ст. (посмертно).

66

Березень

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Панчеве Новомирго-

24

родського району) Валентина Трохимовича

Маткевича, рослиннознавця, письменника, педа-

гога. У 1968 закінчив агрономічний факультет Бі-

лоц ерківського сільськогосподарського інститу-

ту. З 1968 по 1970 працював агрономом у госпо-

дарствах Кіровоградщини. З 1971 – ст. науковий

співробітник лабораторії кормовиробництва Кі-

ровоградської державної сільськогосподарської

дослідної станції, з 1988 – її завідувач. Доктор

сільськогосподарських наук (1999). Професор кафедри загального

землеробства Кіровоградського державного технічного універси-

тету. Член Республіканської координаційної ради з питань кор-

мовиробництва. Автор понад 250 наукових праць, 7 підручників

та навчальних посібників, однієї монографії. Видав 4 книги прози

та збірку віршів.

120 років від дня народження Костянтина Миколайовича

25

Подушкіна, військового діяча, художника-мініа-

тюриста і літератора. Син генерал-майора. На-

вчався у Київському кадетському корпусі. У 1916

закінчив Єлисаветградське кавалерійське учи-

лище. Учасник Першої світової та громадянської

воєн. Служив у 18-му Гусарському Ніжинському

полку. Після Лютневої революції 1917 відмовився

присягати Тимчасовому уряду. Під час грома-

1897-1969

дянської війни з червня 1918 служив у Дроздовсь-

кому кінному дивізіоні Добровольчої армії, тричі був поранений.

У Російській Армії воював до евакуації з Криму, ротмістр (1919).

Галліполієць. Потім жив у Югославії. Закінчив вищі військово-

наукові курси в Бєлграді. Служив у Російському корпусі в Сербії

(1941-1945). Після 1945 − у США. Один із засновників Об’єднання

колишніх юнкерів Єлисаветградського кавалерійського училища

і його секретар (1959). Видавець історичного нарису, присвяче-

ного ЄКУ (1965). Автор спогадів та віршів. Писав також аналі-

тичні статті про кавалерію, її роль і місце в тодішніх арміях. В

еміграції малював поштові листівки, тематика яких пов’язана

з історією ЄКУ, великодніми та різдвяними святами. Всього за

його малюнками випущено 55 листівок.

67

Березень

120 років від дня народження Миколи Миколайовича То-

26

білевича, військового і політичного діяча. Син ви-

датного актора та режисера Миколи Тобілевича

(сценічний псевдонім Садовський). У 1917 закінчив

Єлисаветградське кавалерійське училище. Учасник

Першої світової (останнє військове звання у Росій-

ській Імператорській Армії – прапорщик) та гро-

мадянської воєн. З 1918 служив в Армії Української

Держави гетьмана Скоропадського. Підполковник

1897-1964

Армії УНР (1921). Брав участь у Другому зимовому

поході Армії УНР під орудою Юрія Тютюнника (листопад-грудень

1921). Після громадянської війни опинився в еміграції – спочатку в

Польщі, потім у Чехословаччині. З 1925 по 1929 – засновник та про-

відний член Громадсько-політичної організації ЛУН (Легія Укра-

їнських Націоналістів). З 1929 і до самої смерті – дійсний член

Громадської організації ОУН у Празі.

220 років від дня народження Івана Андрійовича Фітін-

28

гофа, військового діяча, барона. Службу почав

1815 юнкером Кавалергардського. За участь у

штурмі Варшави у 1831 отримав чин полковника

і у 1833 призначений командиром Новгородсь-

кого кірасирського полку. З 1839 − генерал-майор,

командир Кавалергардського полку. У 1842 зара-

хований у свиту Його Величності, командував 2-ю

кірасирською дивізією з 1847. Генерал-лейтенант

1797-1871

з 1848. З 1857 − командир зведеної кірасирської ди-

візії. Потім був помічником командуючого військами Одеського

військового округу. Генерал від кавалерії (1861). У ті роки часто

бував у Єлисаветграді. Один з головних фундаторів німецької

церкви-кірхи у нашому місті. На спорудження у Єлисаветграді

кам’яного лютеранського храму, збудованого у 1854, пожертву-

вав 6000 рублів.

110 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Олексія

30

Лаврентійовича Липи, ботаніка. До 1917 на-

вчався у Єлисаветградській гімназії, потім – у

профтехшколі. Закінчив біологічний факультет

Дніпропетровського університету. Працював за-

відувачем дендрології Ботанічного саду АН УРСР,

завідувачем сектору озеленення міст і промисло-

вих комплексів Академії архітектури УРСР, вик-

ладав у київських вишах. Доктор біологічних наук

1907-1991

68

Березень

(1952), професор (1952). Автор 80 монографій, 150 навчальних по-

сібників та науково-популярних брошур. Створив свою школу

ботаніків (20 кандидатів і 5 докторів наук). Розробив і впровадив

у 1952 єдину українську термінологію з ботаніки та дендрології.

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Зелене Компаніївсь-

31

кого району) Георгія Петровича Шевченка,

письменника і журналіста. Закінчив Бобринецький

сільськогосподарський технікум, у 1979 – Умансь-

кий сільськогосподарський інститут. Працював аг-

рономом Шостаківської машинно-тракторної

станції Кіровоградської області, кореспондентом

газет «Серп і молот» Знам'янського і «Зоря кому-

нізму» Кіровоградського району, редактором ра-

діогазети «Голос хлібороба» Кіровоградського

району, кореспондентом обласного радіо. З 1983 живе і працює у

Чернівцях: кореспондент газети «Радянська Буковина», ведучий

програм телеканалу ТВА, редактор газет «Джерела Буковини»,

«Відродження». Автор 10 книг поезій, роману «Неприборканий

вигнанець» (2007) та інших творів. Член НСПУ. Лауреат літера-

турно-мистецької премії імені Сидора Воробкевича (2010).

69

ПЕРЕЙМЕНуВАННЯ ВуЛицЬ:

ДЕКОМуНІЗАцІЯ, ДЕРуСиФІКАцІЯ, ГЕРОїЗАцІЯ

Було якесь несамовите бажання

все назвати на новий кшалт.

Олександр Семененко

Не надо улицы переименовывать,

Постройте новые и назовите. .

Андрей Вознесенский

Зрозуміло, що догодити всім, ідеально перейменувавши вулиці

Кіровограда згідно із законом про декомунізацію, топонімічній

міській комісії при виконкомі Кіровоградської міської ради не вда-

лося. Інакше й бути не могло, оскільки це просто нездійсненно,

адже декомунізація супроводжується ще й дерусифікацією (на-

маганням позбутись назв, пов’язаних з діячами російської науки і

культури) та бажанням громадськості увічнити у назвах вулиць ге-

роїв АТО. Ускладнював роботу перейменовувачів і той факт, що

невідомо, як буде називатися обласний центр, а це, погодьтесь, не-

маловажно.

Попри все, оцінку діяльності топонімічної комісії я б поставив

задовільну. Насамперед за те, що Єлисаветград у назвах вулиць

досить відчутний.

Адже це, передусім, імена його видатних уродженців та меш-

канців: українців, росіян, євреїв, поляків, сербів, молдован, греків,

болгар та ін. Їх сотні й тому увічнити всіх у назвах вулиць міста

просто неможливо – вулиць не вистачить. Повернувши місту ім’я

Св. Єлисавети, ми тим самим остаточно й безпосередньо закрі-

пили б ці славетні імені за містом, де вони з’явилися на світ, без

посередників у вигляді Кіровограда, Кірово, Зінов’євська, Інгуль-

ська чи ще якогось Новограда.

Не може не тішити, що понад два десятки єлисаветградців

увічнені у назвах вулиць обласного центру, а точніше на їх честь

перейменовано існуючі: брати Роберт і Томас Ельворті; поети Ар-

сеній Тарковський і Юрій Дараган; художники Іван Похитонов,

Іван Олінський та Феодосій Козачинський; архітектори Андрій

Достоєвський і Яків Паученко; композитор Юлій Мейтус та ар-

фістка Ксенія Ерделі; співак Йосип Петров; кінорежисер Петро

Тодоровський; учені Ігор Тамм, Георгій Лангемак, Борис Зава-

довський, Микола Чеботарьов; театральний діяч Микола Садовсь-

кий, благодійники Євген Чикаленко та Ганна Дмитрян; україно-

філи Шульгини, Микола Левитський, Микола Федоровський, Опа-

70

Перейменування вулиць

нас Михалевич, Павло Рябков, Василь Нікітін. А ще раніше у нас

з’явилися вулиці письменників Володимира Винниченка та Євгена

Маланюка, художників Олександра Осмьоркіна та Петра Покар-

жевського, міського голови Олександра Пашутіна та деяких інших.

Проте маю деякі зауваження. Хоча й знаю, що вони враховані

(а можливо навіть прочитані) не будуть, та все ж висловитися кор-

тить. Замість Феодосія Козачинського слід було б передусім ушану-

вати фундатора художньої освіти в Єлисаветграді, академіка порт-

ретного живопису Петра Крестоносцева, який у 1880 році заснував

«Вечірні рисувальні класи при земському реальному училищі», що

насправді були єдиною в Російській імперії громадською школою

мистецтв, яку неофіційно називали «Земським рисувальним учи-

лищем в Єлисаветграді». Феодосій Козачинський став гідним про-

довжувачем справи Крестоносцева.

Або чому увічнений лише один з братів Завадовських – Борис,

адже Михайло йому аніскільки не поступається, а отже й вулицю

слід було б назвати на честь обох учених-біологів. Хоча я виступаю

проти родинних назв, на кшталт вулиці родини Шульгиних. Це

мала б бути просто вулиця Володимира Шульгина, який народився

в Єлисаветграді й став одним з героїв Крутів. В його особі ми таким

чином вшановуємо всю славетну родину Шульгиних. А от щодо За-

вадовських, то це може бути лише як виняток.

Та що дивує найбільше, так це чому топонімічна міська комісія

знехтувала іменами всесвітньо відомих особистостей: героя Вітчиз-

няної війни 1812 року Георгія Емануеля, однієї з ключових постатей

Першої світової війни генерала Олександра Васильовича Самсо-

нова, видатного польського композитора («другого після геніаль-

ного Шопена») Кароля Шимановського; поета-пророка, мемуа-

риста, одного з найдотепніших людей ХХ століття Дона-Амінадо

(Амінада Шполянського); письменника (поляка за походженням)

Юрія Олеші, чиї твори – роман-казка «Три товстуни», роман «За-

здрість» та мемуарно-щоденникова «Книга прощання» – перекла-

дені на багато мов народів світу; філософів світового рівня Георгія

Флоровського та Африкана Шпіра. Та, хоч як там воно буде з на-

звою міста, Єлисаветград принаймні залишиться у назвах вулиць.

Вулиці Болгарська, Бессарабська, провулок Грецький, провулок

Білоруський. . Питання виникає таке: ми що увічнюємо у назвах

цих вулиць місця компактного проживання болгар, молдован, гре-

ків та білорусів? Напевне ж, ні. Болгари компактно проживають

уже майже 250 років у Вільшанському районі, то логічно було б і

вулицю на їх честь назвати Вільшанською. А ще краще, як на мене,

на честь Петра Габе (1857-1927). Цей уродженець Єлисаветграда, по-

71

Перейменування вулиць

селившись у Болгарії в 1884 році, став видатним патріотом цієї

країни, першим болгарським фермером, батьком класика бол-

гарської літератури Дори Габе.

Створено доволі дивний прецедент *. В Кіровограді нині меш-

кає понад 30 національностей, то чому увічнюємо лише чотири?

Інші ж можуть образитися. А де вулиці Новосербська, Єврейська,

Польська, Грузинська, Азербайджанська, Німецька та ін.?

Приклад, гідний для наслідування, подала вірменська громада,

погодившись, щоб у Кіровограді замість вулиці Вірменської з’яви-

лася вулиця на честь героя АТО, вірменина Ігіта Гаспаряна.

Якщо хочемо пошанувати грузинський народ, то замість аб-

страктної вулиці Грузинської можна запропонувати вулицю на

честь Коте Марджанішвілі (1872-1933), геніального театрального

діяча (режисера, актора, педагога), фундатора грузинського націо-

нального театру. Адже свою сценічну діяльність на російській сцені

він почав саме в Єлисаветграді. Як актор Коте Марджанішвілі дебю-

тував у нашому театрі й сталося це у 1897 році. 25-річний актор ру-

сифікував своє грузинське прізвище: на афішах написали –

Костянтин Марджанов. У 1928 році, повернувшись на батьківщину,

він заснував у Кутаїсі драматичний театр (нині Тбіліський академіч-

ний театр ім. Коте Марджанішвілі), один з провідних театрів Грузії.

Вулиця Польська – це може бути вулиця на честь класика пол-

ьської літератури ХХ століття Ярослава Івашкевича, який навчався

в єлисаветградській гімназії. Вулиця Білоруська – це уродженець

Єлисаветграда Михайло Мусійович Драч (1900-1990), який став кла-

сиком білоруської літератури під іменем Ригір Кобець. А чому б

не мати у місті й вулицю на честь геніального білоруського пись-

менника Василя Бикова, який був похований і воскрес на території

нашого краю взимку 1943 року, про що розповів у романі «Мерт-

вим не болить»?

Або навіщо в місті вулиця чи провулок Грецький? Адже урод-

женець Єлисаветграда, знаменитий оперний співак Йосип Петров –

грек за походженням!

Щодо увічнення пам’яті героїв АТО. Тут виникає проблема,

коли мова заходить про вшанування полеглих воїнів Кіровоградсь-

кого полку спецпризначення. Служили в ньому не лише уродженці

Кіровоградщини, а й вихідці з інших регіонів України. Деякі з них,

щоправда, поховані на нашому Рівненському кладовищі, проте

більшість – на своїй батьківщині. То може, перш ніж перейменову-

вати на їх честь кіровоградські вулиці, порадитись із земляками

* Випадок або подія, що мали місце в минулому та можуть стати прикладом чи

підставою для аналогічних дій у сьогоденні

72

Перейменування вулиць

Олександр Самсонов

Георгій Флоровський

Юрій Олеша

Петро

Коте

Георгій

Ярослав

Габе

Марджанішвілі

Емануель

Івашкевич

Дон Амінадо

Кароль

Шимановський

Василь Биков

73

Перейменування вулиць

героя: хто і яким чином буде його увічнювати? Адже маємо керу-

ватися почуттям міри та здоровим глуздом.

Приміром, нещодавно у Кіровограді з’явилася вулиця на

честь спецпризначенця Євгена Подолянчука. Яким же було моє

здивування, коли в Інтернеті виявив, що так само вчинили й чер-

кащани. Що й не дивно – Євген народився на Черкащині, там він

і похований.

І чи є сенс називати в Кіровограді вулиці на честь героїв

АТО – уродженців Олександрії, адже олександрійці це зроб-

лять неодмінно!

Слід було б, на моє глибоке переконання, залишити на пам'ять

вулицю Кіровоградську, адже під цією назвою місто прожило

77 років. Серед перейменувань спіткнувся на провулку Павла Бута.

З Вікіпедії дізнався, що Павло Бут (власне Павлó Михнóвич, прі-

звисько Павлюк) (нар. ? - 1638) – гетьман Війська Запорозького Ни-

зового, керівник повстання 1637 року. Але ж на його честь уже

названо вулицю у Світловодську, навіщо дублювати цю назву ще й

у Кіровограді?

Впевнений, що назва провулка чи вулиці Конотопський або Ко-

нотопська здивує багатьох. З чим ця назва асоціюється передусім?

Звісно ж з «Конотопською відьмою – знаменитою повістю Григорія

Квітки-Основ’яненка. Лише одиниці здогадаються, що вулиця на-

звана на честь знаменитої Конотопської битви 1659 року, в якій ко-

зацьке військо під проводом Івана Виговського вщент розгромило

армію московитів. Очевидно, слід встановлювати на вулицях (хоч

на одному будинку) дошки з інформацією, на честь кого чи якої

події вони названі.

Або, приміром, наша Ульяновка побажала стати Благовіщенсь-

ком. Чудова назва, аби не одне «але». Невже громада не знає про

існування міста Благовєщенська на Далекому Сході в Російській Фе-

дерації? І чому вони відмовилися повернути первісну назву –

Грушка? Питання!

Наш видатний земляк, уродженець Єлисаветграда Олександр

Семененко у своїх мемуарах писав: «Нова влада 1920 року, зви-

чайно, прагнула змінити життя. Але зробити це не так просто. Змі-

нити назви вулиць легше. До того ж хотілося зробити перші роки

своєї влади героїчними, легендарними. .». Воістину, історія – це

вічне повторення.

74

КВІТЕНЬ

90 років від дня народження ( хутір Нова Оситняжка Ста-

1

видлянської сільської ради Олександрівського

району) Леоніда Йосиповича Шліфера, органі-

затора сільськогосподарського виробництва, ви-

датного хлібороба. Учасник ВВВ з 1943, служив у

військовій авіації. Жив і працював у с. Надлак Но-

воархангельського району, понад 55 років очолю-

вав місцевий колгосп (у новітні часи – генераль-

ний директор ТОВ «Добробут»). Нагороджений

1927-2007

обласною відзнакою «Честь і слава Кіровоград-

щини»(2007). Двічі Герой Соціалістичної Праці (1965, 1988). За часів

незалежності України відзначений орденом «За заслуги» 3-го і

2-го ст. та орденом «За мужність».

(1932) – 85 років від дня народження ( м. Зінов’євськ) Леоніда

1

Гершовича Кривицького, художника і педагога.

Після Великої Вітчизняної війни родина пере-

їхала в Ленінград. У 1953 закінчив Таврійське ху-

дожнє училище, а в 1959 – з відзнакою Ленін-

градську Акдемію Мистецтв (майстерня профе-

сора Й.О. Серебряного). У 1962 закінчив аспіран-

туру при Академії мистецтв. У 1970 году отримав

срібну медаль Академії Мистецтв за кращу кар-

тину року з наступним стажуванням в Італії. Про-

тягом 25 років викладав живопис на факультеті живопису і графіки

в Санкт-Петербурзькому педагогічному університеті ім. О. Гер-

цена. Підготував понад 60 молодих художників.Учасник Всеросій-

ських і міжнародних виставок (більше 40). Створив близько 50

композицій великого формату історичної тематики; значну кіль-

кість картин присвятив Італії, ї архітектурі та мистецтву, велику

галерею портретів своїх друзів і сучасників. Твори зберігаються у

багатьох російських та зарубіжних музеях, у приватних колекціях

Москви, Санкт-Петербурга, Лондона, Парижа, Стокгольма, Тель-

Авіва. Заслужений художник Росії (1970).

75

квітень

(1982) – 35 років від дня народження ( м. Кіровоград) Тетяни

3

Сергіївни Яровенко, літературознавця. Серед-

ню освіту здобула у гімназії № 9. У 2004 закін-

чила філологічний факультет КДПУ ім. В.К. Вин-

ниченка, десять років потому – аспірантуру

цього ж вишу. Переможець конкурсу молодих

науковців Кіровоградщини (2012), того ж року –

стипендіат облдержадміністрації за книгу «Во-

лодимир Винниченко: жінки у творчості й

житті», двічі нагороджена почесними грамотами

облдержадміністрації (2015, 2016) за дослідження, збереження та

популяризацію історико-культурної спадщини краю. Кандидат

філологічних наук. Співавтор (разом з батьком С.О. Колісни-

ком) «Винниченківського циклу» літературно-краєзнавчого

проекту «Стилет і стилос трьох степовиків». На сьогодні має

близько 40 публікацій у фахових виданнях України та за кордо-

ном, присвячених творчості В. Винниченка, Є. Маланюка, Яра

Славутича, науковим практикам кіровоградських літературо-

знавців Г. Клочека, Л. Куценка, В. Марка, О. Гольник та ін. Живе

і працює у Харкові.

(1937) – 80 років від дня народження ( смт Олександрівка)

3

Броніслава Петровича Куманського, журналі-

ста, мистецтвознавця, літератора. У 1972 закін-

чив факультет теорії та історії мистецтва

Ленінградського інституту живопису, скульп-

тури і архітектури ім. І.Ю. Рєпіна. На журна-

лістській роботі з 1969. Власкор, завідуючий

відділом обласної газети «Молодий комунар»

(1969-1974), редактор кіровоградської районної

газети «Зоря комунізму» (1974-1980), завідуючий

відділом, відповідальний секретар обласної газети «Кірово-

градська правда» (1980-1990), заступник головного редактора

обласної газети «Народне слово» (з 1990). Автор книг: «Повер-

таючись до надрукованого» (2010), «Соло на валторні» (2012)

«Думки вроздріб» (2012), «Десята муза Кіровоградщини» (2013),

«Терра інкогніта» (2014), «Під зорею Степової Еллади» (2015) та

ін. Лауреат обласної премії в галузі журналістики (2006). Лау-

реат обласної премії в галузі образотворчого мистецтва

ім. О.О. Осмьоркіна (2006). Нагороджений Золотою медаллю

української журналістики. Заслужений журналіст України (1988).

76

квітень

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Тишківка Доброве-

5

личківського району) Олександра Олександро-

вича Зазимка, актора. У 1964 закінчив Харківський

інститут мистецтв. Відтоді – актор Запорізького

українського музично-драматичного театру імені

М. Щорса. З 1966 служить у Полтавському укра-

їнському музично-драматичному театрі імені М.

Гоголя. Кращі ролі: Василь – «Циганка Аза» М.

Старицького (1968), Петро – «Наталка Полтавка»

І. Котляревського (1969), Гриць – «Ой, не ходи,

Грицю. .» М. Старицького (1970), Попандопуло – «Весілля в Ма-

линівці» Л. Юхвіда (1975), Фірс – «Вишневий сад» А. Чехова (2005),

Лейзер – «Тев’є-Тевель» Григорія Горіна (2009) та інші. Заслуже-

ний артист України (1974). Представлений у багатотомній Енцик-

лопедії Сучасної України (друкується з 2001).

(1932) – 85 років від дня народження (с. Круті Горби Тара-

8

щанського району Київської області) Віталія Лу-

кича Омельяненка, педагога. Закінчив Київський

державний університет імені Тараса Шевченка.

Кандидат педагогічних наук (1969). З 1966 до 1981

працював у Кіровоградському державному педа-

гогічному інституті ім. О.С. Пушкіна: доцент,

завідувач кафедри педагогіки, декан педагогічного

факультету, проректор із заочної освіти, про-

ректор з навчальної роботи. З 1981 по 2006 – у

Черкаському педагогічному інституті: завідувач кафедри педаго-

гіки, професор (1991). В 2001 перейшов на посаду професора ка-

федри педагогіки вищої та загальноосвітньої школи. За 50 років

педагогічної діяльності написав 102 наукові праці: 4 монографії,

15 навчальних посібників тощо. У 2007 повернувся в Кіровоград:

викладав у КДПУ імені Володимира Винниченка. Почесний про-

фесор Черкаського національного педагогічного університету

імені Богдана Хмельницького. Автор книги споминів про себе й

час «Засіви й ужинки на освітянській ниві життя» (2012). Заслуже-

ний діяч освіти і науки України.

77

квітень

35 років від дня народження ( с. Нерубайка Новоархангель-

9

ського району) Миколи Миколайовича То-

мака, героя АТО. З 1988 мешкав у с. Торговиця

Новоархангельського району. У 2003 закінчив

ПТУ №30 села Торговиця, водій. Після строкової

служби в армії повернувся додому, працював ме-

ханізатором, трактористом, водієм, верстатни-

ком, працівником з благоустрою. 19.03.2014 пішов

добровольцем захищати Вітчизну. Молодший

1982-2014

сержант. Заступник командира взводу 34-го ба-

тальйону територіальної оборони «Батьківщина». Начальник

блокпосту. Загинув 21.11.2014 під час обстрілу блокпосту з РСЗВ

«Град» у районі міста Горлівка біля Майорська внаслідок отри-

мання вогнепального поранення. Похований у с. Торговиця. На-

городжений орденом «За мужність» III ступеня (посмертно).

120 років від дня народження (м. Єлисаветград) Йосипа Із-

12

раїльовича Побережського, інженера. Батько

Ізраїль Йосипович Побережський був старостою

Єлисаветградської синагоги «Бес-Гакснес». Учас-

ник громадянської війни на Туркестанському

фронті. З 1922 працював у Москві на заводі ім.

М.В. Фрунзе, у Центральному інституті авіамаши-

нобудування. У 1928 закінчив Військово-повітряну

академію ім. Жуковського. З 1934 по 1938 – дирек-

1897-1938

тор Пермського моторобудівного заводу. Забез-

печив розробку та освоєння нових модифікацій авіаційних

двигунів, у тому числі й американського ліцензійного мотора «Ци-

клон», визнаного у 1936 кращим радянським двигуном на Всесоюз-

ному конкурсі. Нагороджений орденом Леніна, двома орденами

Червоної Зірки. Репресований і розстріляний. Реабілітований у

1955. Відомості про Побережського містяться у книгах: «Высокое

небо» (1969), «Пермский моторостроительный завод» (1978).

145 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Всеволода

13

Олексійовича Всеволожського, революцій-

ного діяча. Походив із знаменитої дворянської

родини: прадід Всеволожський Олексій Матвійо-

вич (1769-1813) – герой Вітчизняної війни 1812

року, генерал-майор, шеф Єлисаветградського

гусарського полку. Дід Дмитро Олексійович Все-

воложський (1798-1871) – генерал-майор, управ-

ляючий Кавказькими Мінеральними Водами.

1872-1943

Помер і похований у родовому маєтку Ган-

78

квітень

нинське Єлисаветградського повіту. У 1881 батьки переїхали до

Києва. У 7 класі Київського реального училища (1894) організував

марксистський гурток самоосвіти. Одночасно працював учите-

лем та завідувачем робітничої недільної школи на Подолі. Був

виключений з реального училища, випускний іспит склав екс-

терном. У 1894 вступив до Ризького політехнічного інституту.

Восени 1896 як член соціал-демократичної групи був уперше за-

арештований на 2 місяці. У 1905 обраний членом В’ятської ради

робітничих депутатів, брав участь в організації страйку залізнич-

ників. Входив до В’ятської організації соціал-демократів меншо-

виків, був кандидатом до Установчого Зібрання. Після захоплення

білими Єкатеринбурга вступив улітку 1918 до складу антира-

дянського, (так званого Уральського) уряду на посаду товариша

(заступника) управляючого фінансами. Після колчаковського пе-

ревороту потрапив у Владивосток, звідки виїхав у Японію, потім

Китай і окружним шляхом дістався до Європи. Отримавши доз-

віл на в’їзд до радянської Росії, на початку 1922 прибув у Москву.

Працював у Наркомпроді, податковому управлінні Наркомфіну,

був завідувачем Кавказького відділення державної карткової мо-

нополії та одночасно заступником управляючого крайовою кон-

торою Держстраху. У 1926 перейшов на службу в Москву в

Головне правління Держстраху. Був репресований. Помер у бу-

динку ветеранів у Коломні.

(1947) – 70 років від дня народження ( с. Злинка Маловис-

13

ківського району) Валентини Семенівни Пра-

щур, працівника культури. У 1967 закінчила

Олександрійське культосвітнє училище, за

фахом хормейстер; у 1987 – Ленінградську вищу

профспілкову школу культури, організатор-ме-

тодист культурноосвітньої роботи. У 1969-1976 –

директор клубу заводу ім. В.К.Таратути у Кіро-

вограді. 3 1976 по 1991 – методист та завідуюча

музично-хоровим відділом Будинку художньої

самодіяльності обласної ради профспілок. З 1991 працює в облас-

ному Центрі народної творчості. З 2004 – директор Центру.

Автор кількох культурологічних проектів: Всеукраїнського фести-

валю-конкурсу вокально-хорового мистецтва «Калиновий спів (з

1992), який щорічно проходить у приміщенні Кіровоградської

обласної філармонії у травні та ін. Нагороджена Почесною грамо-

тою Верховної Ради України, орденами Св. рівноапостольної кня-

гині Ольги та Св. Великомучениці Варвари. Депутат Кіровоград-

ської обласної ради. Лауреат обласної премії у галузі культури

«Духовний скарб Кіровоградщини» (2011). Заслужений працівник

культури України (2006).

79

квітень

(1957) – 60 років від дня народження ( с. Доніно-Кам’янка

13

Знам’янського району) Олександра Івановича

Косенка, поета. У 1986 з відзнакою закінчив Кі-

ровоградський інститут сільськогосподарського

машинобудування (КІСМ) за фахом «Будівельні,

шляхові машини та обладнання». У 2006 отримав

диплом Кіровоградського інституту комерції за

фахом «Приватне підприємництво». Був на вик-

ладацькій роботі. Працював на різних посадах у

КІСМі та Кіровоградському облавтоучкомбі-

наті. З 2005 – приватний підприємець: директор ПП «Кірово-

градська школа водійської майстерності». Друкується з 1988 у

місцевих періодичних виданнях та збірниках «Євшан», «Золоте

поле» та ін. На вірші О. Косенка написано чимало ліричних пі-

сень. Автор книг поезій «На сьомий день» (2010) та «Гартування

води» (2012). Голова Кіровоградської обласної організації НСПУ

(2015). Лауреат літературних премій»Сокіл степів» (2009), імені

Євгена Маланюка (2010 рік, за книгу «На сьомий день»), імені Бо-

риса Нечерди (2015).

(1937) – 80 років від дня народження (с. Паромівка Володи-

15

мир-Волинського району Житомирської області)

Олександра Нестеровича Бондаря, режисера.

Закінчив Київський театральний інститут (ак-

торський факультет – 1964, режисерський – 1972).

У Кіровоградському українському музично-дра-

матичному театрі ім. М.Л. Кропивницького

працював з 1974 по 1980. Здійснив постановку ви-

став: «Не просте, а золоте» Ю. Чаповецького (1975),

«Гріх і покаяння» І. Карпенка-Карого (1977), «Ти-

тарівна» М. Кропивницького (1977), «Римська баня» С. Стратієва

(1977), «Прощання в червні» О. Вампілова (1978), «Дикий Ангел»

О. Коломійця (вперше в Україні, 1978), «Маестро, туш!» М. Заруд-

ного (1979), «Суєта» І. Карпенка-Карого (1979), «Ревізор» М. Гоголя

(1979), «Шрами» Е. Шабана (1980). З 1980 по 1994 служив у Рівненсь-

кому українському та Дніпродзержинському російському му-

зично-драматичних театрах. Заслужений артист УРСР (1972).

Представлений у багатотомній Енциклопедії Сучасної України

(друкується з 2001).

80

квітень

(1957) – 60 років від дня народження ( с. Інгуло-Кам'янка Нов-

16

городківського району) Світлани Степа нівни

Присяжнюк, педагога. У 1980 закінчила Кірово-

градський педагогічний інститут ім. О.С. Пуш-

кіна за спеціальністю українська мова та

література. З 1984 – викладач української мови

та літератури, з 1998– заступник директора з

виховної роботи Кіровоградського базового ме-

дичного коледжу ім. Є.Й. Мухіна. Обладнала

один з кращих в області кабінетів української лі-

тератури, на базі якого створено «Світлицю», де зібрані унікальні

старовинні предмети побуту українського народу, зразки народ-

ного мистецтва. Кандидат педагогічних наук (2006). Захистила ди-

сертацію «Психологізм дитячої прози В. Винниченка». Автор 12

наукових праць і двох підручників. Співавтор трьох видань з іс-

торії розвитку медицини та медичної освіти краю. Лауреат

обласної краєзнавчої премії ім. В.М. Ястребова. Заслужений

працівник народної освіти України (1998).

(1987) – 30 років від дня народження ( м. Кіровоград) Павла

17

Вікторовича Алдошина, актора театру й кіно.

Син народного артиста України Віктора Алдо-

шина. В 2009 закінчив Київський Національний

університет театру, кіно і телебачення ім. І. Кар-

пенка-Карого (художній керівник народний ар-

тист України С. Мойсеєв). Актор Київського

академічного Молодого театру і нової приватної

театральної майстерні «Ва-Банк». Театральні ра-

боти: у Київському академічному Молодому те-

атрі – А.Буеро Вальєхо «В палаючій пітьмі» (Педро); у приватному

театрі Infotain – Пьер Шено «Будьте здорові, месьє» ( Марешаль);

у театральній майстерні «Ва-Банк» – Робін Хоудон «Шикарне ве-

сілля» (Том) та ін. Знявся в 10 серіалах.

130 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Амшея

17

Марковича Нюренберга, живописця, графіка,

мистецтвознавця. За сприяння мецената О.А. Бе-

ренса закінчив Одеське художнє училище, удос-

коналював майстерність у Парижі (1911-1913),

приятелював з М. Шагалом, П. Пікассо, А. Мо-

дільяні, Х. Сутіном та ін., виставляв свої твори у

Салоні. В юності його називали «російським Ван

Гогом». В Єлисаветград повернувся у 1912, давав

1887-1979

81

квітень

приватні уроки малювання, один з ініціаторов влаштування

Першої міської художньої виставки (1913). Після революції 1917

був першим комісаром мистецтв в Одесі, редактором першої

радянської газети в Єлисаветграді «Красное село», художнім ре-

цензентом газети «Правда», працював з В.В. Маяковським в

«Окнах РОСТА». У 1927 за завданням А.В. Луначарського читав у

Парижі лекції про радянське образотворче мистецтво. Наприкінці

життя працював над мемуарами. Їх дуже скорочена версія під

назвою «Воспоминания, встречи, размышления об искусстве»

була видана в Москві (1969). Повний текст книги «Одесса – Париж

– Москва. Воспоминания художника», підготовлений онукою

Нюренберга Ольгою Тангян-Трифоновою, вийшов у видавництві

«Мосты культуры». Нюренберг − прототип образів худож- ників

у низці творів Юрія Трифонова (повість «Інше життя», опові-

дання «Легше не стане», новела «Відвідини Марка Шагала» та ін.),

який доводився йому зятем. Кіровоградській картинній галереї

подарував близько 200 творів, у тому числі серію графічних порт-

ретів Маяковського, виконаних з натури у 20-ті роки ХХ століття.

У 2009 Кіровоград відвідала онука Нюренберга Ольга Тангян, яка

мешкає у Дюссельдорфі (Німеччина). В обласному художньому

музеї презентувала створений нею електронний музей свого діда.

(1942) – 75 років від дня народження ( с. Новогригорівка

20

Перша Долинського району) Людмили Тихо-

нівни Пастухової, актриси. У 1963 закінчила Дні-

пропетровське театральне училище. До 1970

працювала у Хмельницькому музично-драматич-

ному театрі. Потім стала диктором Хмельниць-

кого обласного комітету з радіомовлення і теле-

бачення, нині – ведуча передач Хмельницької те-

лерадіомовної компанії «Поділля-центр». Заслу-

жена артистка України (1995).

90 років від дня народження ( с. Хащувате Гайворонського

22

району) Еммануїла Михайловича Ставчансь-

кого, педагога. У 1950-1952 навчався у Моршансь-

кому учительському інституті (Росія), учителював

у с. Ракша Тамбовської області (1953). У 1953-

1960 – директор Солгутівської СШ Гайворонсь-

кого району. З лютого 1960 до вересня 1962 –

учитель історії у Гайвороні. У 1962-1987 – заві-

дуючий міжшкільними майстернями, міжшкіль-

1927-1994

ним навчально-виробничим комбінатом, між-

шкіль ним центром трудового навчання і профорієнтації у

82

квітень

Гайвороні, визнаного одним з кращих в СРСР. Професійне на-

вчання проводилося за 15 спеціальностями. Прибутки щороку

складали 175-200 тис. рублів. Досвід роботи узагальнений у ко-

лективній монографії НДІ педагогіки України під керівництвом

доктора педагогічних наук В.М.Мадзігона «Навчально-виховна

робота у міжшкільному навчально-виробничому комбінаті» (К.,

1985). Нагороджений Почесною Грамотою Президії Верховної

Ради УРСР (1978), орденом Трудового Червоного Прапора (1978),

почесними знаками «Відмінник народної освіти УРСР» та «От-

личник просвещения СССР».

75 років від дня народження (Луганщина) Валерія Василь-

23

овича Гончаренка, поета. Закінчив філологічний

факультет Кіровоградського державного педаго-

гічного інституту ім. О.С. Пушкіна (1967). Пра-

цював у редакціях газет Кіровограда та Мико-

лаєва. Фундатор і керівник міської літературної

студії «Сівач». Автор п’яти поетичних книжок, 12

поем, роману-гротеску «Парад химер у Кірово-

граді», поеми-пародії «Кіровоградська Енеїда»,

1942-2000

оповідань, повісті і трьох п’єс. Обласною органі-

зацією НСПУ та ПВЦ «Мавік» у 2000 започатковано обласний

літературний конкурс ім. В. Гончаренка для молодих авторів, з

2016 його ім’я носить одна з вулиць Кіровограда; встановлено ме-

моріальну дошку на будинку, де він жив. У 2012 у Баку, де нині

мешкає муза поета Ольга Хаменушко, світ побачили ї щемливі

спогади «Валерій Гончаренко – мій «сон снігів, мій тихий смуток».

У 2016 у видавництві «Імекс ЛТД» вийшла книга вибраних поезій

Валерія Гончаренка «Лиш світитися Україною. .». Представлений

у багатотомній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

(1947) – 70 років від дня народження (с. Восток Макарівсь-

27

кого району в Башкирії) Володимира Федоро-

вича Кобзаря, письменника, громадського діяча.

З 1955 по 1966 мешкав, навчався і працював у смт

Олександрівка на Кіровоградщині. У 1974 закін-

чив факультет журналістики Київського держав-

ного університету. У 1974-1981 – редактор у Сімфе-

ропольському видавництві «Таврія». З 1981 по

1997 працював у Кіровограді журналістом, заві-

дуючим літературною частиною обласного му-

зично-драматичного театру ім. М.Л. Кропивницького; очолював

обласну організацію Спілки письменників України (1991-1996). У

часи горбачовської перебудови (1985-1989) активно працював у

83

квітень

Народному Русі України, редагував нелегальний рухівський ча-

сопис «Думка». З 1997 – помічник президента Національного уні-

верситету «Києво-Могилянська академія». Голова правління кре-

дитної спілки «Поміч» при «Могилянці», виконавчий директор

Міжнародного благодійного фонду відродження Києво-Моги-

лянської академії. Автор книг: «Провулок гвардійський» (1981),

«На отчому порозі» (1988), «Сіль Чумацького шляху» (1989), «Як

у раю» (2014) та ін. Упорядник книги «Небо Левка Мацієвича.

Спогади. Листи. Фото» (2016). Член Національної спілки письмен-

ників України. Переможець III конкурсу «Корнійчуковська пре-

мія», що проходив в Одесі, за повість «Запах фіалки» (2016).

Представлений у багатотомній Енциклопедії Сучасної України.

(1927) – 90 років від дня народження ( м. Зінов’євськ) Генріха

30

Йосиповича Фільварова, архітектора, громадсь-

кого діяча. Учасник ВВВ. Закінчив Київський ін-

ститут цивільних інженерів, за фахом – інже-

нер-архітектор. Кандидат архітектури (1983). Док-

тор архітектури (1990). Проектував будівлі в м. Ке-

мерово, був головним архітектором проектів

громадських та промислових будівель у Києві та

інших містах України, Казахстану і Сибіру, пра-

цював заступником директора Київського нау-

ково-дослідного проектного інституту містобудування, керував

розробкою Генеральної схеми розвитку міст на Кубі. З 1991 очо-

лює Інститут урбаністики. Автор чотирьох монографій і близько

150 наукових публікацій. Професор факультету міського будів-

ництва Київського національного університету будівництва і архі-

тектури. Дійсний член Української Академії архітектури, почесний

член Міжнародної Академії архітектури. Член Президії Єврейської

Конфедерації України. Комітет збереження єврейської спадщини

в Україні, яким він керує, підготував опис 450 будівель колишньої

єврейської власності і створив великий банк даних.

84

МАЛА ВиСКА – БЕЗ ВАЙСМАНІВ,

ЄЛиСАВЕТГРАД – БЕЗ ЮРІЯ ОЛЕШІ,

СВІТ – БЕЗ ЛЮДЕЙ

Да здравствуют собаки!

Да здравствуют тигры, попугаи, тапиры,

бегемоты, медведи-гризли, да здравствует

птица-секретарь в атласных панталонах и

золотых очках!

Да здравствует все, что живет вообще, в

траве, в пещерах, среди камней!

Да здравствует мир без меня!

Юрий Олеша

Руины украинского города Припять,

покинутого людьми в 1986 году из-за

катастрофы в Чернобыле, могут стать

наглядным примером того, во что может

превратиться город спустя двадцать лет

после исчезновения человечества. Несмотря

на высокий уровень радиации на заброшенных

территориях увеличивается численность

популяций животных. Во многих домах и

зданиях проросли растения. Алан Вайсман

Про те, що нащадкам уродженців Єлисавет-

градського повіту, які народилися в інших

країнах світу, куди доля занесла батьків після

трагічних подій 1917 року, не байдужа історія

їхнього роду та Україна, що була їм батьківщи-

ною, свідчить зокрема книга відомого амери-

канського письменника та журналіста, профе-

сора Арізонського університету Алана Вайсмана

(народився 24 березня 1947 року в місті Міннеа-

полісі, штат Міннесота) під красномовною на-

Алан Вайсман

звою «Відлуння у моїй крові. Пошук схованого

сімейного минулого» (380 сторінок). Вона по-

бачила світ у 1999 році в США, звісно ж англійською мовою.

Алан Вайсман відвідав Україну в 1993 році з групою американсь-

ких науковців з метою побувати у 30-кілометровій зоні ЧАЕС та від-

відати безлюдне місто Прип’ять. Тоді ж і познайомився з укра-

їнським журналістом Володимиром Тихим, який погодився супро-

воджувати Алана Вайсмана на батьківщину предків. Нею виявилося

85

Мала Виска

місто Мала Виска на Кіровоградщині. На

превеликий жаль, жодних слідів перебу-

вання Вайсманів у Малій Висці виявити не

вдалося: ні архівних документів, ні свідків.

Нічим не допоміг американському гостю на-

йавторитетніший маловисківський краєзна-

вець Григорій Миколайович Перебийніс. Ні

підтвердити, ні спростувати спогади батька

Симона Вайсмана (народився у Малій Висці

в 1912 році) та його братів Германа і Герберта

не вдалося.

Отже, згідно з сімейними переказами,

дід Алана Авраам Вайсман до 1917 року був

досить заможною людиною (мав власного

млина та олійню). Батько Симон Вайсман, Обкладинка книги Алана

якому в 1919 році було лише 7 років, стверд- Вайсмана про свій рід

жував, що діда тоді розстріляли більшовики за те, що він капіталіст

і допомагав царській армії. Його менший брат Герман щодо цієї

трагедії (зі слів матері) розповідав дещо іншу історію: «Одного

вечора мародери Денікіна прискакали і в Малу Виску. Вони підпа-

лили село, мої дід і баба згоріли заживо, а батько з матір’ю та

дітьми побігли в поле. Денікінці стріляли їм услід, батька пора-

нили, він наказав матері тікати, а сам помер від втрати крові. І не

було дня після цього, щоб мати не проклинала Денікіна».

Бабуся Алана з дітьми спочатку втекла до Єлисаветграда, потім

опинилася в Москві, де за допомогою родичів та хабарів одержала

дозвіл на виїзд до Америки.

Журналіст Володимир Тихий, який першим в Україні познайо-

мився з сімейною сагою маловисківських Вайсманів, відзначає:

«Читач знайде у книзі багато цікавого – описи подій в Україні пе-

ріоду громадянської війни, кампаній союзників в Італії під час Дру-

гої світової війни, практики американських юристів, сценки

студентського життя в Америці періоду хіпі тощо». Отож з нетер-

пінням очікуємо появу книги Алана Вайсмана «Відлуння у моїй

крові. Пошук схованого сімейного минулого» українською мовою.

Враження від побаченого в Чорнобильській зоні у 1993 році на-

дихнули Алана Вайсмана на написання книги «Світ без нас», яку на-

зивають екологічним трилером. Збираючи матеріали до неї, автор

побував на всіх континентах, відвідав 70 країн світу, зустрічався з сот-

нями фахівців. Книга побачила світ у 2007 році й відразу стала сві-

товим бестселером. Посіла 6-е місце у списку бестселерів за версією

найавторитетнішого американського видання газети «Нью-Йорк

86

Мала Виска

Таймс» та перше місце за версією газети

«Сан-Франсиско Кронікл».

Книга Вайсмана «Світ без нас» перекла-

дена та опублікована у Франції, Японії, Ні-

меччині, Португалії, Іспанії, Італії, Росії та

інших країнах. А перший епізод науково-

популярного серіалу «Життя після людей»

за книгою Алана Вайсмана на телеканалі

History у 2008 році переглянули 5,4 млн. гля-

дачів США.

В анотації до російськомовного видання

читаємо: «Книга о том, что произойдет с ес-

тественной и искусственной средой, если

люди вдруг исчезнут. Написанная в основ-

Обкладинка бестселера ном как мысленный эксперимент, она опи-

Алана Вайсмана

«Світ без людей»

сывает, как будут разрушаться города и

здания, как долго просуществуют создан-

ные человеком вещи и как будут эволюционировать оставшиеся

формы жизни».

Від себе додам, що завершення глобальної катастрофи після за-

гибелі людства вражаюче змалював у зовсім коротенькому вірші

Федір Тютчев: Когда пробьет последний час природы,

Состав частей разрушится земных:

Все зримое опять покроют воды,

И божий лик изобразится в них!

Назва твору «Світ без нас» очевидно навіяна знаменитим висло-

вом уродженця Єлисаветграда Юрія Олеші «Да здравствует мир

без меня!». Викликає, м’яко кажучи, подив те, що топонімічна ко-

місія, яка займається перейменуванням вулиць

нашого міста, знехтувала цим іменем (пропози-

ція назвати іменем Юрія Олеші вулицю Піо-

нерську підтримки не знайшла). А тим часом

мова йде про всесвітньо відомого письменника

(поляка за походженням), чиї твори – роман-

казка «Три товстуни», роман «Заздрість» та ме-

муарно-щоденникова «Книга прощання» –

перекладені на багато мов народів світу. І взагалі

Юрій Олеша посідає унікальне місце в історії

російської літератури ХХ століття. Не випад-

ково, історик та літературознавець Сергій Бєля-

Юрій Олеша

87

Мала Виска

ков свій нарис про письменника так і назвав «Европеец в русской

литературе: нерусский писатель Юрий Олеша». Ось його несподі-

ваний, але аргументований висновок: «Но не метафорами пора-

жают дневники Олеши, не изяществом стиля и даже не рассказами

о Маяковском. Поражает в них другое: неприязнь, нет – ненависть

к России».

Дивовижно, але в 1957 році наш інший земляк Арсеній Тар-

ковський пише вірш, в якому є такі рядки:

Я прощаюсь со всем, чем когда-то я был

И что я презирал, ненавидел, любил.

Начинается новая жизнь для меня,

И прощаюсь я с кожей вчерашнего дня.

Больше я от себя не желаю вестей

И прощаюсь с собою до мозга костей,

И уже, наконец, над собою стою,

Отделяю постылую душу мою,

В пустоте оставляю себя самого,

Равнодушно смотрю на себя – на него.

Здравствуй, здравствуй, моя ледяная броня,

Здравствуй, хлеб без меня и вино без меня,

Сновидения ночи и бабочки дня,

Здравствуй, всё без меня и вы все без

меня!.

Про кого я б не писав, завжди звертаю увагу

на його однофамільників чи родичів, якщо такі

трапляються. От і в цьому випадку мене заінтри-

гувала людина, яку звали Піня Шмулевич Вайз-

ман (1907-1946). Що ім’я, що по батькові, що

прізвище, як кажуть, три в одному − гримуча

квінтесенція єврейства. Народився він, що-

Генерал-майор Піня правда, не в Малій Висці, а в сусідній Доброве-

Шмулевич Вайзман личківці. На що б, здавалося, в СРСР могла

розраховувати людина з таким іменем: ну хіба що на те, аби стати

(і це у кращому випадку) бухгалтером, лікарем, учителем чи інже-

нером. Та інколи антисемітизм, що мав місце в Країні Рад, виявляв

неймовірну поблажливість до деяких євреїв. Ви не повірите, але

Піня Шмулевич Вайзман зробив блискучу кар’єру в. . Червоній

Армії. Він – генерал-майор, учасник Другої світової війни, нагород-

жений орденом Леніна, двома орденами Червоного Прапора, ор-

деном Богдана Хмельницького 2-го ступеня, двома орденами

Червоної Зірки, багатьма медалями. Та й похований наш земляк на

88

Мала Виска

найпрестижнішому цвинтарі Радянсь-

кого Союзу – Новодівичому кладовищі у

Москві.

Любов до техніки у Піні Вайзмана за-

родилася в дитинстві. Після закінчення

неповної середньої школи у рідній Доб-

ровеличківці до 1928 року, коли був при-

званий в лави Червоної Армії, працював

шофером. В армії навчався на бронетан-

кових курсах, служив у бронетанкових

частинах. Але чомусь спочатку в 1935

році Піня Вайзман закінчив військове

училище прикордонних військ і навіть

деякий час служив начальником прикор-

Пам’ятник

донної застави. Потім повернувся до

Піні Вайзману на

улюбленої техніки, був призначений

Новодівичому кладовищі

командиром танкової роти, потім танко-

вого батальйону.

А під час ВОВ Піня Шмулевич займає високі посади: начальник

автомобільного управління Карельського фронту (1942-1943), на-

чальник автомобільного управління 1-го Білоруського фронту (1943-

1945). У 38 років стає генерал-майором технічних військ. Після

перемоги Вайзман призначається начальником автомобільного

управління Групи радянських військ у Німеччині. Невдовзі після

цього, на злеті кар’єри, 14 квітня 1946 року, не досягши й 40-річного

віку, Піня Шмулевич Вайзман помирає в Берліні.

Ілюстрації до книги Алана Вайсмана «Світ без нас»

89

ТРАВЕНЬ

110 років від дня народження ( м. Новогеоргіївськ, Світло-

1

водськ) Тамари Микитівни Капканець, худож-

ниці. З 1939 по 1941 навчалася у Харківському

художньому інституті (майстерня М. Дерегуса). У

1946 закінчила Київський художній інститут.

Жила і працювала у Ворошиловграді (Луганську).

З 1948 по 1985 викладала у Ворошиловградському

художньому училищі. Працювала у галузі стан-

кового живопису (натюрморти, тематичні кар-

1917-1987

тини, пейзажі) та графіки в реалістичному та

імпресіоністичному стилях. Учасниця виставок з 1952. Персо-

нальна виставка відбулася у 1985. Основні твори: «Літо» (1960), три-

птих «Жіноча доля (Катерина)» (1964), «Ранок» (1966), «Чекають

перевозу» (1967) та ін. Твори зберігаються у Луганському художнь-

ому музеї. У 1986 у Ворошиловграді був виданий каталог творів

художниці. Член Спілки художників України (1956). Представлена

в багатотомній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

(1942) – 75 років від дня народження ( с. Пустельникове Олек-

1

сандрійського району) Євдокії Василівни Колес-

ник, співачки (лірико-драматичне сопрано). У

1968 закінчила Київську консерваторію, відтоді со-

лістка Національної опери України (до 2003). Яс-

крава представниця української вокальної школи.

Кращі партії – Катерина Ізмайлова в одноймен-

ній опері Д. Шостаковича, Оксана («Запорожець

за Дунаєм» Гулака-Артемовського) та ін. У 1978

виступала в Берлінській «Коміше опер» у спек-

таклі «Іфігенія в Тавриді» Глюка. Лауреат Всесоюзного конкурсу

вокалістів ім. М.І. Глінки (1968), 4-го Міжнародного конкурсу

ім. П.І. Чайковського (1970), Міжнародного конкурсу молодих

оперних співаків у Софії (1973) та ін. З 1986 − викладач Київської

консерваторії (Національної музичної академії України), профе-

сор кафедри сольного співу (2011). Гастролі у США, Канаді, Ні-

меччині, Франції, Іспанії, Польщі, Румунії, Болгарії. Має записи

на радіо, грамплатівках. Переможниця Національного рейтингу

успішних жінок України «Королева успіху – 2009». Лауреат Дер-

жавної премії УРСР ім. Т.Г. Шевченка (1976). Народна артистка

УРСР (1978). Представлена в багатотомній Енциклопедії Сучасної

України (друкується з 2001).

90

травень

(1957) – 60 років від дня народження (с. Любимівка Софіїв-

2

ського району на Дніпропетровщині) Федора

Олександровича Шепеля, історика, краєзнавця,

журналіста. У 1979 закінчив історичний факультет

Дніпропетровського університету (учень відомого

історика Ю. Мицика). Вчителював на селі. З 1982

по 1984 викладав на історичному факультеті

КДПІ ім. О.С. Пушкіна, був заступником редак-

тора журналу «Поріг», кореспондентом обласної

газети «Народне слово». Член редколегії літера-

турного часопису «Вежа». Багато зробив для реабілітації жертв

політичних репресій в Україні. Автор численних нарисів та роз-

відок, написаних на основі розсекречених архівів ВЧК-КДБ СРСР,

а також десятків публікацій історико-краєзнавчої тематики.

Автор-упорядник довідника «Україна 1917-1992» (1992). Один із

авторів книг: «Український Голокост 1932-1933» (НУ КМА), «Реа-

білітовані історією. Кіровоградська область», «Час «чорного во-

рона» та ін. У 2014 у видавництві «Імекс-ЛТД» світ побачила

книга «Ніхто не хотів помирати, або репресований Єлисавет-Зі-

нов’євськ-Кірове-Кіровоград». Упорядник збірки поезій Валерія

Гончаренка «Лиш світитися Україною. .» (2015). Почесний краєз-

навець Кіровоградщини (2008). Лауреат обласної премії імені В.К.

Винниченка газети «Народне слово» (1995). Лауреат обласної кра-

єзнавчої премії імені В.М. Ястребова (1994).

130 років від дня народження (Санкт-Петербург) Ігоря Сєвє-

4

ряніна (справжнє прізвище Лотарьов Ігор Ва-

сильович), поета. Навчався у Череповецькому

реальному училищі. Найпопулярніший росій-

ський поет початку ХХ століття, якого оголосили

у 1918 «королем поетів». Започаткував читання

віршів перед масовою аудіторією, так звані «по-

езоконцерти». Один із поезоконцертів разом із

Ф. Сологубом провів у Єлисаветграді 5.02.1914.

1887-1941

Про свої враження від міста та його красунь роз-

повів у автобіографічному віршованому романі «Колокола со-

бора чувств» (1925): Давно красавицами славен Елисаветы

Первой град. .

91

травень

100 років від дня народження ( с. Костянтинівка Новоукра-

5

їнського району) Георгія Олександровича

Алексеєва, військового діяча. Працював у рад-

госпі на батьківщині, на Макіївському металур-

гійному заводі. Навчався в аероклубі, у 1938 за-

кінчив Ворошиловградську військову авіаційну

школу пілотів. З перших днів ВВВ брав участь у

бойових діях, командир ланки 50-ї бомбарду-

вальної авіаційної дивізії, старший лейтенант.

1917-1943

Воював на Північному Кавказі і Кубані. Здійснив

110 бойових вильотів. В одному з боїв його ланка знищила майже

70 літаків, три зенітні батареї, багато живої сили ворога. Загинув

у бою над Армавіром. Герой Радянського Союзу (1942).

125 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Ігоря Воло-

6

димировича Нєжного, театрального діяча. Ви-

пускник Єлисаветградського земського реального

училища. Перші кроки на сцені зробив у драма-

тичному гурткові при клубі для робітників за-

воду Ельворті, яким керував С. Марцинковський.

Закінчив Одеську театральну школу. У 1910-1919 –

актор у театрах Одеси, Кам’янця-Подільського та

ін. У роки громадянської війни – організатор пер-

1892-1968

ших фронтових агітбригад. Був директором мос-

ковських театрів Революції, Сатири, Оперети, Мюзік-холу. У

1940-1952 – заступник директора МХАТу, директор-розпорядник

Театру кіноактора та Центрального театру ляльок. В.І. Немиро-

вич-Данченко називав його «талантищем». Корифеї МХАТу наго-

родили почесним знаком «Чайка». Автор книги спогадів «Былое

перед глазами. Театральные воспоминания» (М. 1963).

(1957) – 60 років від дня народження ( м. Кіровоград) Леоніда

7

Вікторовича Бабенка, мистецтвознавця і педа-

гога. У 1984 закінчив художньо-графічний факуль-

тет Одеського державного педагогічного інституту

ім. К.Д. Ушинського. Кандидат педагогічних наук

(1990), професор (2001) кафедри хореографічних

дисциплін, образотворчого мистецтва та ди-

зайну мистецького факультету КДПУ імені

В.К. Винниченка. З 2003 по 2013 – декан мистець-

кого факультету КДПУ. Лауреат обласної пре-

мії у галузі образотворчого мистецтва імені Олександра

Осмьоркіна (2012) за створення підручника «Українське образот-

ворче мистецтво». Заслужений працівник освіти України (2013).

92

травень

(1947) – 70 років від дня народження ( м. Кіровоград) Наталії

7

Михайлівни Фомичової, художника-реставра-

тора позолоти. У 1965 закінчила Перше Ленін-

градське педагогічне училище ім. М.О. Некрасова,

три роки була вчителем початкових класів. З 1969

по 1995 працювала в СНПО «Реставратор» (спо-

чатку ученицею позолотника, ставши справжнім

майстром), а потім Головним спеціалістом ТОВ

«Гелікон». Закінчила Вечірні рисувальні класи

при Інституті ім. І.Ю. Рєпіна. На сьогодні є вико-

навцем і керівником позолотних робіт при відтворенні та рестав-

рації інтер’єрів і предметів декоративно-прикладного мистецтва.

Брала участь у реставрації корпусу №1 Московського Кремля, Ан-

дріївського та Олександрівського залів Великого Кремлівського

палацу, палаців Павловська, Гатчини, Оранієнбаума і Царського

Села; відновлювала позолоту Великого залу, Янтарної кімнати та

інших об’єктів. Роботи експонувались на міжнародних галузевих

виставках у Берліні, Роттердамі, Амстердамі, Турку, Дрездені,

Лейпцигу. Заслужений працівник культури РФ (1995).

160 років від дня народження ( м. Златопіль) Олександра Йо-

9

сиповича Бродського, юриста, мецената. Кузен

Льва і Лазаря Бродських. У 1883 закінчив юридич-

ний факультет Київського Університету Св. Воло-

димира. З 1907 – почесний попечитель єврейської

лікарні, скарбник Товариства боротьби із зараз-

ними хворобами, член Комітету ремісничо-суд-

дівської каси ім. С. Бродського, член Ради хораль-

ної синагоги. Директор-розпорядник Південно-

російського АТ пивоварних заводів «Юрапиво».

1857-1923

Один із засновників готелю «Континенталь» (нині

навчальний корпус Національної музичної академії).

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Бобринка Витязів-

9

ського району, нині Бобринецького) Вілена Фео-

досійовича Венгера, лікаря, ортопеда-травма-

толога. У 1961 закінчив Одеський медичний ін-

ститут. Від 1969 працює в Одеському медичному

університеті: з 1988 – завідувач кафедри травма-

тології та ортопедії. Доктор медичних наук (1987),

професор (1999). Досліджує проблеми діагнос-

тики та лікування захворювань хребта, колінного

та кульшового суглобів. Керівник Одеського трав-

матологічного центру. Представлений у багатотомній Енцикло-

педії Сучасної України (друкується з 2001).

93

травень

150 років від дня народження (м. Прилуки на Чернігівщині)

9

Надії Львівни Тираспольської, актриси, драма-

турга, мемуаристки. Батько був власником фото-

ательє. У 1874 сім`я переїздить до Єлисаветграда,

де дівчина навчається в гімназії, виступає на

гімназичних вечорах з читанням віршів, бере

участь в аматорських спектаклях. У 1892 закін-

чила Музично-драматичне училище Московсь-

кого філармонічного товариства. З 1895 по 1902 –

1867-1962

актриса Малого театру. Потім (до 1956; з невели-

кими перервами) працювала в Александринському театрі. Зага-

лом сцені віддала 65 років життя. Особливо прославилася

виконанням ролей у п’єсах О. М.Островського. Її називали «окра-

сою російських театрів». Кращі ролі: Джульєтта («Ромео і Джуль-

єтта» Шекспіра), Юдіфь («Уріель Акоста» Гуцкова), Маргарита

Готьє («Дама з камеліями» Дюма-сина), Єлена Карміна («Одру-

ження Белугина»), Варвара («Гроза»), Раневська («Вишневий сад»),

Мурзавецька («Вовки і вівці»), мисіс Хіггінс («Пігмаліон» Шоу) та

ін. Автор п’єси «Среди живых» (1905); театральних мемуарів: «Из

прошлого русской сцены» (1950), «Жизнь актрисы» (1962). Заслу-

жений діяч мистецтв РРФСР (1931).

170 років від дня народження (Німеччина) Густава Вільгель-

10

мовича Нейгауза, педагога-музиканта, батька

Генріха Нейгауза. Закінчив консерваторію у

Кельні (1870). Працював домашнім учителем му-

зики у сім’ї княгині Шихматової у маєтку «Ма-

нуйлівка» поблизу Кременчука. Переїздить до

Єлисаветграда і одружується з О.М. Блумен-

фельд. У 1898 за сприяння Ф.М. Блуменфельда і

О.К. Глазунова відкриває в місті музичну школу,

1847-1937

яка стала визначним осередком музичної куль-

тури на півдні України. Серед вихованців: Кароль Шимановський,

Юлій Мейтус, Зінаїда Єремеєва (дружина Генріха Нейгауза,

потім Бориса Пастернака) та ін. У 1906 видав брошуру «Натураль-

ная нотная система», підготував збірник романсів. У 2007 в Москві

побачила світ книга «Нейгаузы: Густав, Генрих, Станислав».

94

травень

(1947) – 70 років від дня народження ( м. Кіровоград) Анатолія

10

Григоровича Бортника, актора. Закінчив теат-

ральну студію при Київському державному театрі

оперети (1967). Працював у музично-драматичних

театрах Чернівців, Вінниці, Рівного. З 2002 – в Кі-

ровоградському обласному українському му-

зично-драматичному театрі ім. М.Л. Кропив-

ницького. Ролі: Скорик («Сватання на Гончарівці»

Г. Квітки-Основ’яненка), Мартин Боруля (однойм.

п’єса І. Карпенка-Карого), Виборний («Наталка

Полтавка» І. Котляревського), Ротмістр («Дами і гусари» А. Фре-

дро), Марцелл («Гамлет» В. Шекспіра), Кармелло («До ваших по-

слуг, удовиці!» Д. Маротта, Б. Рандоне), Карась («Запорожець за

Дунаєм» С. Гулака-Артемовського), Карлос («Остання жінка Дон

Жуана» Л. Жуховицького), Кат («Тіль» Г. Горіна), Савка Щербина

(«Як наші діди парубкували» В. Канівця). Заслужений артист

України (1996). Представлений у багатотомній Енциклопедії Су-

часної України (друкується з 2001).

150 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Костян-

11

тина Ерастовича Добровольського, ученого-

гігієніста. У 1886 вступив до Петербурзького

гірничого Корпусу, 1889-го перевівся на фізико-

математичний, а у 1891 – на медичний факуль-

тет Московського університету, де став учнем

відомого ученого-гігієніста Ф. Ерісмана. У 1896-

1900 працював у клініках Санкт-Петербурга та

земським лікарем у Катеринославській губернії.

1867-1946

Після стажування у гігієнічній лабораторії Бер-

лінського університету (1903) захистив докторську дисертацію

(1904). Багато років викладав у Київському медичному інституті.

Автор 41 наукової праці. Під час ВВВ працював у Київській

фельдшерсько-акушерській школі (1941-1942). У віці 79 років був

призначений завідуючим кафедрою шкільної гігієни Київського

медичного інституту. Більшість наукових праць присвячена пи-

танням гігієни водопостачання. Зокрема першим запропонував

виявляти кількість кишкових паличок для оцінки рівня забруд-

нення води.

95

травень

135 років від дня народження (с. Квітки на Черкащині) Ки-

12

рила Григоровича Стеценка, композитора,

громадського діяча, педагога. З 1892 навчався у

Софіївській духовній школі та художній школі

М. Мурашка у Києві. З 1899 бере участь у фольк-

лорних експедиціях М.В. Лисенка, якого вважав

першим учителем і головним наставником. За

своє життя створив не менше 30 хорових колек-

тивів. У 1917 очолив музичний відділ міністерства

1882-1922

освіти Української Народної Республіки. У 1919

разом із О. Кошицем організував славнозвісну

Республіканську хорову капелу, яка об’їздила з концертами всю

Америку і Європу. Ініціатор створення оркестру народних інстру-

ментів України, Національного симфонічного оркестру, Націо-

нальної книгозбірні, Першої та Другої мандрівних капел. З

Другою капелою у 1920 здійснив тур Україною від Києва до Одеси.

Наприкінці липня на початку серпня 1920 побував з капелою у

Єлисаветграді, Новомиргороді, Златополі, Листопадовому. Як

один з фундаторів УАПЦ та її священик, обвінчав у Грецькій

церкві Єлисаветграда своїх капелян.

40 років від дня народження ( с. Мартинівка Новоархан-

12

гельського району) Миколи Григоровича До-

вгого, героя АТО. Закінчив Уманське ПТУ (токар)

та курси водіїв. Працював на одному з київських

заводів водієм, згодом з родиною переїхав до

Києва. У вересні 2014-го мобілізований. Солдат

25-го окремого мотопіхотного батальйону «Київ-

ська Русь», служив водієм автобуса. Загинув

29.04.2015 від вибухової травми внаслідок вій-

1977-2015

ськових дій в зоні антитерористичної операції на

сході України поблизу с. Спартак Ясинуватського району До-

нецької області. Похований у рідному селі. Нагороджений орде-

ном «За мужність» III ступеня (посмертно).

225 років від дня народження Івана Петровича Оффен-

13

берга, військового діяча, барона. На військову

службу вступив у 1807 юнкером у Псковський

драгунський полк. Учасник Вітчизняної війни

1812. Зробив блискучу військову кар’єру, попри

те, що, як відзначають мемуаристи, російську

мову знав погано. Став генералом від кавалерії

(1851), членом Військової Ради Росії, інспектором

кавалерії. У 1849 Оффенберг був призначений

1792-1870

командиром 2-го резервного кавалерійського кор-

96

травень

пусу. Часто у ці роки відвідував Єлисаветград. Будучи лютера-

нином за віросповіданням, відстоював необхідність споруд-

ження в місті кірхи, яку збудували у 1854. Зарекомендував себе

видатним адміністратором, військовим педагогом, теоретиком і

практиком військової справи, зразковим кавалерійським началь-

ником. Надзвичайно турбуючись про комплектування кавалерії

підготовленими для служби в ній офіцерами, заснував у 1858 в

Єлисаветграді офіцерську кавалерійську школу; підготував де-

тальну «Инструкцию для ведения занятий в кавалерии» и «На-

ставление для резервных эскадронов». У 1859 виступив ініціа-

тором заснування в Єлисаветграді Благородного зібрання. Автор

книги «Генерал от кавалерии барон И.П. Оффенберг и наша ар-

мейская кавалерия под его начальством с 1856 по 1862 год. Из вос-

поминаний старого кавалериста» (1891).

105 років від дня народження ( м. Олександрія) Алли Апол-

14

лонівни цівчинської, письменниці, педагога,

мемуаристки. Її дід Панас Бачинський проучите-

лював у шахтарському містечку 50 років.

Дядько Михайло Бачинський був українським іс-

ториком. В Олександрії закінчила середню

школу. Навчалася в Одеському інституті проф-

освіти (1930-1933) та Київському університеті. Там

познайомилася з Миколою Зеровим, з яким ли-

1912-1997

стувалася до його арешту. Деякий час учителю-

вала у рідних краях. Під час другої світової війни була вивезена

до Німеччини як остарбайтер. З 1950 жила в Австралії, з 1959 – в

США. Працювала у дитячих притулках і шпиталях. У 1962 видала

власним коштом повість-спогад про незабутнього Миколу Зерова

«Незабутнє, немеркнуче. .». Відомий шевченкознавець Павло

Зайцев порівнював мемуари Цівчинської про Зерова зі сповіддю

Варвари Рєпніної про Тараса Шевченка. Авторка повістей: «Сні-

жинки в хуртовині», «Край дороги», «Зоя – життя».

(1947) – 70 років від дня народження (Черкащина) Миколи

14

Івановича Кравченка, діяча культури. Закінчив

Челябінський інститут культури. З квітня 1984 –

директор Кіровоградської обласної філармонії.

Стояв біля витоків створення славнозвісного

колективу «Зоряни». Ініціатор музичних про-

ектів: «Травневі музичні зустрічі», «Вечори ду-

ховної музики», «Різдвяні передзвони» та ін.;

культурно-мистецької програми «Наші зем-

97

травень

ляки – майстри мистецтв» та ін. Піклується про Кірово-

градську дитячу філармонію, що понад 20 років проводить ро-

боту з естетичного виховання молоді. Лауреат обласної премії

в галузі культури «Духовний скарб Кіровоградщини» (2010). На-

городжений орденом «За заслуги» 3-го ст. Заслужений працівник

культури України (1993).

115 років від дня народження (м. Конотоп Сумської області)

16

Григорія Володимировича Воловика, режи-

сера. У 1923 закінчив Київський музично-драма-

тичний інститут ім. М.В. Лисенка. У середині 20-х

років ХХ століття заснував у Зінов’євську ро-

бітничо-селянський театр ім. Т. Шевченка, який

у 1933 відряджається Наркомпросом УРСР для

обслуговування трудящих новоутвореної Черні-

гівської області. Один із засновників українських

1902-1967

музично-драматичних театрів у Чернігові (1926-

1941) та Ужгороді (1948-1953). У 1945-1948 працював головним ре-

жисером Кіровоградського обласного музично-драматичного

театру ім. М.Л. Кропивницького. Кращі вистави: «Без вини

винні» О. Островського (1946), «В степах України» О. Корнійчука

(1946), «Загибель ескадри» О. Корнійчука (1947), «Севільський ци-

рульник» О. Бомарше (1947), «Дві сім’ї» М. Кропивницького (1948)

та ін. Заслужений артист УРСР (1946). Представлений в багатотом-

ній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

85 років від дня народження (м. Біла Церква Київської обла-

16

сті) Світлани Андріївни Мартинової , актриси.

Батько починав сценічну діяльність у Леся Кур-

баса під псевдонімом «Андрійко». У 1947 батьки

переїхали у Кіровоград. Закінчила Київський те-

атральний інститут ім. І. Карпенка-Карого (1954).

У 1954 вийшла заміж за Івана Казнадія, який

учився у тому ж інституті на режисерському фа-

культеті, а згодом став одним з провідних театраль-

1932-2010

них режисерів України. Ця театральна пара

пронесла свою велику любов до українського театру через все

життя. У Кіровоградському театрі ім. М.Л. Кропивницького вони

працювали у 1958-1962 та 1968-2003. Протягом своєї майже 50-річ-

ної театральної кар'єри зіграла понад 80 ролей у різних театральних

та телевізійних постановках. Заслужена артистка УРСР (1973).

98

травень

80 років від дня народження Анатолія Івановича Крав-

16

ченка, спортсмена, футболіста, тренера. На

пам’ятнику на могилі напис: «Легенда Кірово-

градського футболу». Грав за Кіровоградську

«Зірку» з 1958 по 1970: 366 матчів, 43 голи. Висту-

пав також за команду вищої ліги харківський

«Авангард» (1962). Після завершення футбольної

кар’єри плідно працював дитячим тренером.

Щороку у Кіровограді влаштовуються фут-

1937-1994

больні турніри для дитячих команд пам’яті А.

Кравченка. Включений до першої символічної збірної ФК «Зірка»,

складеної вболівальниками з нагоди 80-річчя клубу.

105 років від дня народження (м. Париж) Євгенії Олександ-

17

рівни Таратути, письменниці, літературознавця.

Батько – відомий революціонер-анархіст, урод-

женець м. Новомиргорода О.Г. Таратута. У 1932

закінчила Редакційно-видавничий інститут. Пра-

цювала у журналі «Смена». У 1937 репресована.

До 1954 перебувала у таборах та на засланні. Після

звільнення по 1970 – науковий співробітник Інсти-

туту світової літератури ім. М. Горького. У 1955 на-

1912-2005

лагодила зв’язки із забутою усіма письменницею

Е.Л. Войнич, внаслідок чого з’явились книги «Этель Лилиан Вой-

нич. Судьба писателя и судьба книги» (1960), «По следам «Овода»

(1962) та ін. Дослідник життя і творчості С.М. Степняка-Крав-

чинського. Ініціатор створення у с. Новий Стародуб Петрівського

району музею видатного народовольця і письменника, відкритого

у липні 1976. Двоюрідна сестра відомого театрального діяча,

уродженця Єлисаветграда І.В. Нєжного.

(1937) – 80 років від дня народження ( м. Бобринець) Вадима

17

Лук’яновича Тікуша, математика. У 1955 закін-

чив середню школу, захоплювався спортом. На-

вчався у Київському державному університеті

ім. Т.Г. Шевченка. Майстер спорту СРСР з легкої

атлетики. Працював інженером, навчався в аспі-

рантурі при НДІ проблем матеріалознавства АН

УРСР. Доктор фізико-математичних наук (1990),

професор НДІ проблем матеріалознавства АН

УРСР. У 2003 на будівлі Бобринецької СШ №2

встановлено меморіальну дошку.

99

травень

(1942) – 75 років від дня народження (с. Кассан Кашкадар’їн-

19

ської області в Узбекистані) Юрія Михайловича

Камінського, поета. Закінчив Кіровоградський

державний педагогічний інститут ім. О.С. Пуш-

кіна (1969). Був на журналістській роботі у га-

зеті «Кіровоградська правда». З 1967 – кореспон-

дент-організатор Бюро пропаганди худож-ньої

літератури СПУ. До виїзду в Ізраїль (1995) реда-

гував у Кіровограді газету «Без таємниць». Автор

поетичних збірок: «Пора ледохода» (1976), «Ран-

ний свет» (1979), «Неторопливая звезда» (1984), «Речь» (1987),

«Минутная стоянка» (1990), «Песок» (1994), «Мгновенья света и

свирели» (2001), «В тени мерцающей свечи» (2007), «Вкус по-

лыни» (2012); книги нарисів «Земля на ладонях друзей» (1986),

книги прози «Самое время» (1989). Представлений в антології

«Украина. Русская поэзия. ХХ ст.» (2007), «Енциклопедії Сучасної

України». Представлений в багатотомній Енциклопедії Сучасної

України (друкується з 2001).

(1952) – 65 років від дня народження ( хутір Котенникове,

19

нині у складі с. Білозерне Новгородківського рай-

ону) Валерія Сергійовича Рибалкіна, ученого-

арабіста, поліглота (знає 27 мов). У 1969 із

золотою медаллю закінчив середню школу №2 м.

Ульяновка на Кіровоградщині. Навчався у Київсь-

кому інституті іноземних мов, Московському Вій-

ськовому інституті іноземних мов, з відзнакою

закінчив факультет сходознавства Ленінградсь-

кого університету. Працював перекладачем у Йє-

мені (1979-1981), Єгипті (1990-1991) та інших арабських країнах.

Завідувач Відділу класичного Сходу Інституту Сходознавства ім.

А.Ю. Кримського НАН України, з 1991 по 1996 – заступник дирек-

тора інституту з наукової роботи. У 1996-1999 був на дипломатич-

ній роботі: радник із політичних питань Посольства України в

ОАЕ. Доктор філологічних наук (2000), професор (2005). Переклав

українською мовою арабські казки «Тисяча і одна ніч», працює

над перекладом Корану. Автор близько двохсот наукових праць з

історії арабських лінгвістичних вчень та проблем арабістики.

Мешкав у Києві та селі Кошаро-Олександрівці Ульяновського

району. Відповідальний секретар літературно-мистецького і

громадсько-політичного часопису «Ятрань» (видається у смт

Голованівську з 2002). З 2012 – завідувач кафедри сходознавства

Львівського національного університету ім. Івана Франка.

100

травень

(1947) – 70 років від дня народження ( с. Попівка Маловис-

20

ківського району) Нелі Федорівни Фірсової, ху-

дожника-кераміста. У 1974 закінчила живописне

відділення Одеського художнього училища. Твор-

чу діяльність розпочала у 1977. Учасниця багатьох

всеукраїнських та зарубіжних виставок, було влаш-

товано декілька персональних вернісажів. Основні

твори: «Господарочка» (2002), «Ваза» (2003),

«Осінь» (2004), «Кицька» (2003) та ін. Керамістами

стала вся родина Фірсових: чоловік Микола Іва-

нович Фірсов, сини Олександр та Сергій. Про династію Фірсових

у 1991 році знято документальний фільм, який демонструвався на

українському та всесоюзному телебаченні. Член Національної

Спілки художників України. Лауреат обласної премії в галузі де-

коративно-ужиткового мистецтва ім. Я.В. Паученка (2007). За-

служений художник України (2014).

(1942) – 75 років від дня народження (с. Суровікіно Сталін-

21

градської області) Тетяни Йосипівни Корнієць,

актриси і режисера. У 1968 закінчила акторський

факультет Київського державного інституту теат-

рального мистецтва ім. І. Карпенка-Карого, зго-

дом – режисерський факультет. Акторский дебют

відбувся у 1969 на сцені Кіровоградського облас-

ного музично-драматичного театру ім. М.Л. Кро-

пивницького в ролі Наталки у спектаклі за п’єсою

О. Коломійця «Горлиця». З 1970 по 1982 – режисер

Народного тетру Палацу культури ім. Жовтня заводу «Червона

Зірка», поставила 11 спектаклів. Колектив театру був нагородже-

ний Почесною Грамотою Президії Верховної Ради УРСР, двічі ста-

вав лауреатом Всесоюзних фестивалів народної творчості. Одну з

найуспішніших постановок за п’єсою Ф.Г. Лорки «Дім Бернарди

Альби» здійснила у 1972 на сцені театру ім. М.Л. Кропивницького.

У 1988 в Народному театрі музичної комедії Палацу культури

ім. Калініна заводу «Гідросила» поставила оперету І. Кальмана

«Фіалка Монмартру». Автор книги споминів «Что было, то

было» (2016).

101

травень

(1952) – 65 років від дня народження Миколи Івановича Ба-

22

рабулі, діяча культури, актора, режисера, поета.

У 1971 закінчив Дніпропетровське театральне учи-

лище. Навчався в Ленінградській вищій профспіл-

ковій школі культури. По закінченні був директо-

ром студентського клубу КДПІ ім. О.С. Пушкіна,

грав у студентському театрі «Резонанс». Був ве-

дучим програм у обласній філармонії. Упродовж

багатьох років очолював відділ культури Кірово-

градського міськвиконкому. Головний Дід Мороз

області, автор сценаріїв усіх міських свят. Після виходу на пенсію

працює художнім керівником Будинку культури «Авіатор», ство-

рив дитячу драматичну студію «Натхнення». Член обласного лі-

тературного об’єднання «Степ». Автор збірника віршів «Упало

сонце на долоні» (2012).

90 років від дня народження ( м. Зінов’євськ) Ізяслава Ми-

23

хайловича Стависького, кінорежисера-докумен-

таліста. У 1953 закінчив Київський педагогічний

інститут ім. М. Горького. 1959 – режисерські курси

ВДІКу. З 1959 працював на Київській кіностудії

науково-популярних фільмів. Поставив картини:

«Людина і хліб» (1967), «Думи про хліб» (1972),

«Економіка – головна політика» (1975), «Чи відпо-

відає своїй посаді» (1979) та ін. Заслужений діяч

1927-1994

мистецтв УРСР (1983).

90 років від дня народження ( м. Зінов’євськ) Віктора Ми-

23

хайловича Третякова, спортсмена, футболіста,

тренера. Грав за кіровоградські команди «Трак-

тор», «Торпедо» та «Зірка» (1948-1962), був їхнім

капітаном. Вигравав Кубок України (1953), Кубок

Центральної ради «Торпедо» (у фіналі перемогли

московське «Торпедо» 1:0). Один з кращих дитячих

тренерів України. Серед його вихованців заслу-

жені майстри спорту В. Поркуян, В. Веремеєв, М.

1927-2010

Михайлов та багато інших відомих футболістів.

Щороку у Кіровограді влаштовується футбольний турнір для

дитячо-юнацьких команд на призи імені В. Третякова. Включе-

ний до першої символічної збірної ФК «Зірка», складеної вболі-

вальниками з нагоди 80-річчя клубу. Заслужений тренер УРСР.

102

травень

90 років від дня народження (с . Листопадове Новомирго-

23

родського району, там же й похований) Якова

Петровича Калашника, живописця, педагога. У

1951 закінчив Одеське художнє училищі (1946-51),

у 1959 – Латвійську Академіїю мистецтв у Ризі

(1952-59) (викладачі Л. Скулме та В. Калнинь). У

1961-1963 викладав у Дніпропетровському ху-

дожньому училищі, виховав відомих українських

митців ХХ століття Ф. Гуменюка, В. Макарова, М.

1927-1967

Надєждіна та інших. Учасник всесоюзних виста-

вок з 1959. Член Спілки художників України (1967). Створював

тематичні картини, портрети, пейзажі та натюрморти. У твор-

чості поєднано національні українські традиції з досягненнями

світового мистецтва. Картини «Українська кераміка» (1962), «У

блакитному краї», численні етюди та ескізи зберігаються в Кі-

ровоградському обласному художньому музеї. Представлений в

багатотомній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

25 років від дня народження ( м. Кіровоград) Максима Іго-

24

ровича Кривенка, героя АТО. Солдат. Старший

розвідник 3-го окремого полку спеціального при-

значення. Зник безвісти 29.08.2014 під час вико-

нання бойового завдання в районі с. Червоно-

сільське Амвросіївського району Донецької обла-

сті. В січні 2015 був упізнаний за експертизою

ДНК. 5.02.2015 року похований на Алеї Слави Рів-

ненського кладовища Кіровограда. Нагороджений

1992-2014

орденом «За мужність» III ступеня (посмертно).

100 років від дня народження ( с. Бузникувате Вільшанського

25

району) Леоніда Марковича Балицького, вій-

ськового діяча. Гвардії старший лейтенант, танкіст.

Відзначився у боях за визволення Києва. В районі

Святошино його танк знищив три протитанкові

гармати, дві автомашини, три міномети і близько

150 фашистів. Перемогу зустрів у Празі 9 травня

1945. Після війни закінчив Одеський сільськогоспо-

дарський інститут, працював директором радгоспу

1917-1990

в Одеській області. Герой Радянського Союзу (1944).

103

травень

110 років від дня народження (м. Єлисаветград) Карла Ілліча

28

Еліасберга, диригента. Навчався у Музичній студії

ім. Отакара Шевчика в Єлисаветграді у скрипаля

Й.А. Гольденберга. У 1929 закінчив Ленінградську

консерваторію по класу скрипки. Диригентське ми-

стецтво вивчав самостійно. У 1928-1931 – диригент

Ленінградського театру оперети. З 1937 по 1950 – го-

ловний диригент Великого симфонічного оркестру

Ленінградського радіокомітету. Відомий передов-

1907-1978

сім як диригент – виконавець Сьомої симфонії Д.

Шостаковича у блокадному Ленінграді (9.08.1942). Заслужений діяч

мистецтв РРФСР (1944).

(1967) – 50 років від дня народження (м. Ізмаїл Одеської

28

області) Сергія Деліверовича Коричева, авіа-

тора і барда. Навчався у музичній школі по класу

фортепіано. У 1988 закінчив Кіровоградське вище

льотне училище (штурман). З 1988 по 2000 пра-

цював у різних авіакомпаніях. Грає на 6-струнній

гітарі та фортепіано. Пише пісні на власні вірші.

Лауреат і член журі багатьох фестивалів авторсь-

кої пісні. Жив у Іркутську, Казані, нині – у Москві.

Написав теплі спогади про перебування у Кірово-

граді, які розмістив на своєму сайті в Інтернеті: «О Кировограде

можно было бы рассказывать очень долго и много: этот укра-

инский городок крепко врезался мне в память. Пожалуй, это

было самое счастливое время моей жизни, несмотря на казарму,

тупизм военных и на удивление плохую кормёжку. .»

110 років від дня народження ( с. Орлова Балка, тепер с.

29

Петрове Знам’янського району) Олександра

Петровича Осадчого, військового діяча (льот-

чика). У 1931 закінчив Борисоглєбську військово-

авіаційну школу льотчиків. Служив у Київському

військовому окрузі командиром ескадрильї. З

січня по жовтень 1937 воював у Іспанії, збив 5 во-

рожих літаків. З 1939 – полковник. Учасник ВВВ

(1941-1945). Воював на 1-му Українському фронті.

1907-1981

Бойовий шлях проліг від Дону до Берліна. Коман-

дир 11-ї гвардійської винищувальної дивізії, генерал-майор авіа-

ції. Герой Радянського Союзу (1945).

104

травень

145 років від дня народження (м. Кам'янець-Подільський)

29

Антона Людвіговича Смідовича, земського лі-

каря і громадського діяча. Двоюрідний брат відо-

мого російського письменника В.В. Вересаєва

(Смідовича). У 1898 закінчив медичний факультет

Київського університету. До 1906 працював зем-

ським дільничним лікарем в Одеському повіті та

санітарним лікарем у Богучарському повіті Воро-

незької губернії. В Олександрійському повіто-

1872-1916

вому земстві служив з 1906 по 1908: санітарний

лікар м. Олександрії. Укладач щорічних оглядів «Земская меди-

цина и заболеваемость населения Александрийского уезда Хер-

сонской губернии» (1906, 1907, 1908; видавались окремими брошу-

рами в олександрійській друкарні Ф.Х. Райхельсона). З 1908 по

1916 роках працював завідувачем санітарного бюро Катерино-

славського губернського земства. Редагував журнал «Врачебно-

санитарная хроника Екатеринославского губернского земства».

Автор низки праць з питань санітарії. Учасник боротьби з епіде-

мією холери на Катеринославщині, від якої й помер. Видатний

український вчений-гігієніст О.Н. Марзєєв згадує: «Это был та-

лантливый санитарный врач, отличный организатор, видный

общественный деятель, человек высокой культуры. Все мы, са-

нитарные врачи, без колебаний признавали его авторитет. Ра-

ботать под его руководством было легко и интересно».

105

ЗАСТуПНиК МІНІСТРА СМАКОВОї

ПРОМиСЛОВОСТІ СРСР ІВАН СиВОЛАП І

«КНиГА О ВКуСНОЙ и ЗДОРОВОЙ ПищЕ»

В 1950-е годы его имя знали в каждом советском

доме, поскольку под его руководством была написана

библия советских хозяек – «Книга о вкусной и здоровой

пище».

Евгений Жирнов

Сегодня «Книгу о вкусной и здоровой пище»

рассматривают как интереснейшее культурологическое

явление советской цивилизации.

А. Генис, П. Вайль.

З1946 по 1949 рік у Радянському Союзі дійсно

існувало міністерство з такою, здавалося б,

легковажною, але напрочуд симпатичною на-

звою – міністерство смакової промисловості

(російською мовою – министерство вкусовой

промышленности), в якому заступником міні-

стра працював наш земляк Іван Кузьмович Си-

волап (1909-1968).

Народився він у селі Петрівка Олександрій-

ського повіту, яке у радянські часи приєднали

Іван Сиволап

до села Верблюжки (нині Новгородківського

району). Батько, як зазначено у біографії, був не

просто бідняком, а наймитом. Так писалося у життєписах пере-

важної більшості радянських партійних і державних діячів, майже

всі вони підкреслювали своє робітничо-селянське походження. Та

хоч би як там було насправді, Іван Сиволап уже в 16 років – агітатор

райкому ЛКСМУ у рідному селі. У 1929 році він закінчив коопера-

тивну профспілкову школу в Олександрії і вступив до Київського

технологічного інституту харчової промисловості. Очевидно, мо-

лодий інженер-економіст виявив неабиякі здібності до наукової ді-

яльності, оскільки в 1932 році був запрошений на посаду старшого

наукового співробітника Всесоюзного науково-дослідного інсти-

туту спиртової промисловості, потім був призначений заступни-

ком завідувача економічного відділу ВНДІ, а в 1940 році 30-річний

Сиволап уже начальник планово-економічного відділу Наркомату

харчової промисловості СРСР. З 1941 по 1946 Іван Кузьмович – за-

ступник наркома (міністра) харчової промисловості СРСР. У 1946

році став кандидатом економічних наук, заступником міністра сма-

106

Іван Сиволап і «Книга о вкусной и здоровой пище»

кової промисловості СРСР, потім займав посади першого заступ-

ника міністра м’ясомолочної промисловості, першого заступника

міністра харчової промисловості. Нарешті, вершина кар’єри: з 1951

по 1953 рік Іван Сиволап – міністр харчової промисловості СРСР.

Потім відбулася чергова реорганізація міністерств, які покликані

були нагодувати, одягнути та взути радянських людей. З цією

метою у 1953 році створюється об’єднане міністерство легкої і хар-

чової промисловості, яке очолив Олексій Косигін, а наш земляк

став його першим заступником.

У 1957 році, коли Сиволап очолював

відділ харчової промисловості Держплану

СРСР, його за «допущенные злоупотребле-

ния служебным положением в личных, ко-

рыстных целях» виключили з КПРС і

звільнили з посади. Для посадовця такого

рангу – це справжня трагедія. Пережите

потрясіння напевне вкоротило йому віку.

Іван Кузьмович опиняється на посаді, з якої

починав своє сходження на партійно-гос-

подарський Олімп – завідувача відділу еко-

номіки ВНДІ спиртової промисловості. І

хоча в квітні 1959 року Сиволапа відновили

Нагрудний значок

Міністерства смакової в лавах КПРС, лише в 1965 році він повер-

промисловості СРСР

нувся на посаду начальника відділу харчо-

вої промисловості Держплану СРСР. А

через три роки Іван Кузьмович помер, навіть не досягши пенсій-

ного віку (в 59 років).

Тривалий час я ніяк не міг відшукати жодних подробиць про

те, за що Сиволапа спочатку турнули з партії, а потім простили, аж

поки не натрапив в Інтернеті на статтю оглядача газети «Коммер-

сантЪ» Євгена Жирнова «Усадебный марш» від 21 травня 2007 року.

Наш земляк, виявляється, опинився у самісінькому епіцентрі

дачного скандалу, що спалахнув у вищих ешелонах радянської пар-

тійно-господарської еліти після того, як у 1957 році їх позбавили

службових дач, і вони почали зводити приватні. Журналіст відшу-

кав покаянного листа Івана Кузьмовича в ЦК КПРС:

«Я обратился с просьбой и получил разрешение Зам. Председателя

Совета Министров СССР т. Мацкевича о выделении мне земельного

участка для строительства дачи размером 0,25 га вместо 0,12, как

это установлено решением Правительства. Считаю, что я не дол-

жен был обращаться к т. Мацкевичу с подобной просьбой.

Желая построить дачу и имея сбережения, я обратился к Зам. Ми-

107

Іван Сиволап і «Книга о вкусной и здоровой пище»

нистра строительства СССР т. Хрулеву, который дал указание

строительной организации этого Министерства (п/я 2510 Главспец-

строя) заключить со мной договор. Заключая договор с указанной хоз-

расчетной строительной организацией, у меня не могло возникнуть

сомнения в законности этого. При этом я целиком полагался на т.

Хрулева и руководителей строительной организации, которые хорошо

знают законы в этом вопросе. Однако теперь мне стало ясно, что я

допустил ошибку, обращаясь с подобной просьбой к т. Хрулеву, кото-

рый не должен был этой организации поручать строительство дачи.

Мною построена 4-комнатная дача жилой площадью 62 кв. метра

по типовому проекту и оплачена по представленным мне строи-

тельной организацией счетам в общей сумме 143 тыс. рублей. . При-

знаю неправильным покупку кирпича и леса по нарядам Мосгорплана

и Химкинского райисполкома по государственной оптовой цене. Это

произошло потому, что на заводе, где я покупал кирпич, и в лесниче-

стве, где я купил лес, других цен нет. .

Признаю себя виновным в том, что не запретил членам моей семьи

покупку в розничных магазинах строительных материалов с нару-

шением порядка торговли ими». .

І хоча дачна лихоманка у середовищі радянських вельмож на-

була в ті роки масового характеру, але «цапом відбувайлом» зро-

били одного Івана Сиволапа. Це сталося лише тому, вважає автор

статті, що «помогавший ему в строительстве дачи генерал армии

Андрей Хрулев, руководивший во время войны тылом Красной

армии, был старым недругом Хрущева. И тот воспользовался слу-

чаем, чтобы отомстить. К тому же руководящим работникам сле-

довало дать сигнал о том, что в Президиуме ЦК не одобряют

частного дачного строительства. Надо было успокоить и трудя-

щихся, которые писали о возведении чиновничьих дач».

Та головне, чим мене зацікавила ця

особистість, полягає в іншому. Аби не

було в біографії Сиволапа «Книги о здо-

ровой и вкусной пищи», навряд чи заслу-

говував би він нашої уваги. У 1952 році

Іван Кузьмович, що був тоді заступником

міністра смакової промисловості СРСР,

очолив редакційну колегію, яка й підго-

тувала до друку легендарну куховарську

книгу Країни Рад (наклад 500 тисяч при-

мірників). Саме це видання називають ка-

нонічним. Загальний тираж «Книги о

здоровой и вкусной пищи»з 1952 по

1999 рік склав близько 8 мільйонів при-

108

Іван Сиволап і «Книга о вкусной и здоровой пище»

мірників. Книга являла собою розкішно виданий фоліант (400 с.) на

крейдяному папері, у твердій коричневій обкладинці із золотим тис-

ненням, з великою кількістю фотознімків святкових столів і повсяк-

денних страв з рецептами.

У передмові зазначено: «Главная задача «Книги о вкусной и

здоровой пище» состоит в том, чтобы помочь домашней хозяйке,

при наименьшей затрате труда и времени, приготовить для семьи

вкусную и здоровую пищу, используя для этого разнообразный и

богатый ассортимент пищевых продуктов и полуфабрикатов, вы-

рабатываемых промышленностью продовольственных товаров. В

книге рассказано об основах рационального питания, изложены

необходимые краткие сведения о пищевых товарах и приведены

рецепты различных блюд, составленные опытными кулинарами.

Книга рассмотрена и одобрена Институтом питания Академии ме-

дицинских наук Союза ССР».

Неймовірній популярності книги не став на перешкоді навіть

той прикрий факт, про який згадує відомий поет-емігрант, урод-

женець Києва Наум Сагаловський: «Как сталинская Конституция,

которая провозглашала несуществующие права, «Книга о вкусной

и здоровой пище» даёт картины такого изобилия и таких продук-

тов, которых мы, простые советские люди, в те времена не то что

не ели – мы их и не видели».

А взагалі історія видання куховарських книг у Російській імпе-

рії та СРСР напрочуд цікава. Приміром, з 1861 по 1917 рік книга

Олени Молоховець «Подарок молодым хозяйкам, или средство к

уменьшению расходов в домашнем хозяйстве» видавалася 29 разів!

Однак після 1917 року ї визнали шкідливою, оскільки признача-

лася вона для багатих людей. Певно, саме ця обставина надихнула

Арсенія Тарковського на вірш «Елена Молоховец», просякнутий

непритаманною поету ненавистю до авторки книги, навіть жорсто-

кістю у ї змалюванні. Ось найменш шокуючі рядки:

. .Кому ты с институтскими ужимками

Советуешь стерляжьими отжимками

Парадный опрозрачивать бульон,

Чтоб золотым он стал, как миллион,

Отжимки слугам скармливать, чтоб ведали,

Чем нынче наниматели обедали?.

У селі Верблюжці народився також Петро Леонтійович По-

гребняк (1928-1980), який був міністром сільського господарства

Української РСР (1971-1976), першим заступником Голови Ради Мі-

ністрів УРСР, членом Політбюро ЦК КПУ, депутатом Верховної

109

Іван Сиволап і «Книга о вкусной и здоровой пище»

Ради УРСР та СРСР декількох скликань. У 1982 його рідне село

Верблюжку з метою вшанування пам’яті земляка перейменували

на село. .Погребнякове. Однак уже через три роки схаменулися і

повернули селу його первісну та унікальну для України назву –

Верблюжка.

А могли ж запросто перейменувати і на Сиволапове чи Сиво-

лапівку. І добре, що цього не сталося, хоча за «Книгу о вкусной и

здоровой пище» Іван Кузьмович заслуговує принаймні на вдячну

згадку, та й похований він не деінде, а на Новодівичому кладо-

вищі у Москві. Певно, на заваді перейменування став отой непри-

ємний епізод з біографії Сиволапа – виключення, хоча й тимчасове,

з лав КПРС.

Ілюстрація з «Книги о вкусной и здоровой пище» (1952)

110

ЧЕРВЕНЬ

110 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Олександра

1

Михайловича Золотарьова, етнолога. Батько

Михайло Осипович Золотарьов – інженер, мати

Генріетта Яківна (у дівоцтві Гаркаві) була ро-

дичкою Ю.Тинянова та І.Еренбурга. У 1921 Золо-

тарьови переїхали у Москву, де хлопець закінчив

школу і у 1926 вступив на технологічний факуль-

тет Інституту народного господарства імені Пле-

ханова. Захопившись історією найдавніших без-

1907-1943

письменних культур, на 4-му курсі полишає на-

вчання в інституті. У 1930 вступає в аспірантуру Державної акаде-

мії матеріальної культури в Ленінграді, надавши на конкурс

монографію «Происхождение экзогамии», яка заслужила високу

оцінку й невдовзі була опублікована у фаховому журналі. Брав

участь у Волзькій палеолітичній (1930) та Амурській етнографічній

(1931) експедиціях. У 1934, 1936 та 1940 був керівником етнографо-

археологічних експедицій на Амур і Ханти-Мансійський націо-

нальний округ. Паралельно викладав у вузах Москви і Ленінграда.

Читав лекції з етнографії народів світу та СРСР, вів спецкурси і се-

мінари з етнографії Австралії, Океанії, Східної та Південно-Східної

Азії, а також Америки. Кандидат історичних наук (1937). Автор

понад 30 наукових праць. Встиг підготувати докторську дисерта-

цію, але захистити ї перешкодила війна. Добровольцем пішов на

фронт, потрапив у полон, звідки йому вдалося втекти. Встиг на-

писати спогади про своє 35-денне перебування у пеклі. Однак був

звинувачений «в измене Родине» і у вересні 1942 засуджений на 10

років таборів, де й загинув. Головна праця – монографія «Родовой

строй и первобытная мифология» була видана через багато років

після смерті Золотарьова (1964) і визнана класичною.

(1952) – 65 років від дня народження (Ошська область Киргиз-

1

ської РСР) Равіля Мінгаязовича Агліуліна, гір-

ничого інженера. З 16 років почав працювати у

геологорозвідувальній партії на Памірі. У Таджи-

кистані закінчив Середньоазіатський політехні-

кум за спеціальністю «Підземна розробка рудних

і нерудних родовищ», згодом – Київський націо-

нальний університет будівництва і архітектури. З

1985 живе і працює в Україні: начальник підзем-

ної дільниці шахти Інгульського рудоуправління

Східного гірничозбагачувального комбінату у Кіровограді.

Потім начальник будівництва Новокостянтинівської шахти,

111

червень

а після її консервації – технічний директор ЗАТ «Кіровоградгра-

ніт». З 1999 – голова правління ЗАТ «Капустянський граніт». З

2010 – директор Інгульської шахти ДП «СхідГЗК». 2.02.2017 Ін-

гульській шахті виповниться 50 років. ДП «СхідГЗК» входить в

десятку найбільших світових виробників урану. На шахті пра-

цює близько півтори тисячі робітників. Нагороджений орденом

«За заслуги» 3-го ст., почесним знаком «Шахтарська Слава» 3-го,

2-го ст. і 1-го ст., Почесною грамотою Кабінету міністрів України

та ін. Лауреат міжнародної премії «Лідер національної еконо-

міки – 2007». Депутат Кіровоградської обласної ради 6-го скли-

кання (з 2010). Заслужений шахтар України (2016).

80 років від дня народження ( с. Созонівка Кіровоградського

2

району) Василя Макаровича Остапенка, теат-

рального художника. У 1963 закінчив Одеське те-

атральне художньо-технічне училище. З 1963 по

1970 працював художником П’ятигорської кра-

йової та Кіровоградської обласної студій телеба-

чення. З 1970 – головний художник Кіровоград-

ського обласного театру ляльок. Здійснив по-

становку більше 100 вистав у театрах України і

1937-2012

Росії (Чернівці, Хмельницький, Ростов на Дону).

Учасник виставок театрального мистецтва у Києві, Москві, Празі,

Ташкенті, Тбілісі. Твори придбані Українським музеєм театраль-

ного мистецтва, Центральним музеєм УНІМА, Національним

музеєм Чехії та ін. Член Міжнародної організації діячів театру

ляльок УНІМа (1984). Лауреат обласної премії у галузі образо-

творчого мистецтва ім. О.О. Осмьоркіна (2010). Заслужений

працівник культури УРСР (1980).

120 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Григорія

3

Йосиповича Аптекмана, інженера-механіка.

Син купця. У 1915 закінчив Єлисаветградську

приватну гімназію Крижановського, у 1923 – ме-

ханічний факультет Харківського технологічного

інституту. Працював інженером на Харківському

паровозобудівному заводі. Займався освоєнням

виробництва «Зульцерів», одночасно – асистент,

аспірант Науково-дослідницької кафедри гідро-

1897-1938

механіки та авіації при ХТІ (з 1927). Керував прак-

тичними заняттями з теплотехніки. Доцент Харківського полі-

технічного інституту. В квітні 1930, після реорганізації ХПІ, роз-

поділений у Харківський машинбудівний інститут. Інженер кон-

112

червень

структорського бюро дизельного відділу ХПЗ (1930). Брав участь

під керівництвом К.Ф. Челпана в створенні швидкохідного без-

компресорного дизель-мотора В-2 для танка Т-34. З 1934 – началь-

ник конструкторського бюро Українського науково-дослідниць-

кого авіадизельного інституту. Під його керівництвом у 1935 ство-

рений авіаційний варіант дизеля БД-2А. В 1937 заарештований за

звинуваченням «во вредительстве и срыве правительственного за-

дания по производству авиационных дизель-моторов». Розстрі-

ляний у 1938. Реабілітований.

105 років від дня народження Бориса Володимировича

7

Гомзина, військового діяча та письменника

(поета, прозаїка, драматурга). Греко-католик за ві-

росповіданням. У 1905 закінчив Єлисаветградську

класичну гімназію. Навчався у Новоросійському

університеті в Одесі, проте залишив його і в 1908

закінчив Єлисаветградське кавалерійське учи-

лище у ранзі корнета. Воював у роки Першої сві-

тової війни. З 1915 – штабс-ротмістр. У 1917-1920

1887-1965

був чільним діячем українського національно-

визвольного руху. З січня 1919 – начальник оперативної частини

штабу Правобережного фронту Дієвої армії УНР. Підполковник.

З 1923 жив на еміграції у Львові, згодом перебрався до Чехо-Сло-

ваччини. Був керівником Союзу Гетьманців-Державників у Чехо-

Словаччині. Навчався на історико-філологічному відділі Укра-

їнського педагогічного інституту ім. Драгоманова (Прага). Працю-

вав асистентом кафедри історії української літератури, потім ре-

дактором журналу «Студент». У 1938 переїхав до Берліна, очолив

українську громаду в Німеччині та редагував журнал «Нація в по-

ході». Під час Другої світової війни жив у Німеччині, очолював вій-

ськовий штаб при П. Скоропадському. Автор поетичної збірки

«Трой-зілля» (1928), поеми «Екклезіаст», збірки новел «Прокляті

часи», драми «Кров кличе» (1933), поеми «Лови» та інших творів.

25 років від дня народження ( м. Гайворон) Ярослава Воло-

7

димировича Шимчика, героя АТО. Старший

солдат ЗСУ. Радист 1-го батальйону 3-го окре-

мого полку спеціального призначення. Загинув

29.07.2014 під час виконання бойового завдання:

в складі розвідгрупи з рятування пілотів збитого

літака поблизу міста Сніжне, яка була атакована

терористами із засідки. Похований у Гайвороні.

Нагороджений орденом «За мужність III сту-

1992-2014

пеня» (посмертно).

113

червень

120 років від дня народження (м. Полтава) Юрія Василь-

9

овича Кондратюка (справжнє прізвище Шар-

гей Олександр Гнатович), вченого-винахідника,

один з піонерів ракетної техніки й теорії косміч-

них польотів. У 1916 закінчив Полтавську гімназію,

навчався у Петроградському політехнічному ін-

ституті. Під час громадянської війни заробляв на

життя приватними уроками. У 1921-1925 жив у ро-

дичів у Малій Висці на Єлисаветградщині, де й

1897-1942

став Юрієм Кондратюком. Працював помічни-

ком машиніста, машиністом, електротехнологом на місцевому

цукровому заводі. У Малій Висці працював над книгою «Завою-

вання міжпланетних просторів» (надрукована у 1929). Ідеї Кон-

дратюка використали американці при підготовці польоту на

Місяць космічного корабля «Аполлон» (1969). У Малій Висці його

ім’ям названо вулицю, встановлено меморіальну дошку на од-

ному з фасадів цукрового заводу. Представлений в багатотомній

Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

25 років від дня народження ( м. Кіровоград) Вадима Едуар-

9

довича Височина, героя АТО. Після закінчення

школи працював на приватному підприємстві. У

лютому 2015 був мобілізований до лав Збройних

Сил України. Служив старшим стрільцем мотопі-

хотного взводу. Загинув 20.05.2015 неподалік села

Кам'янка Донецької області під час мінометного

обстрілу проросійськимии терористами. Похова-

ний у Кіровограді, на Ново-Лелеківському кладо-

1992-2015

вищі. На честь Вадима Височина в Кіровограді

перейменовано вулицю Індустріальну. Нагороджений орденом

«За мужність» III ступеня (посмертно), а також почесними відзна-

ками міської ради «За заслуги» II ст. та обласної ради «За відвагу».

110 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Арсенія

12

Олександровича Тарковського, поета, прозаїка,

перекладача. Син О.К. Тарковського. На все

життя запам’ятав поезоконцерт І. Сєвєряніна

та Ф. Сологуба в Єлисаветграді (1914), часто

бував на Хуторі Надія (Надія Карлівна Тарковська –

перша дружина І. Карпенка-Карого – доводилась

йому рідною тіткою). Навчався у приватній гім-

назії М. Крижановського в Єлисаветграді з 1916.

1907-1989

У 1922-1924 – учень Єлисаветградської профтех-

114

червень

школи №1, яка розміщувалась у приміщенні колишнього ЄЗРУ.

Навчався на Вищих літературних курсах у Москві (1925-1929). Дру-

куватися почав 1926. Автор поетичних збірок: «Перед снігом»

(1962), «Гонець» (1969), «Вірші» (1974), «Чарівні гори» (1978), «Зи-

мовий день» (1980). Перекладав з багатьох мов світу. Посмертне зі-

брання творів виходило у 4 томах. Багато поетичних творів

навіяли спогади про Єлисаветград та його мешканців. У Кірово-

градському колегіумі (приміщення гімназії Крижановського) від-

крито музей родини Тарковських, його іменем названо вулицю в

рідному місті. Лауреат Державної премії СРСР. Батько всесвітньо

відомого кінорежисера Андрія Тарковського (1932-1986). Пред-

ставлений в антології «Украина. Русская поэзия. ХХ век» (2007).

(1952) – 65 років від дня народження ( м. Кіровоград) Бориса

13

Олексійовича Плішевського, військового діяча.

У 1970 закінчив Військову артилерійську акаде-

мію, у 1979 – Військову академію Генерального

штабу. Почав військову кар’єру на посаді коман-

дира взводу (1959). Був командиром дивізії (1974),

потім командуючим Ракетними військами та

артилерією Приволзького (1979) та Середньоазі-

атського військових округів (1982). З 1988 – на-

чальник Військової артилерійської академії. Зро-

бив суттєвий внесок у розробку концепції бойового застосування

Ракетних військ і артилерії при обороні морського узбережжя.

Автор 30 наукових праць. Кандидат військових наук (1992), про-

фесор (1993). Член-кореспондент Академії військових наук (1995).

(1967) – 50 років від дня народження (с. Медвин Київської

13

області) Ігоря Борисовича Вишниченка, ху-

дожника. Дитинство та юність провів у смт Моло-

діжне Долинського району. У 1984-1985 навчався

в Кіровоградській студії при Будинку народної

творчості як художник-оформлювач (викладач

І. Перкас). У 2000 з відзнакою закінчив Харківське

державне художнє училище за спеціальністю жи-

вопис. Пише в реалістичній манері. Улюблені

жанри – пейзаж і натюрморт. Учасник обласних,

всеукраїнських та міжнародних виставок і пленерів: «Калнишева

рада» (м. Ромни Сумської області, 2008), «Мальовнича Тростянетч-

чина» (м. Тростянець Сумської області, 2008), «Будетлянин Давид

Бурлюк» (м. Лебедин Сумської області, 2008), «Палітра вражень»

(Москва, 2013) та ін. Живе в смт Новгородці Кіровоградської обла-

сті. Для Новгородківського НВК створив настінне панно за мо-

тивами шедевру Лесі Українки «Лісова пісня».

115

червень

30 років від дня народження (с. Подорожнє Світловодського

15

району) Михайла Вікторовича Плюща, героя

АТО. Солдат 79-ї окремої аеромобільної бри-

гади. Загинув 11.07.2014 під час обстрілу з уста-

новки «Град» блокпоста сил АТО поблизу

с.Зеленопілля Луганської області, помер від ран

у шпиталі. Похований у рідному селі. Нагород-

жений орденом «За мужність» III ступеня (по-

смертно).

1987-2014

35 років від дня народження ( смт Смоліне Маловисківського

15

району) Олександра Івановича Пашка, героя

АТО. Після закінчення школи у 1999 вступив на

навчання до Маловисківського професійно-тех-

нічного училища №16, після закінчення якого був

призваний до лав Української армії. Після демо-

білізації у 2002 прийшов на Смолінську шахту,

працював прохідником та кріпильником підзем-

них дільниць. Був прекрасним спортсменом, зір-

1982-2015

кою смолінського футболу – капітаном команди

«Шахтар». Відзначався як кращий спортсмен року Східного гір-

ничо-збагачувального комбінату. Воював у складі 24-ї механізо-

ваної бригади. Загинув 9.08.2015 від кулі снайпера поблизу

населеного пункту Кримське на Луганщині. Похований у Смолі-

ному. Нагороджений орденом «За мужність» III ступеня (по-

смертно).

130 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Джона

16

Венгера (справжнє прізвище Венгеровський

Яків), американського художника (сценограф,

живописець, графік). Малювати почав з трьох

років. Навчався у Єлисаветградській гімназії, де

викладачі звернули увагу на його хист до малю-

вання і порадили батькам 13-річного гімнази-

ста звернутися в Імператорську Академію

мистецтв з клопотанням дозволити хлопцеві

1887-1976

навчатися в Одеському художньому училищі. З

1900 по 1903 Яків навчався у цьому художньому закладі. До Аме-

рики виїхав у 1903 до свого дядька, власника крамниці у штаті

Нью-Джерсі. Заробляв на життя моделюванням жіночого одягу

та ювелірних виробів. Вступив до Нью-Йоркської академії ди-

зайну. Його надзвичайно глибоке, новаторське розуміння спів-

116

червень

відношення кольору і світла сприяло тому, що Венгер став зна-

менитим передусім як театральний художник, зробивши рево-

люцію в художньому оформленні спектаклів. Його називали

«майстром-колористом», «творцем графічної симфонії». Венгер

був художнім керівником низки провідних бродвейських театрів.

Багато працював у Метрополітен-Опера, Бостонській опері та

інших театрах. Отримав світове визнання і як живописець (писав

тематичні композиції, портрети, пейзажі, натюрморти, мініа-

тюри та акварелі), в яких найбільш повно відбилось його ху-

дожнє бачення. Впродовж життя художника було влаштовано

25(!) персональних виставок у США, Канаді та багатьох країнах

Європи. Венгер – серед 6 найвидатніших американських худож-

ників, на честь яких була випущена серія марок з їхніми карти-

нами. Понад 30 років уродженець Єлисаветграда віддав педаго-

гічній діяльності, будучи заслуженим професором кафедри жи-

вопису університету Нью-Мехіко. Твори Венгера представлені в

експозиціях кращих музеїв: Музей міста Нью-Йорка, Метропо-

літен-музей, Бруклінський музей, Музей сучасного мистецтва,

Смітсонівський інститут, музеї Ізраїлю та інших країн. В пам’ять

про Венгера Національне товариство художників акварелістів

США заснувало премію його імені. Дослідники його творчості

відзначають, що його мистецтво існує поза часом, воно спрямо-

ване у майбутнє і так само буде хвилювати прийдешні покоління.

(1952) – 65 років від дня народження ( с. Йосипівка Ульяновсь-

17

кого району) Володимира Вікторовича Савран-

чука, агронома. Закінчив Уманський сільсько-

господарський інститут. З 1983 по 1993 працював

директором радгоспу «Росія» Маловисківського

району. З 1998 – генеральний директор Кірово-

градської державної сільськогосподарської дослід-

ної станції, керівник Центру наукового забез-

печення АПК області. У 2005 установі надано

статус Кіровоградського інституту Агропроми-

слового виробництва УААН: 13 лабораторій, 46 наукових співро-

бітників. Кіровоградські селекціонери вивели зокрема 44 сорти сої.

Кандидат сільськогосподарських наук (2004). Заслужений праців-

ник сільського господарства України (2003).

117

червень

100 років від дня народження (с. Нова Слобода Брянської

20

області) Антоніни Федорівни Худякової, вій-

ськового діяча, краєзнавця Закінчила Бежицький

машинобудівний технікум, Херсонську авіаційну

школу (1940), курси вдосконалення командного

складу (1942). Працювала льотчиком-інструкто-

ром в Орловському аероклубі. З травня 1942 – за-

ступник командира ескадрильї авіаполку нічних

бомбардувальників. Здійснила 926 бойових виль-

1917-1998

отів, провела у повітрі 3189 годин, скинула на во-

рога 116 тонн бомб. Герой Радянського Союзу (1946). Після війни

жила в Олександрії, працювала директором міського народного

краєзнавчого музею, якому у 2003 присвоєно її ім’я. Почесний

громадянин міст Олександрії і Карачева на Брянщині.

80 років від дня народження (с. Новомиколаївка Запорізької

20

обл.) Нінелі Михайлівни Бокій, історика, архео-

лога, педагога. Закінчила історичний факультет

Київського університету. З 1976 − завідувач відділу

археології Кіровоградського обласного краєзнав-

чого музею. Після захисту дисертації працювала

в КДПІ ім. О.С. Пушкіна. Кандидат історичних

наук, доцент. Археологічні дослідження проводила

майже у всіх районах області. Видала низку нау-

1937-2008

кових та науково-популярних праць з історії та ар-

хеології краю, зокрема збірку «Центральна Укра-

їна за доби класичного середньовіччя: студії з історії ХIV століття».

Лауреат обласної краєзнавчої премії ім. В.М. Ястребова (1999). У

2011 в КДПУ ім. В.К. Винниченка відкрито археологічний музей

імені Н.М. Бокій. У 2016 у Світловодську вулицю Гайдара перей-

меновано на вулицю Нінель Бокій. Представлена в багатотомній

Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

(1947) – 70 років від дня народження ( смт Салькове Гайво-

20

ронського району) Юрія Васильовича Аркуші,

фізика. У 1974 закінчив Харківський університет,

за фахом – радіофізик. Працював на кафедрі на-

півпровідникової та вакуумної електроніки радіо-

фізичного факультету. Доктор фізико-матема-

тич-них наук (1998), професор кафедри фізичної

та біомедичної електроніки радіофізичного фа-

культету Харківського Національного універси-

тету ім В.Н. Каразіна. Автор 126 наукових праць,

4 наукових посібників. Представлений у багатотомній Енцикло-

педії Сучасної України (друкується з 2001).

118

червень

(1957) – 60 років від дня народження ( с. Чемерпіль Гайво-

21

ронського району) Валерія Івановича Гринчака,

військового діяча. З відзнакою закінчив Київське

вище загальновійськове командне училище. Слу-

жив у Далекосхідному військовому окрузі і Цент-

ральній групі військ. У 1983 направлений в складі

обмеженого контингенту радянських військ до

Афганістану. В одному з боїв продемонстрував ви-

няткові мужність і героїзм. Дістав тяжкі пора-

нення, внаслідок чого залишився без обох ніг.

Після лікування знайшов у собі сили продовжити військову

службу. У відставку вийшов у 1992 у званні полковника. Герой Ра-

дянського Союзу (1984).

(1947) – 70 років від дня народження ( м. Кіровоград) Ми-

24

коли Олексійовича Штейнберга, фахівця з

атомної енергетики. У 1971 закінчив Московський

енергетичний інститут за спеціальністю «атомні

електростанції». З 1971 по 1983 працював на Чор-

нобильській АЕС старшим інженером і началь-

ником цеху. У 1983-1986 − на Балаківській АЕС

заступником головного інженера. З травня 1986

по листопад 1987 (під час аварії) – головний інже-

нер ЧАЕС. З квітня 1987 – заступник голови Дер-

жатоменергонагляду СРСР. У серпні 1991 призначений головою

Державного комітету України з ядерної і радіаційної безпеки. У

2002-2006 працював заступником Міністра палива та енергетики

України. Нині – голова Ради з реакторної безпеки при Голові

Державного комітету України з ядерного регулювання. У співав-

торстві з Г. Копчинським написав книгу «Чернобыль. Как это

было. Предупреждение» (2011).

(1957) – 60 років від дня народження (м. Свердловськ у Росії)

24

Сергія Миколайовича Неділька, авіатора, педа-

гога. З 1959 живе в Кіровограді, навчався у СШ

№14. У 1974-1976 − у Кіровоградському льотно-

штурманському училищі, два роки працював

авіадиспетчером. У 1982 закінчив командний фа-

культет Ленінградської Академії цивільної авіації,

у 1985 – аспірантуру. Кандидат технічних наук. З

1987 працює у Кіровоградському вищому льот-

ному училищі цивільної авіації, спочатку завіду-

вачем кафедри, а з 1994 – проректором. У 2004-2005 – заступник

голови обласної державної адміністрації. У 2009 обраний ректо-

ром КДЛА України. Почесний громадянин м. Кіровограда.

119

червень

80 років від дня народження ( с. Лозуватка Новоукраїнського

26

району) Валерія Олексійовича Юр’єва, поета,

драматурга, літературного критика. Навчався у

КДПІ ім. О.С. Пушкіна. Працював методистом з

фольклору та етнографії в Кіровоградському

обласному Будинку народної творчості, корес-

пондентом молодіжної газети «Молодий кому-

нар». Багато і плідно працював над рукописами

перших збірок, пробував свої сили в драматургії. У

1937-1980

1972 переїхав до Миколаєва, де працював у редак-

ції обласної газети «Південна правда». Автор збірок: «Монологи

землі» (1965), «Доля» (1967), «Орбіта дня» (1974), «Силует матері»

(1981), «Спрага» (1984); п’єси «Залізна троянда» (1972), повістей

«Отой Вітька Паливода!» (1975), «Золота неділя» (1983) та інших

творів. Павло Тичина у відгуку на першу книгу Валерія Юр'єва

«Монологи землі» відзначав чистий ліричний голос молодого

поета, його непідробність, щирість, володіння поетичною формою.

(1927) – 90 років від дня народження ( м. Мала Виска) Ігоря

27

Дмитровича Кирпатовського, лікаря. У 1951 за-

кінчив 1-й Московський медичний інститут ім.

І.М.Сеченова. Доктор медичних наук (1961), про-

фесор (1964). З 1963 працює в Російському універ-

ситеті Дружби народів (РУДН) завідувачем

кафедри оперативної хірургії і топографічної

анатомії. Фахівець у галузі клінічної та експери-

ментальної трансплантології, андрології, еспери-

ментальної хірургії. Першим увів у навчальний

процес клінічну андрологію. Автор 10 монографій, 11 авторських

свідоцтв на винаходи. Член-кореспондент РАМН (1991), академік

РМТА. Заслужений діяч науки РФ (1997). Почесний професор РУДН.

70 років від дня народження ( м. Новоукраїнка) Валерія Ва-

27

сильовича Васькова, хореографа і художника. У

1968 закінчив Вижницьке училище прикладного

мистецтва. З 1970 по 1973 працював у сувенір-

ному цеху Вижницького деревообробного комбі-

нату. З 1973 по 1998 незмінний керівник одного з

кращих в Україні творчих колективів – народного

самодіяль-ного ансамблю «Смеречина» м. Виж-

ниця Чернівецької області. Побував з колективом

1947-2014

у багатьох країнах світу, нагороди на міжнарод-

них конкурсах у Франції, Німеччині, Бельгії, Чехії, Сербії, Польщі,

120

червень

Румунії. З 1999 і до самої смерті у 2014 жив і працював як худож-

ник-живописець у столиці Португалії м. Лісабоні, де мав свій ху-

дожній салон. Персональні виставки (понад 30) влаштовувалися

у різних містах Португалії та інших країнах Європи, в США та

Канаді. Представлений у «Золотій книзі сучасних художників

Португалії». Почесний громадянин м. Вижниця. Заслужений

працівник культури УРСР (1979).

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Станкувате Віль-

28

шанського району) Олександра Федоровича

Кердіваренка, журналіста. У 1966 закінчив КДПІ

ім. О.С. Пушкіна, у 1979 – Вищу партійну школу

при ЦК КПУ. Працював у партійних органах та

районній пресі. З 1985 по 1991 – головний редак-

тор обласної газети «Кіровоградська правда».

Потім (до 2003) – завідувач відділу цієї газети. З

1985 по 1992 очолював обласну організацію

Спілки журналістів України. Пише гумор і са-

тиру, ліричні вірші, детективні твори, публіцистику. Автор книг:

«Йдучи в незвідані краї» (2008), «Дні білих камінців» (2006), «. .А

жито половіло. .» (2007), «Відпочинок з бараном» (2006), «Візит

до Президента» (2005), «Село – мій ревний біль» (2007), «Дірка в

космоплані» (2010). «Самі собі в своїй господі» (2011). Член На-

ціональної спілки письменників України (2008) Лауреат облас-

ної літературної премії ім. Є.Ф. Маланюка (2009). Заслужений

журналіст України (1998). Представлений у багатотомній Енцик-

лопедії Сучасної України (друкується з 2001).

130 років від дня народження ( с. Никонорівка, тепер у межах

29

Кіровограда) Павла Максимовича Журавленка,

оперного співака (бас). Закінчив Єлисаветградське

трикласне народне училище. Початкову вокальну

освіту здобув у місцевого педагога І.Я. Долинсь-

кого. Працював писарем в Єлисаветградському

окружному суді. Допомогав торувати юнакові

шлях у велике мистецтво єлисаветградський но-

таріус Антон Федорович Якубовський. З 1906

1887-1948

жив і навчася вокалу у Москві. Дебютував на

оперній сцені в м. Казані (1911). У 1912-1916 – соліст Петербурзь-

кого театру музичної драми, з 1918 – Малого оперного та Петро-

градського театру опери та балету. З 1918 по 1920 співав разом з

Ф. Шаляпіним. Протягом сценічного життя виконав понад 100

ролей. Автор спогадів «Записки артиста» (журнал «За советское

121

червень

искусство», №5, 7, 10, 14, 17 за 1945 та №4 за 1946). Племінник – ві-

домий історик опери Максим Мальков, автор книги «Мастера со-

ветской оперной сцены. Очерки». Народний артист РРФСР (1938).

Представлений у багатотомній Енциклопедії Сучасної України

(друкується з 2001).

(1937) – 80 років від дня народження ( м. Кіровоград) Юхима

29

Олександровича Сприкута, футболіста, тренера.

Легенда кіровоградського футболу. За фахом – пе-

рукар, через що й отримав у вболівальників прі-

звисько «Фима-парикмахер». Футбольний саморо-

док. У команді майстрів Кіровоградська «Зірка»

дебютував у 24 роки. У товариському матчі з

київським «Динамо» (1961) забив два голи знаме-

нитому воротареві Олегу Макарову. У 1962-1963

грав за команди «Авангард» Жовті Води та «Шах-

тар» Олександрія. За Кіровоградську «Зірку» виступав 4 сезони –

1964, 1965, 1966, 1970: 125 матчів, 33 голи. Грав також за команди

«Дніпро» Кременчук та «Кривбас» Кривий Ріг. Закінчив факуль-

тет фізвиховання КДПІ ім. О.С. Пушкіна. У 1971-1974 – граючий

тренер аматорської команди «Колос» Новомиргород та «Локо-

мотив» Знам’янка. Працював адміністратором «Зірки», трену-

вав юнацькі команди. Нині живе в Ізраїлі.

122

ІВАН ПОХиТОНОВ – ФуНДАТОР

ЄЛиСАВЕТГРАДСЬКОГО ХуДОЖНЬОГО МуЗЕЮ

Яка трагедія, коли суспільство (наслідком цілого

ряду цілком «раціональних» причин)втрачає здібність

відчувати і цінити видатність видатної людини. . Це,

може, найстрашніший гріх, бо гріх проти св. Духа. Наш –

нас всіх – найголовніший гріх, за який так тяжко карає нас

наша історія.

Євген Маланюк

Нарешті в Кропивницькому (замість вулиці

Радянської) з’явилася вулиця Івана Похи-

тонова (1850-1923), названа на честь чи не най-

відомішого в світі українського художника,

нашого земляка Івана Павловича Похитонова

(1850-1923). Кажу, нарешті, оскільки у своїх пуб-

лікаціях закликав це зробити неодноразово. А

тут ще й додаткові й дуже вагомі аргументи на

користь увічнення пам’яті видатного майстра

живопису в колишньому Єлисаветграді нещо-

давно з’явилися. Втім, перш ніж розповісти про

них, стисло нагадаю про деякі єлисаветградські

Іван Похитонов

сторінки біографії Похитонова.

із сестрою Анастасією.

Фото поч.1870-х

Народився Іван Павлович у селі Мотроно-

Андріївці (Похитоновому), якого вже немає (у

радянські часи воно було приєднане до села Новопавлівка, що у Но-

воукраїнському районі). Початкову освіту з 1861 по 1867 рік здобу-

ває у Єлисаветграді в приватному пансіоні (на правах прогімназії)

Гумберта – кращому на той час навчальному закладі міста. Захоп-

люється малюванням, копіює гравюри, вивчає техніку старих май-

стрів, особливо іконописців.

У 1869 році за участь у революційному гуртку С.Г. Нечаєва По-

хитонов був виключений з першого курсу Петровсько-Розумівської

землеробської і лісової академії у Москві та висланий під нагляд по-

ліції у маєток батька Мотронівку (Похитонове). Тут, на батьківщині,

Похитонов створює перші самостійні живописні мініатюри: «В

степу весною. Мотронівка», «Портрет Килі», «Портрет батька П.Д.

Похитонова» та ін.

Багато років тому, читаючи життєпис Івана Похитонова, я ді-

знався про те, що остаточне бажання стати художником у нього ви-

зріло після відвідин V-ї виставки Товариства пересувних художніх

виставок (ТПХВ) 1876 року. Донедавна всі дослідники творчості на-

123

Іван Похитонов – фундатор

шого земляка писали, що це сталося в Одесі. Та оскільки згадана

виставка після Одеси відразу завітала до нашого Єлисаветграда й

експонувалася у приміщенні Дворянського зібрання з 24 жовтня до

1 листопада 1876 року, то я висловив припущення, що знайомство

26-річного Похитонова з творами художників-передвижників могло

відбутися у нашому місті. Як стало нещодавно відомо, я мав рацію.

У 2010 році до 165-річчя від дня народження митця журнал

«Третьяковская галерея» підготував спеціальний випуск часопису

«И.П. Похитонов. Чародей-художник», для якого доктор мистецт-

вознавства Елеонора Пастон уклала уточнену «Хронику жизни и

творчества Ивана Похитонова».

Про період життя художника з 1872 по 1876 рік вона пише: «По

возвращении на родину некоторое время служит контролером касс

в Одесском Государственном банке. Оставляет службу в связи с бо-

лезнью отца и необходимостью помогать ему в управлении име-

нием. Посещает в Елисаветграде 5-ю выставку, проводимую

Товариществом передвижных художественных выставок. Выставка

производит на него большое впечатление и пробуждает желание

заниматься живописью профессионально. Знакомится с художни-

ком А.П. Размарицыным. В конце года уезжает в Италию, останав-

ливается в Милане и Риме».

Знайомлячись у Єлисаветграді з творами ху-

дожників-передвижників, Іван Похитонов не міг

не відвідати сестру Юлію, яка буквально через

місяць (5 січня 1877 року) народила сина Олек-

сандра. Її чоловік Леонід Олександрович фон

Фессінг (1847-1920) був вельми колоритною осо-

бистістю – спочатку військовим, а потім. .теат-

ральним діячем.

Після закінчення Олександрівського військо-

вого училища в Москві Фессінг служив у 10-му

уланському Одеському полку, а потім тривалий

час жив у Єлисаветграді, викладав у знамени-

тому Єлисаветградському кавалерійському учи-

Леонід Фессінг

лищі. Одружився з Юлією Павлівною Похитоновою, рідною

сестрою Івана Похитонова. Вийшов у відставку в чині полковника.

Захоплювався театральним мистецтвом. З 1898 року й до самої

смерті (понад 20 років)Леонід Фессінг – перший інспектор слав-

нозвісного Московського художнього театру (МХТу), заснованого

Костянтином Станіславським та Володимиром Немировичем-

Данченком. Сучасники згадують: «Он нес эту должность с исклю-

чительным чувством ответственности. Полный достоинства

124

Іван Похитонов – фундатор

маленький плотный полковник с пульверизатором в руках, усердно

освежающий хвойным экстрактом помещение перед репети-

цией, – герой множества актерских баек. Это был необычайно чут-

кий и добрый человек». Син подружжя Олександр Леонідович

фон Фессінг став відомим російським та українським актором, ре-

жисером і педагогом під псевдонімом Загаров (1877-1944). Вели-

чезний вплив на його формування як людини і митця справив

дядько Іван Похитонов.

Ставши відомим художником і живучи то у

Франції, то в Бельгії, він регулярно відвідував

рідні краї – і не тільки Похитонове. Приміром,

влітку 1915 Іван Павлович гостював у маєтку

свого приятеля Угриновича у селі Нікольському

(поблизу с. Піщаний Брід Добровеличківського

району), де написав низку пейзажних мініатюр.

Після успіху 1-ї Єлисаветградської ху-

дожньої виставки 1913 року місцеве благодійне

Товариство поширення грамотності й ремесел,

що ї організувало, вирішило відкрити в місті ху- Олександр Загаров

дожній музей. Особливо надихнула оргкомітет

письмова обіцянка Івана Похитонова подарувати музею від 5-ти до

10-ти своїх творів, а також малюнок Ісаака Левітана, картину Ми-

коли Кузнецова та кілька офортів. Та найголовніше – Іван Павлович

мав намір заповісти всю колекцію своїх картин Єлисаветградському

художньому музею, яка мала бути передана туди після його смерті.

А ще Похитонов пообіцяв клопотатися про те, щоб музею надали

свої картини й інші художники, його приятелі

Більше того, Іван Павлович дав згоду увійти до художньої секції

(оргкомітету) Товариства поширення грамотності й ремесел. Крім

нього, членами художньої секції стали керівник Вечірніх рисуваль-

них класів при Єлисаветградському земському реальному училищі

Феодосій Козачинський, його колишні учні Ісидор Золотаревський,

Амшей Нюренберг, їхній приятель Семен Данишевський (всі троє

щойно повернулися з Парижа, де удосконалювали своє мистецтво),

Олександр Осмьоркін та інші.

Достеменно відомо, що 22 жовтня 1914 року до Єлисаветградсь-

кого художнього музею Санкт-Петербурзька академія мистецтв пе-

редала 14 картин:»Слобода Мерефа» Сергія Васильківського (друга

Похитонова), «Вулиця в Стамбулі» Миколи Касаткіна, «Перед ку-

панням» Самійла Дудіна (вихованця Вечірніх рисувальних класів

при Єлисаветградському земському реальному училищі) та інших.

Крім того, як один із засновників та член правління благодійного

125

Іван Похитонов – фундатор

«Товариства художників ім. А.І. Куїнджі» (створеного у 1909 році на

кошти, заповідані Куїнджі), Самійло Дудін домігся передачі до Єли-

саветградськогомузею трьох картин свого геніального вчителя Ар-

хипа Івановича Куїнджі: «Кавказ», «Берег моря» та «Лісова поляна».

Отримані картини були тимчасово розміщені в ремісничо-гра-

мотному училищі.

Отож, якби не Перша світова війна та більшовицька революція,

то Єлисаветград ще у 1914 році мав би свій художній музей. Як скла-

лась доля подарованих місту картин, здогадатися неважко. Що-

правда, відомо, що у картинній галереї, яка існувала при

Кіровоградському краєзнавчому музеї до 1941 року, крім копій,

було 30 оригінальних полотен. Їхній перелік, на превеликий жаль,

досі не знайдено.

Хочеться сподіватися, що вулиця на честь Івана Похитонова –

це лише початок з увічнення пам’яті художника-земляка. Його

ім’я, як свого фундатора, має носити обласний художній музей.

Має бути споруджений пам’ятникПохитонову в Єлисаветграді, за-

початковані міжнародні «Похитонівські пленери». Мрію про те,

що нащадки Похитонова виконають його обіцянку чи заповіт і по-

дарують хоча б одну картину Івана Павловича в художній музей

його імені на батьківщині «чарівника живопису».

Кіровоградський обласний художній музей

126

ЛиПЕНЬ

115 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Евеліни

1

Юхимівни Зайденшнур, літературознавця,

текстолога, бібліографа. Навчалась на фізико-ма-

тематичному факультеті МДУ ім. М.В. Ломоно-

сова (закінчила 3 курси). З 1924 − науковий

співробітник Музею Л.М. Толстого у Москві, де

пропрацювала 60 років. Кандидат філологічних

наук (1945). Автор праць: «Дни и годы П.И. Чай-

ковского. Летопись жизни и творчества» (1940),

1902-1985

«Библиография произведений Л.Н. Толстого»

(1955), «Описание рукописей и статей Л.Н. Толстого» (1961), «Тол-

стой – редактор» (1965), «Война и мир» Л.Н. Толстого. Создание

великой книги» (1966) та ін. Редактор Повного зібрання творів

Л.М. Толстого у 90 томах (1924-1985).

90 років від дня народження ( м. Бобринець) Миколи Кузь-

3

мовича Смоленчука, письменника, літературо-

знавця. Підлітком зазнав страхіть фашистських

концентраційних («остарбайтер»), а згодом і ра-

дянських фільтраційних таборів після повер-

нення на батьківщину. У 1954 закінчив філоло-

гічний факультет Кіровоградського педінсти-

туту. Працював учителем, директором школи,

викладачем Луцького та Кіровоградського педін-

1927-1993

ститутів. У 1963 за рекомендацією Максима

Рильського вступив до Спілки письменників України, тривалий

часу був єдиним її членом у Кіровограді. Зазнав переслідувань «за

націоналізм». На півтора десятиліття був вилучений з активного

громадського та літературного життя. Кандидат філологічних

наук, доцент. Автор романів: «Сиве покоління» (1965), «Ой літав

орел» (1969), «Білі бланкети» (1985); повістей «Степи полинові»

(1961), «Степівчани» (1963), «Родня» (1968); близько сотні статей,

нарисів та розвідок, присвячених театру корифеїв та його діячам.

Дослідник життя і творчості Смоленчука кіровоградський літе-

ратурознавець О.О. Бабенко –упорядник 3-х книг про письмен-

ника: «Із степів полинових: фольклорні записи М. Смоленчука»,

«Із сивого покоління: Микола Смоленчук − людина, письменник,

учений», «Скарби золотого поля. Вибрані краєзнавчі розвідки, есе

та статті». У 2016 році вулицю Пролетарську в Кіровограді перей-

меновано на вулицю Миколи Смоленчука.

127

липень

(1947) – 70 років від дня народження Валентини Григорівни

3

Риндак, педагога. Випускниця Павлиської серед-

ньої школи 1964, учениця В.О. Сухомлинського.

Закінчила Кіровоградський державний педагогіч-

ний інститут ім. О.С. Пушкіна (1972). Живе і

працює в Оренбурзі (Росія). Доктор педагогічних

наук, професор, директор Інституту педагогіки і

менеджменту Оренбурзького державного педа-

гогічного університету, голова Уральської асоціа-

ції В.О. Сухомлинського. Підготувала п’ятьох

докторів і 33 кандидатів педагогічних наук. У 2000 Кембріджський

університет назвав її «Людиною року», у 2001 визнана «Ученим

року» Оренбурзької області. Автор понад 120 наукових праць та

книг: «Школа в условиях обновления» (М., 1993), «Уроки Сухом-

линского» (М., 1998), «Личность, творчество, развитие» (2001),

«Краткий педагогический словарь» (Оренбург, 2001). Написала

збірку віршів українською мовою, видану в Оренбурзі (2002). Іні-

ціатор проведення науково-практичної конференції «В.О. Сухом-

линський і сучасна школа Уралу і Сибіру» (2003), в якій взяли

участь 52 регіони Росії. Академік Академії творчої педагогіки.

(1962) – 55 років від дня народження (м. Броди Львівської

4

області) Ігоря Миколайовича Демчука, фото-

журналіста і фотохудожника. У 1984 закінчив фа-

культет журналістики Львівського державного

університету імені Івана Франка. У 1984-1995 –

фотокореспондент ТАРС-РАТАУ, Укрінформу в

Кіровоградській області. З 1995 – фотокор, спе-

ціальний кореспондент обласної газети «На-

родне слово». Лауреат премії імені Володимира

Винниченка газети «Народне слово». Член На-

ціональної спілки фотохудожників України. У 2010 нагородже-

ний Золотою медаллю української журналістики. Учасник

багатьох обласних і всеукраїнських виставок фотохудожників.

Влаштовувалися персональні виставки: «Зупинись і замилуйся»

(2011), «Великі малі люди» (2014), «Вулиця Дворцова – минуле і

сучасне» (2014), «Вулиця Велика Перспективна – від фортеці Свя-

тої Єлизавети до Янгола-охоронця міста» та ін. Лауреат облас-

ної журналістської премії (2005).

128

липень

(1962) – 55 років від дня народження ( смт Олександрівка)

4

Ірини Василівни Русул, танцівниці, хореографа

і педагога. У 1983 з відзнакою закінчила КДПІ

ім. О.С.Пушкіна. З 1977 по 1988 була солісткою

заслуженого ансамблю танцю України «Ят-

рань». У 1982 на базі середньої школи № 10 (се-

лище Нове) створила танцювальний гурток «В

гостях у казки», який через 5 років отримав

звання «зразковий». У 1988 Кіровоградський ли-

варний завод збудував для колективу двоповер-

хове приміщення з трьома просторими залами та необхідними

допоміжними кімнатами. У 1997 колектив отримав статус

школи естетичного виховання «В гостях у казки». За 30 років іс-

нування народний дитячий театр танцю перемагав на міжнарод-

них конкурсах і фестивалях у Росії, Білорусії, Грузії, Латвії,

Болгарії, Польщі, Македонії, Італії, Чехії, Німеччині, Франції. У

1992, 1995, 1997, 2002 Ірина Русул організувала і провела в Кірово-

граді міжнародні фольклорні фестивалі «Діти планети – по-

сланці миру», в яких взяло участь понад 1000 дітей з 9 країн світу.

Заслужений працівник культури України (1999). З 1985 працює в

колективі разом з чоловіком Миколою Русолом, також заслуже-

ним працівником культури України.

(1967) – 50 років від дня народження (Хмельницька область)

4

Олега Миколайовича Бойка, спортсмена, тре-

нера. До 1988 займався волейболом, грав за

команди «Труд» (Ашхабад), СКА (Київ), «Локо-

мотив» (Київ) та ін. Кандидат у майстри спорту

СРСР (1982). Під час навчання у Київському ін-

ституті цивільної авіації захопився бейсболом,

грав за збірну КІІЦА у 1-му і 2-му чемпіонатах

України. На тренерській роботі з 1990. З 1991

живе і працює у Кіровограді, тренер ДЮСШ з

бейсболу, тренер команди «Горн». З 1997 – тренер національної

збірної України. Кіровоградська команда під його керівницт-

вом – багаторазовий чемпіон та володар кубка України. Заслу-

жений тренер України (2000).

129

липень

125 років від дня народження ( м. Олександрія) Ноя Самуї-

5

ловича Морозовського, лікаря-фтизіатра. На-

вчався в Олександрійській гімназії. У 1911-1913

був членом просвітницького гуртка, створеного

Д. Чижевським; керував його літературною сек-

цією, одружився з його сестрою. Навчався у Пе-

тербурзькому психо-неврологічному інституті, у

1919 перевівся на 5-й курс медичного факультету

Київського університету. З 1920 по 1925 завідував

1892-1953

у Наркоматі охорони здоров’я підвідділом за-

гальної та спеціальної медичної допомоги, очолював секцію бо-

ротьби з туберкульозом. З 1925 – завідувач відділу соціальної

патології і профілактики Харківського туберкульозного інституту.

Під його керівництвом створювалась цілісна науково-обгрунто-

вана система протитуберкульозної служби України, яка вважа-

лась кращою в СРСР. З 1932 – професор, з 1939 до 1946 – директор

Київського туберкульозного інституту. З 1944 по 1949 – головний

фтизіатр Міністерства охорони здоров’я УРСР. Автор 110 науко-

вих праць, підготував 10 кандидатів медичних наук.

80 років від дня народження Василя Ксенофонтовича Ков-

5

пака, легендарного кіровоградського фотографа.

Був сиротою, виховувався у дитячому будинку, де

й захопився фотографією. Упродовж багатьох де-

сятиліть працював фотокореспондентом облас-

них газет «Кіровоградська правда» і «Молодий

комунар», ілюструючи найбільш значимі для

області події 2-ї половини ХХ століття. Стояв

біля витоків створення Спілки фотохудожників

1937-2005

України, тривалий час очолював її обласну орга-

нізацію (1994-2005). Організатор та учасник багатьох всеукраїнсь-

ких та обласних фотовиставок. Започаткував у Кіровограді

випуск газети «Фотохудожник України» (вийшло декілька номе-

рів). У селі Богданівці Знам’янського району створив самодіяль-

ний молодіжний театр ляльок «Горицвіт», керував ним на

громадських засадах. Після смерті фотохудожника залишився

архів (сотні тисяч знімків та негативів!) – унікальний фотолі-

топис Кіровоградщини за півстоліття, який необхідно дослі-

дити та оцифрувати.

130

липень

100 років від дня народження ( с. Ленінка, нині Степове Усти-

7

нівського району) Олексія Юхимовича Мазу-

ренка, військового діяча. Навчався в Устинівській

школі. З 1932 по 1938 працював на шахті у Ростов-

ській області (м. Шахти). У 1940 закінчив Єйську

школу морських льотчиков. Воював у штурмовій

авіації Чорноморського та Балтійського флотів.

Здійснив 315 бойових вильотів, особисто потопив

8 і в складі групи 22 ворожих кораблі. Полк під

1917-2004

його командуванням знищив у водах Балтій-

ського моря 100 бойових кораблів і транспортних суден. Двічі

(23.10.1942 і 5.11.1944) удостоєний звання Героя Радянського

Союзу. Після війни закінчив Військово-морську академію імені

Маршала Радянського Союзу А.А. Гречка (1952). Командував авіа-

ційним з’єднанням, працював у центральному апараті ВМФ та на

керівних посадах у вузах ВМФ. У селищі Устинівці встановлено

бронзовий бюст.

(1937) – 80 років від дня народження (м. Токмак Запорізької

7

області) Владислава Васильовича Журавсь-

кого, журналіста, краєзнавця, поета. Закінчив

середню школу №10 в Олександрії, факультет

української філології КДПІ ім. О.С. Пушкіна

(1962) та відділення журналістики ВПШ при ЦК

КПУ. Вчителював на Дніпропетровщині і Кіро-

воградщині. З 1972 по 1999 – редактор Світло-

водської міськрайонної газети «Наддніпрянська

правда», тобто впродовж 27 років – найтривалі-

ший стаж роботи на такій посаді в історії преси області. Автор

поетичних книг: «На добридень», «Собор», «Берег любові»; крає-

знавчих розвідок: «Іванівка (Янів)», «Світловодськ: місто і люди»,

«Скарби Чорного лісу» (2003), «Степ і ліс» (2004) та ін. Лауреат

обласної краєзнавчої премії ім. В.М. Ястребова (2005).

175 років від дня народження ( с. Бенардосівка Єлисавет-

8

градського повіту, тепер с. Мостове Микола-

ївської області) Миколи Миколайовича Бенар-

доса, ученого-винахідника, фізика. Дитинство

пройшло у маєтку батьків у Новоукраїнці. По-

чаткову освіту отримав домашню. Улюбле-

ними заняттями були слюсарна й ковальська

справи. Багато часу хлопець проводив у май-

стернях батька, створених для обслуговування

1842-1905

потреб садиби. Навчався у Київському універси-

131

липень

теті та в Петровській землеробській і лісовій академії у Москві. У

1881 винайшов спосіб з’єднання і роз’єднання металів дією елек-

тричного струму (електрогефест). Вважається творцем дугового

електрозварювання металів (1882), конструктором електричного

акумулятора, розробив один з перших проектів будів- ництва

гідроелектростанції. У 1902 керував роботами з електрифікації

Єлисаветграда. 100-річчя з нагоди винаходу електрозварювання

відзначалося за рішенням ЮНЕСКО у всьому світі. У м. Фастові

на Київщині встановлено пам’ятник.

125 років від дня народження ( с. Текелівка, нині Василівка

8

Долинського району) Прокопа Андрійовича

Гірка, вченого-агронома, грунтознавця. У 1923 за-

кінчив Харківський університет і Харківський

сільськогосподарський інститут. Викладав у Київ-

ському агроінженерному (1928-1932) та Київсь-

кому агроекономічному (1932-1935) інститутах.

Доктор сільськогосподарських наук. З 1936 – про-

фесор Київського сільськогосподарського інсти-

1892-1973

туту (з 1944 – Української сільськогосподарської

академії). Працював над проблемами підвищення родючості

грунтів та урожайності різних сільськогосподарських культур. Зо-

крема розробляв проблеми підвищення родючості ґрунту та вро-

жайності тютюну і махорки. Автор більше 40 наукових праць.

Представлений у багатотомній Енциклопедії Сучасної України

(друкується з 2001).

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Ново-Олександрівка

10

Кіровоградської обл. ) Григорія Михайловича

Артеменка, актора, режисера. Закінчив акторсь-

кий (1964) та режисерський (1981) факультети

Київського інституту театрального мистецтва. З

1964 працює у Житомирському обласному укра-

їнському музично-драматичному театрі ім. І. Ко-

черги. Був художнім керівником театру. Ролі:

Котовський («На світанку» О. Сандлера), Васьков

(«А зорі тут тихі» за Б. Васильєвим), Голохвастов

(«За двома зайцями» М. Старицького), Король Лір (однойм. п’єса

В. Шекспіра) та ін. Вистави: «Українські водевілі» А. Велісовського,

М. Кропивницького, М. Старицького (1981), «Солодка ягода» Є.

Птичкіна (1981), «Ділок» О. Толстого (1983), «Маленький сажот-

рус» Б. Бріттена (1985), «Сватання на Гончарівці» (1988) та ін. За-

служений артист УРСР (1979). Народний артист України (2007).

Представлений у багатотомній Енциклопедії Сучасної України.

132

липень

(1942) – 75 років від дня народження (Оренбурзька область)

11

Федора Йосиповича Златопольського, інже-

нера-механіка, педагога. У 1966 з відзнакою за-

кінчив Кіровоградський філіал Харківського

політехнічного інституту. Кандидат техніч-

них наук (1989). Заступник декана загальнотех-

нічного факультету КІСМу (1970-1980). З 1996 –

начальник виробничо-комерційного відділу, за-

відувач кафедри теорії механізмів і деталей

машин КІСМу. З 1999 – завідувач об’єднаної ка-

федри деталей машин та прикладної механіки, професор. Автор

понад 130 наукових та науково-методичних праць, навчального по-

сібника, 26 винаходів. Заслужений працівник освіти України (2003).

115 років від дня народження Івана Михайловича Шепе-

12

това, військового діяча. У 1924 закінчив Єлисавет-

градську кавалерійську школу ім. С.М. Будьон-

ного, одружився на місцевій жительці. На по-

чатку ВВВ командував 96-ю гірсько-стрілець-

кою дивізією, яка відзначилася у боях під

Голованівськом. 9.11.1041 йому було присвоєно

звання Героя Радянського Союзу. Генерал, наго-

роджений орденом «Червоного Прапора».

1902-1943

26.05.1942 після контузії потрапив у полон, пере-

бував у концтаборі неподалік Нюрнберга. За спробу втечі та не-

покору був розстріляний. Його Золоту Зірку Героя Радянського

Союзу абвер використав під час проведення надсекретної опера-

ції «Цеппелін», метою якої було фізичне знищення Й. Сталіна

восени 1944. У 1967 І. Шепетов (посмертно) обраний почесним гро-

мадянином м. Дніпродзержинська. У 2008 на будівлі ЄКУ в Кіро-

вограді встановлено меморіальну дошку.

85 років від дня народження ( м. Кіровоград) Григорія Рома-

12

новича Носова, інженера, педагога. У 1960 закін-

чив Дніпропетровський гірничий інститут, фахі-

вець у галузі автоматичних процесів. Доктор тех-

нічних наук (1972), професор (1973). З 1969 по

1979 – ректор Кіровоградського інституту сіль-

ськогосподарського машинобудування. Заснов-

ник вітчизняної наукової школи з автоматич-

ного контролю технологічних процесів сільсько-

1932-1997

господарського виробництва. Голова Координа-

ційної Ради Придніпровського наукового центру АН України,

133

липень

голова Кіровоградського обласного відділення інженерної Акаде-

мії України. Підготував 5 докторів та 27 кандидатів наук. Академік

інженерної Академії України (1992) та Міжнародної інженерної

академії (1994). Автор понад 200 наукових праць, 10 монографій

та навчальних посібників, 30 винаходів. Заслужений діяч науки і

техніки України (1992).

(1967) – 50 років від дня народження ( с. Свердлове Бобринець-

17

кого району) Павла Миколайовича Любченка,

правознавця. У 1994 закінчив Українську дер-

жавну юридичну академію (нині – Національний

університет «Юридична академія України імені

Ярослава Мудрого»). З 1997 працює в «Альма-

матер». Доктор юридичних наук (2008), профе-

сор кафедри державного будівництва Національ-

ного університету «Юридична академія України

імені Ярослава Мудрого» (з 2010). З 2000 працює

в НДІ державного будівництва та місцевого самоврядування На-

ціональної академії правових наук України, завідувач відділу пра-

вових проблем організації і функціонування органів місцевого

самоврядування. Опублікував близько 120 наукових робіт. Серед

них монографії: «Компетенція суб’єктів місцевого самовряду-

вання» (2001), «Місцеве самоврядування в Україні в умовах станов-

лення правової держави» (у співавтор., 2004), «Конституційно-

правові основи розвитку місцевого самоврядування як інституту

громадянського суспільства» (2006), «Проблеми функціонування

місцевих рад та їх виконавчих органів» (у співавтор., 2009), підруч-

ник «Державне будівництво і місцеве самоврядування в Україні»

(у співавтор., 2005). Лауреат премії імені Ярослава Мудрого (2007).

100 років від дня народження ( м. Златопіль) Рахілі Конра-

18

дівни Ізаксон, кіномонтажера. З 1939 по 1991

працювала монтажером кіностудії «Ленфильм».

Працювала над фільмами: «Степан Кольчугін»

(1957), «Вулиця повна несподіванок» (1957), «По-

вість про молодожонів» (1959), «Пікова дама»

(1960), «Жайворонок» (1964), «Три товстуни»

(1966), «Сьомий супутник» (1967), «Віринея»

(1968), «Любов Ярова» (1970), «Гравець» (1972),

1917-1999

«Зламана підкова» (1973), «Весілля Кречинсь-

кого» (1974), «Єдина. .» (1975), «. .Та інші офіційні особи» (1976),

«Суворе чоловіче життя» (1977), «Літня поїздка до моря» (1978),

«Вперше замужем» (1979), «Рафферти» (1980), «Щасливі дні»

(1991) та багато інших.

134

липень

115 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Марка Арі-

20

йовича Тарловського, поета і перекладача.

Батько працював в одній з єлисаветградських

друкарень. Двоюрідний брат відомого поета-са-

тирика, також уродженця Єлисаветграда Арго

(Абрама Гольденберга). Вірші почав писати з

8 років. Закінчив філологічний факультет Мос-

ковського університету (1924). Перша книга поезій

«Иронический сад» (1928), що була позначена

1902-1952

впливом акмеїзму, принесла визнання у літера-

турних колах. У 1930 другу книгу віршів «Почтовый голубь» не

пропустила цензура, і автор змушений був їхати у Фергану на пе-

ревиховання. Там вийшов цикл віршів «про соціалістичне будів-

ництво в Туркестані» – більша частина книги «Бумеранг» (1931).

Третя книга «Рождение родины» (1935) стала останньою. Визна-

ний одним з найблискучіших віртуозів російської поезії ХХ ст.

Один з героїв балади Г. Шенгелі «Замок Альманах». Перекладав

з європейських мов та мов народів СРСР. Фігурує у спогадах

С. Ліпкіна як один з переможців конкурсу на кращий переклад

киргизького епосу «Манас». Перекладав також акина Джамбула,

класиків давньоримської літератури. В умовах радянської дійсно-

сті не зміг реалізувати сповна свій могутній творчий потенціал.

Портрет Тарловського виконав відомий фотомайстер М.С. На-

ппельбаум. У 2009 в Москві вийшла книга Тарловського «Молча-

ливый полет. Стихотворения. Поэма.»

(1957) – 60 років від дня народження (м. Полтава) Павла Во-

21

лодимировича Лушина, психолога. У 1978 закін-

чив КДПІ ім. О.С. Пушкіна за спеціальністю

«англійська мова», працював у ньому до 2005. На-

вчався в аспірантурі при НДІ психології АПН

України. Доктор психологічних наук (2003), про-

фесор (2005). З 2003 по 2005 – завідувач кафедри

психології КДПУ ім. В.К. Виниченка, організував

один з перших в Україні факультативів з підго-

товки практичних психологів (1991). Неоднора-

зово стажувався і викладав в університетах США. Має понад 100

наукових праць з питань психотерапії та психології. Автор моно-

графій: «Личностные изменения как процесс: теория и практика»

(2005), «О психологии человека в переходный период (Как вы-

жить, когда все рушится)» (2007), «Экологичная помощь личности

в переходный период: экофасилитация» (2013) та ін. З 2005 – заві-

дувач кафедри загальної і практичної психології Університуту ме-

135

липень

неджменту освіти НАПНУ. Автор екофасилітативного підходу до

надання психологічної допомоги, в основу якого покладена ори-

гінальна теорія особистісного змінювання. Засновник і президент

Всеукраїнської Асоціації Екологічної Допомоги.

(1957) – 60 років від дня народження ( м. Кіровоград) Миколи

21

Миколайовича цуканова, галериста, колекціо-

нера, мецената. Закінчив лісотехнічний інститут.

У перші роки незалежності України – голова місь-

кого народного контролю. З 2002 по 2010 – депу-

тат Кіровоградської міської ради. У 2006-2010 –

секретар міської ради. Упорядкував та видав

власним коштом книгу спогадів учасників ВВВ

«Пам’ятай минуле в ім’я майбутнього» (2007). У

березні 2011 відкрив у місті першу приватну ми-

стецьку галерею «Єлисаветград», в якій представив значну ча-

стину своєї колекції творів живопису та графіки. Крім постійно

діючої експозиції, в галереї регулярно влаштовуються різнома-

нітні виставки – за перші 5 років існування галереї їх було 70. Вод-

ночас у галереї відбуваються «Битви поетів», творчі вечори, презен-

тації мистецьких проектів, започатковано проведення пленерів

(перші два відбулися у Світловодську та Розумівці) тощо. До пер-

шого ювілею закладу у 2016 видано книгу «Провінційна галерея»

(300 примірників), у якій зібрано спогади, публікації в ЗМІ, не-

опубліковані фотознімки. Почесний член Національної спілки ху-

дожників України (2015). Лауреат обласної премії в галузі

образотворчого мистецтва ім. О.О. Осмьоркіна (2016).

(1947) – 70 років від дня народження (Миколаївська область)

22

Анатолія Івановича Кривульченка, фізико-гео-

графа, ґрунтознавеця, педагога. У 1970 закінчив

Одеський університет ім. І.І. Мечникова. Вчителю-

вав, працював гідрогеологом . З 1985 викладає в

КДПУ ім. В.К. Винниченка. Відновив діяльність

природничо-географічного факультету й засну-

вав кафедру географії та геоекологїі. У 2003 очолив

її. Доктор географічних наук (2003), професор

(2004). Автор понад 160 наукових праць. Ініціа-

тор, організатор та один з авторів першого географічного ат-

ласу Кіровоградської області. Підготував фундаментальні

наукові праці щодо геохімії ландшафтів Причорномор’я та При-

азов’я (2005), водних об’єктів Кіровоградської області (2011),

ландшафтів Кінбурнського півострова (2016). Лауреат обласної

краєзнавчої премії ім. В.М. Ястребова. Представлений у багато-

томній Енциклопедії Сучасної України.

136

липень

(1947) – 70 років від дня народження (м. Воркута) Анатолія

23

Петровича Юрченка, журналіста, письменника.

У 1970 закінчив Пермське вище командно-інже-

нерне училище. З 1970 по 1984 служив у Радянсь-

кій Армії, підполковник. Після демобілізації

закінчив відділення журналістики Кіровоградсь-

кого університету марксизму-ленінізму. З 1994

працював у кіровоградському тижневику

«Украина-Центр». Дебютував як поет в 1964 у

воркутинскій газеті «Заполярье», як письменник-

гуморист – у 1974 в удмуртській газеті «Вперед». Автор книг гу-

мористичої прози: «Тени комнаты смеха» (Дніпропетровськ,

1989), «. .И все, что хотите. Юмор, сатира» (Кировоград, 1996),

«Лекарство от. . Сатира. Юмор» (Кировоград, 1998). Лауреат

обласної премії в галузі журналістики (2008). Очолює обласну

організацію Конгресу літераторів України.

(1952) – 65 років від дня народження ( с. Осикувате Бобри-

24

нецького району) Анатолія Олексійовича Кося-

ченка, актора. У 1972 закінчив Дніпропетровське

театральне училище. З 1972 по 2003 працював у Кі-

ровоградському музично-драматичному театрі

ім. М.Л. Кропивницького. З 2003 – у Кіровоградсь-

кому обласному театрі ляльок. Ролі: Дончук («У

неділю рано зілля копала» О. Кобилянської), Хома

(«Назар Стодоля» Т. Шевченка), Ларивон («97»

М. Куліша), Прокіп («Сватання на Гончарівці»

Г. Квітки-Основ’яненка), Хлестаков («Ревізор» М. Гоголя) та ін. За-

служений артист УРСР (1982). Представлений у багатотомній Ен-

циклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

25 років від дня народження ( с. Єлизаветградка Олександ-

25

рівського району) Олександра Олексійовича

Шаповала, героя АТО. Був кадровим офіцером.

Після закінчення школи вступив до Київського

військового ліцею імені Івана Богуна. Вищу вій-

ськову освіту здобув у Академії сухопутних військ

(факультет сухопутних військ і розвідки) у 2014.

Старший лейтенант, командир взводу 74-го окре-

мого розвідувального батальйону, тримав оборону

1992-2015

Донецького аеропорту. Загинув 5.08.2015, разом з

двома побратимами підірвавшись на міні. Капітан (посмертно).

Похований у смт Єлизаветградці. Нагороджений орденом Бог-

дана Хмельницького III ступеня» (посмертно).

137

липень

90 років від дня народження ( с. Обознівка Кіровоградського

25

району) Бориса Михайловича Вінтенка, живо-

писця. У 1948 закінчив Одеське художнє училище

ім. М. Грекова (вчителі Є. Буковецький, Т. Фраєр-

ман, М. Павлюк). У 1948-1951 вів гурток образо-

творчого мистецтва у Кіровоградському Палаці

піонерів. Серед вихованців відомий український

живописець В.П. Луцкевич. З 1969 – учасник ба-

гатьох всесоюзних та республіканських виставок.

1927-2002

Член Спілки художників України (1973). Персо-

нальні виставки влаштовувалися у Кіровограді (1967, 1974, 1992,

1998). Пейзажні композиції характеризуються багатоплановістю

та просторовістю, техніка виконання близька до пуантилізму.

Автор картин: «Г. Сковорода» (1972), «Сніги затримують» (1975),

«Тепле літо» (1976), «Рідні простори» (1979), «Український вечір»

(1984), «Флора» (1985), «Рідний край» (1988), «Веселка» (1990),

«Моя Україна» (1992), «Над Інгулом» (1994), «На Вкраїні милій»

(2001) та ін. Твори зберігаються у Кіровоградському обласному ху-

дожньому музеї, у багатьох приватних збірках. У 1992 видано ка-

талог виставки творів. У 2009 на будинку, в якому жив художник,

встановлено меморіальну дошку. Заслужений художник України

(1993). Представлений у багатотомній Енциклопедії Сучасної

України (друкується з 2001).

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Митрофанівка Нов-

26

городківського району) Георгія Трохимовича

Продайводи, геофізика. У 1966 закінчив геологіч-

ний факультет Київського державного універси-

тету імені Тараса Шевченка. Відтоді працює в

ньому. Доктор фізико-математичних наук (1991),

професор (1993). Розробив концепцію геофізичної

освіти в Україні. Фундатор наукової школи сейс-

моакустики у Київському університеті. Науковий

керівник науково-дослідної лабораторії «Теоре-

тичної і прикладної геофізики». Автор понад 270 наукових праць,

24 патентів. Підготував перші національні підручники «Основи

сейсмоакустики» (2001) та «Сейсморозвідка» (2004). Академік

Вищої Школи України. Дійсний член Нью-Йоркської АН США.

Заслужений діяч науки і техніки України (2009).

138

липень

160 років від дня народження Миколи Олександровича

28

Родкевича, військового діяча. Син єлисавет-

градського поліцмейстера та громадського діяча

Олександра Івановича Родкевича (помер у 1888,

похований на території Петропавлівського

цвинтаря). У 1876 закінчив Костянтинівське вій-

ськове училище, у 1887 – Миколаївську академії

Генерального штабу. З 1876 до 1887 служив у

Оренбурзькому козачому полку. З 1887 по 1906 –

1857-1931

в Єлисаветградському кавалерійському училищі:

молодший офіцер ЄКУ (1887), ротмістр (1889), командир ескад-

рону юнкерів ЄКУ (1890, підполковник (1894), виконуючий

обов’язки інспектора класів (1899), інспектор класів ЄКУ (1906),

Полковник (1900). З 1906 по 1917 – директор Одеського кадетсь-

кого корпусу. Генерал-майор (1907). Генерал-лейтенант (1913). З

1919 – директор Київського кадетського корпусу. Залишився в Ра-

дянській Росії, мешкав у Одесі. В 1931 заарештований у справі

«Весна» (разом із сином, полковником Миколою Родкевичем).

Винним себе не визнав. Помер у засланні, в Алма-Аті. Нагород-

жений орденами: Св. Станіслава 2-го ст. (1895), Св. Анни 2-го ст.

(1904), Св. Володимира 3-го ст. (1909), Св. Станіслава 1-го ст. (1914).

(1962) – 55 років від дня народження (м. Жданов, Маріуполь)

28

Сергія Анатолійовича Тітішева, музиканта. У

1986 закінчив Донецький державний музично-пе-

дагогічний інститут за спеціальністю – духові ін-

струменти (кларнет), концертний виконавець,

соліст оркестру, викладач. Понад 20 років − со-

ліст-інструменталіст театру музики, пісні і

танцю «Зоряни» Кіровоградської обласної філар-

монії. Дипломант Всесоюзного джаз-фестивалю у

Москві (1982), лауреат відкритого Всеукраїнського

фестивалю-конкурсу єврейської музики «Шолом, Україно» в

Луцьку (1997), володар Гран-прі Всеукраїнського фестивалю ро-

динної творчості «Мелодія двох сердець» у Києві (2000). З 2006 –

головний диригент Академічного театру музики, пісні і танцю

«Зоряни». Заслужений артист України (2009).

139

ВОЛОДиМиР ТАРНОВСЬКиЙ:

ТРАГІЧНА ДОЛЯ «БАТЬКА РАДЯНСЬКОГО ЧЕРВІНцЯ»

И подлинно, как жар, Червонец заиграл:

Да только стало

В нем весу мало,

И цену прежнюю Червонец потерял

Иван Крылов. 1830 г.

Червонец СССР. Кому он нужен?

А было время, – с ним, хоть в ресторан!

В нём пива умещалось сорок кружек,

Обед недельный, плюс к нему сто грамм.

Пред баксом был Червонец Гуливером,

Ильич, напыщась, даже покраснел. .

Сергей Медведев.

Наше покоління – останнє, яке пам’ятає ра-

дянський червінець. Так неофіційно до

розпаду СРСР називали рожеву банкноту із зоб-

раженням Леніна номіналом 10 рублів. І хоча су-

часна українська 10-гривнева купюра з Іваном

Мазепою замість Леніна нагадує за кольором ра-

дянську, червінцем її ніхто не називає. Що-

правда, справжнього золотого червінця із

зображенням «селянина-сіяча» на лицьовій сто-

роні монети тримати в руках не доводилося, зате

Володимир

його «молодшого брата» срібного полтинника з

Тарновський

«молотобійцем» (9 грам чистого срібла) на

аверсі мали ледве не всі хлопчаки, які грали монетами у «присті-

нок» або «стукалку».

А тим часом червінець – це перша й остання в радянській історії

конвертована валюта, яка існувала в часи НЕПу (1921-1927), і до ї

появи безпосередньо причетний наш земляк Володимир Васильович

Тарновський.

. .Тарнавські, Тарновські, Тернавські – поширені польські та

українські прізвища, та й видатних особистостей серед них – напро-

чуд багато. Такі незначні відмінності між цими прізвищами (через

одну голосну літеру), певно, виникли внаслідок помилок при реєст-

рації обрядів хрещення у метричних книгах та інших записах.

Певно, первісно це прізвище мало форму Тарнавський, ос-

кільки походить від польської назви чагарника «tarn» – тарн (укра-

їнською мовою – «терен»), у Польщі є навіть місто Тарнув, що

виникло у 12 столітті. А потім внаслідок помилок при записах

140

Володимир Тарновський: трагічна доля

з’явилися його інші варіанти.

Прикметно, що й місто Тер-

нопіль, засноване гетьманом

Яном Тарновським, спочатку

називалося Тарнопіль.

Пов’язані ці родини пере-

дусім з Полтавщиною, Київ-

щиною та Чернігівщиною.

Приміром, чернігівські Тарновські прославились своїм маєтком

Качанівка (з 1981 року – Національний історико-культурний запо-

відник), один із власників якого українофіл Григорій Тарновський

(1788-1853) був приятелем Тараса Шевченка, знавцем і збирачем

українських старожитностей, меценатом мистецтва.

Коли і за яких обставин одного із Тарновських занесло у наші

краї, ще належить з’ясувати. Один із його нащадків, що мешкає в

США, на форумі в Інтернеті зокрема розповідає: «С 1833 года Тар-

новские владели имением Юлкановкой, которая лежала в 1-2 км на

юго-востоке от Диковки в Александрийском уезде. Юлкановка

была в Бандуровской волосте и Тарновские были прихожанами По-

кровской церкви в Бандуровке. Во время гражданской войны Юл-

кановка была разорена и мои предки уехали из России». Інший

американський Тарновський, який цікавиться своїм родоводом, по-

відомляє: «. .Филипп Иванович Тарновский – первый владелец име-

ния (Юлкановка) Тарновских в Александрийском уезде – был женат

на Людмиле Яковлевной Нечае, дочери подполковника».

Документальне підтвердження того, що Тарновські дійсно меш-

кали в Олександрійському повіті, знаходимо у довіднику «Список

землевладельцев Александрийского уезда на 1896 год», складеного

земським статистиком Миколою Борисовим. Ось цей запис: «767.

Тарнавская Варвара, жена подполковника, Юлкановка, Бандуров-

ская волость: 314 десятин, 1200 сажень земли». Саме так і надруко-

вано – Варвара Тарнавська.

Як свідчить довідник «Кіровоградська область. Адміністра-

тивно-територіальний устрій» (1985), села Юлканівки в Олександ-

рійському районі давно немає.

Натомість дізнаємося, що воно

було приєднане у радянські

часи до села Диківки Знам’ян-

ського району.

Так ось у цій Юлканівці й

народилася людина, яку нази-

вають «батьком радянського

141

Володимир Тарновський: трагічна доля

червінця», рятівником більшовицької влади від економічного та по-

літичного краху в перші роки ї існування. Це – Володимир Василь-

ович Тарновський (1872-1954). Про його батька пишуть: «Граф

Тарновский Василий Васильевич, дворянин, полковник в отставке,

в 1899 году скончался)». Отже, коли складався список землевласни-

ків Олександрійського повіту на 1896 рік, він був живий, але влас-

ницею Юлканівки була Варвара Тарновська, яка, щоправда, фігурує

як Тарнавська і значиться як дружина підполковника, – певно його

дружина і мати нашого героя.

У цьому ж довіднику землевласників Олександрійського повіту

наявна ще одна людина з таким самим прізвищем – це дворянин

Володимир Вікторович Тарнавський, який з підпоручиком Чи-

жевським Миколою Костянтиновичем і поручиком Чижевським

Іваном Костянтиновичем володів селом Аннівкою та хуторами Ан-

тонівкою і Василівкою у Новопразькій волості. Щодо братів Чи-

жевських, то зрозуміло, що мова йде про батька і дядька видатного

славіста та філософа, уродженця Олександрії Дмитра Івановича Чи-

жевського, а от ким доводиться Володимир Вікторович Тарновський

Варварі та Василю Тарновським – батькам нашого героя – загадка.

Спочатку Володимир Тарновський, за прикладом батька, вирі-

шив присвятити себе військовій справі. З цією метою закінчив ка-

детський корпус і юнкерське училище, служив у привілейованій

військовій частині – Лейб-гвардії 3-му стрілецькому полку. Однак

несподівано для всіх через три роки у чині поручика вийшов у від-

ставку. Тарновський і надалі буде дивувати всіх радикальними вчин-

ками, що круто змінюватимуть його долю.

Не маючи фахової освіти, без зв’язків та знайомств, він у 1896

році почав свою приголомшливу кар’єру у банківській галузі із най-

скромніших посад у закладах Державного банку. Проте його над-

звичайні здібності та хист до фінансової діяльності були напрочуд

швидко помічені й належно оцінені. Уже в 1902 році Тарновського

запрошують на посаду управляючого міським відділенням Мос-

ковського Міжнародного торгового банку. А в 1908 році йому дору-

чають організувати й очолити Самарський купецький банк. З 1912

року Володимир Тарновський – уже директор і голова правління

Сибірського торгового банку в Петербурзі, одного з найбільших ак-

ціонерних банків Росії, з щорічним окладом 100 тисяч рублів. Не

дивно, що на початок Першої світової війни Володимир Василь-

ович стає мільйонером з особистим капіталом близько 3 млн. руб-

лів, чоловіком і батьком симпатичної родини (дружина Олександра

Василівна Тарновська та дочка Ольга).

І що ж він утнув, замість того, щоб насолоджуватися життям,

142

Володимир Тарновський: трагічна доля

маючи все необхідне для цього? Один з найуспішніших російських

банкірів 42-річний Тарновський у 1914 році добровільно йде на

фронт. Воює у складі свого Лейб-гвардійського 3-го стрілецького

полку на Західному фронті, потрапивши у самісіньке пекло. Після

боїв під Перемишлем від полку, чисельність якого сягала 4 тисяч,

вціліло лише 250 осіб. Поручик Тарновський вижив, але через 8 мі-

сяців серйозно захворів і був евакуйований у тил.

Після Жовтневого перевороту з родиною виїхав до Фінляндії.

Більшовикам Володимир Васильович на початку зовсім не симпа-

тизував, однак, коли до нього у серпні 1917 року за фінансовою до-

помогою звернувся генерал Корнілов, що вчинив заколот проти

радянської влади, Тарновський йому відмовив. Натомість сам

одним з перших відгукнувся на заклик радянської влади до росій-

ської інтелігенції повернутися на службу батьківщині. Так він зро-

бив останній карколомний вчинок у своєму житті, який виявився

фатальним.

Володимир Васильович, судячи з усього, щиро й беззастережно

повірив у НЕП (нову економічну політику), курс на яку навесні 1921

року проголосив Х з’їзд РКП (б), якою передбачалося використання

ринку і різних форм власності, залучення іноземного капіталу у

формі концесій, проведення грошової реформи тощо. Хоча ще на

з’їзді 1919 року в програмі партії було записано: «РКП (б) будет

стремиться к возможно более быстрому проведению самых ради-

кальных мер, подготавливающих уничтожение денег. .».

Більшовики замість грошей мали намір створити нову оди-

ницю виміру людської праці «тред» (утворено від словосполучення

«трудовая единица»). 1 тред мав дорівнювати цінності продукту

143

Володимир Тарновський: трагічна доля

праці робітника I тарифного розряду при виконанні ним 100%

норми виробітку. Чи не нагадує вам цей «тред» сумнозвісний «тру-

додень» – форму оплати праці селян у колгоспах, яка існувала в

СРСР з 1930 по 1966 рік?

Справа зі знищення грошей зайшла настільки далеко, що «чер-

воні» горе-економісти за непотрібністю навіть ліквідували Держ-

банк РРФСР. Країна Рад стрімко наближалася до економічного

краху – так би неминуче й сталося, якби не реставрація, хоча й тим-

часова, ринкової економіки. Володимир Тарновський, якого повер-

нули до практичної банківської роботи, взяв найактивнішу участь

у проведенні економічної реформи. Зрештою, ідеї Тарновського пе-

ремогли більшовицьку утопію про ліквідацію грошей: у 1922 році

законодавчі акти Радянської держави передбачали втілення всіх за-

пропонованих ним заходів, викладених у статті «Вопросы денеж-

ного обращения и Госбанк».

Було відновлено роботу Держбанку. Наприкінці 1922 року,

щоб стабілізувати валюту, був запроваджений радянський черві-

нець (більшовикам сподобалась назва купюр), що мав великий

попит на валютних біржах світу. У ті часи червінець ледь не став

міжнародною валютою, його можна було придбати чи обміняти

у всіх країнах світу. Вага червінця становила 7,74 г. чистого золота.

До кінця 1926 року він вільно обмінювався на золото на валютних

ринках як внутрішньому, так і зовнішніх. Та надовго більшовикам

розуму не вистачило: у 1926 році вони заборонили вивіз червінців

за кордон, через два роки – ввіз. Тоді ж почалися чистки держапа-

рату. Тарнавському пригадали все: дворянське походження, офі-

церський чин у царській армії, мільйони, які вони у нього відібрали,

і навіть – червінець!

10 жовтня 1929 року Володимира Васильовича «вичистили за

першою категорією» з державної служби у Наркомфіні СРСР.

Разом з ним, як повідомлялося у пресі, була вичищена «солидная

группа буржуазных экономистов, которые были нужны в период

восстановления финансового хозяйства, но с которыми теперь нам

не по пути». Чорною невдячністю відплатили своєму рятівникові

комуністичні правителі, вчинивши з ним згідно із знаменитим кри-

латим висловом – «мавр зробив свою справу, мавр може йти», хоча

роль Тарновського в успішності НЕПу, який врятував радянську

владу, була визначальною.

Адже «вичищення за першою категорією» – найстрашніше по-

карання, по суті смертний вирок, лише розтягнутий у часі. Воно

означало заборону на роботу у будь-яких державних, кооператив-

них та громадських організаціях, позбавлення пенсії, вихідної до-

144

Володимир Тарновський: трагічна доля

помоги та допомоги через безробіття. Щоправда, пізніше деяким

з «вичищених», які виправилися, було дозволено повернутися на

службу, але не Тарновському.

Взагалі після «вичищення» біографія Тарновського виглядає

вкрай заплутаною та суперечливою. Одні дослідники пишуть: «. .В

Наркомфине Тарновский больше не работал и о дальнейшей его

жизни сведений нет. Можно с большой долей уверенности гово-

рить, что его постигла участь «врага народа», так как все творцы де-

нежной реформы 1922-1924 гг. были репрессированы».

Інші біографи «батька радянського червінця» розповідають, що

після смерті першої дружини Олександри Василівни та молодшої

доньки Ніни (так дорого, залишившись без будь-яких засобів до іс-

нування, Тарновський заплатив за своє «вичищення»), він одру-

жився вдруге з Матильдою Андріївною Щуко, рідною сестрою

видатного радянського архітектора, улюбленця Сталіна Володи-

мира Щуко (1878-1939), заступництво якого деякий час (до смерті

останнього) рятувало Тарновського від репресій.

Хоча й їхній висновок про долю Володимира Васильовича

після «вичищення» такий самий: «. .Каких-либо достоверных све-

дений о его жизни в 1935-50-х годах не сохранилось. Известно лишь,

что В.В. Тарновский скончался у себя дома 19 марта 1954 года. Урна

с его прахом была похоронена дочерью Ольгой Владимировной на

Ваганьковском кладбище в Москве (участок 38) в могилу младшей

дочери В.В. Тарновского Нины Тарновской и его первой жены

Александры Васильевны Тарновской».

На багато років це ім’я було забуто. Добрим словом, як видат-

ний економіст-фінансист, Тарновський був згаданий у Росії та

Україні лише у новітні часи після розпаду СРСР. А от чи пошкоду-

вав він сам, повіривши більшовикам, можна лише гадати.

Постає й незручне запитання: а як нам взагалі ставитися до

українців за походженням (а біографи Тарновського підкреслюють,

що він належав до старовинного козацького роду), які були вели-

кими патріотами Росії і самовіддано їй служили? Замовчувати, ро-

бити вигляд, що такого не було, чи все-таки не відмовлятися від них,

акцентуючи увагу на тому, що без українців Російська імперія, а зго-

дом і Радянський Союз навряд чи відбулися б?

145

СЕРПЕНЬ

90 років від дня народження ( м. Зінов’євськ) Юрія Олександ-

1

ровича Коршка, актора. В 1945 закінчив студію

при Кіровоградському драматичному театрі й

служив у ньому актором до 1959. В 1959-1966 –

актор Сталінського обласного театру. З 1966 по

2002 – актор Казанського академічного Великого

драматичного театру ім. В.І. Качалова. Зіграв у

ньому майже 150 ролей у спектаклях за п’єсами:

«Баня» Маяковського, «Біг» Булгакова, «Бал зло-

1927-2010

діїв» Ануя, «Осіння історія» Ніколаї, «Божественна

комедія» Штока, «Пані міністерша» Нушича, «Одруження» Гоголя

та ін. Заслуженный артист Татарської АРСР (1972). Народний ар-

тист Татарської АРСР (1987).

85 років від дня народження ( м. Мала Виска) Жанни Пав-

1

лівни Соколовської, мовознавця. Мати працю-

вала вчителькою Маловисківської СШ №3,

батько – редактором районної газети. У 1940 ро-

дина переїхала у Кіровоград. Дружина відомого

мовознавця, доктора філологічних наук М.О. Ру-

дякова. У 1955 закінчила Одеський університет.

Працювала в Ірані, Польщі, Угорщині, Болгарії;

викладала у Кіровоградському державному педа-

1932-2012

гогічному інституті ім. О.С. Пушкіна (1972-

1984), Івано-Франківському (1985-1996) і Таврійському університетах

З 1996 по 2002). Доктор філологічних наук (1982), професор (1984).

Автор понад 100 наукових праць, 13 монографій з лексичної семан-

тики. У 2002 в Ялті відбулась Міжнародна наукова конференція,

присвячена 70-річчю Ж.П. Соколовської. Сини Павло і Олександр

Рудякови успадкували від батьків захоплення мовою і літературою,

обидва доктори філологічних наук, професори.

115 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Віри Олек-

4

сандрівни Самсонової, міжнародного громадсь-

кого діяча, керівника й співробітника благодійних

організацій. Дочка начальника Єлисаветградсь-

кого кавалерійського училища генерала О.В. Сам-

сонова. Навчалась в Єлисаветградській гімназіії.

З 1924 – в еміграції, жила в Болгарії, закінчила фа-

культет політичної економії університету в Софії.

Потім переїхала в Париж, працювала на відпові-

1902-1989

дальних посадах у французьких фірмах та видав-

ництвах. Під час Другої світової війни – перекладач

146

серпень

у штабі Американській армії у Франції, знала 5 іноземних мов. З

1956 працювала в Толстовському фонді, була його представником

в Австрії, Бельгії, Франції, Італії та інших країнах Європи. Сприяла

відкриттю притулків для людей похилого віку в європейських

країнах. Брала участь у засіданнях ООН і Міжнародної організації

допомоги біженцям у Женеві. З 1978 жила в США, була членом

правління Толстовського фонду в Нью-Йорку, приятелювала з

дочкою письменника Олександрою Львівною Толстою. Похована

у Парижі на кладовищі Сент-Женевьєв-де-Буа.

(1947) – 70 років від дня народження ( с. Вільхове Ульяновсь-

4

кого району) Володимира Петровича Ярем-

чука, педагога, фольклориста, етнографа, хор-

мейстера, поета і композитора. В 1970 закінчив

природничий факультет Уманського педагогіч-

ного інституту за спеціальністю хімія і біологія,

вчителював в Ульяновських школах №1 та №2.

Керував різноманітними самодіяльними вокаль-

ними колективами: сімейним, жіночим тріо,

фольклорними колективами дорослих та дітей.

Зокрема, дитячий колектив «Чорнобривці» в 1993 став лауреатом

Всеукраїнського зі статусом міжнародного фестивалю дитячих

фольклорних колективів у м.Вінниця, отримав звання зразкового.

У 90-х роках створив авторську програму з українознавства та два

посібники для учнів. Автор понад 300 віршів, двох поем. На вірші

написано понад 20 пісень, зокрема відомими композиторами Па-

шкевичем «Моя ти, земле» та Збарацьким «Вишнева віхола». Має

пісні і на власні мелодії. З 2005 – член обласного літературного

об’єднання «Степ». Друкувався в місцевій періодиці та регіо-

нальному часописі «Ятрань». Був одним з організаторів вокаль-

ного квартету «Вольниця» в Долинському районі. Нині в м.Києві

керує Козацьким фольклорним гуртом при Всеукраїнській гро-

мадській організації «Звичаєва громада українських козаків».

Автор книги ліричної поезії «На вишневім березі» (2015).

(1952) – 65 років від дня народження ( м. Кіровоград) Раїса

5

Андріївна Валькевич, концертно-камерної спі-

вачки, педагога. Випускниця СШ № 18. В 1973 за-

кінчила Кіровоградське музичне училище, у 1980 –

Одеську консерваторію ім. А.В. Нежданової. З

1980 – викладач кафедри хорового диригування та

методики музичного виховання Кіровоградського

державного педагогічного університету імені Во-

лодимира Винниченка, професор (2003). Автор ба-

гатьох науково-методичних праць, зокрема нав-

147

серпень

чально-методичного посібника «Сценічна культура у педагогіч-

ному просторі» (2005); репертуарно-хрестоматійних видань та збі-

рок «Сто українських народних пісень для дітей шкільного віку»

(1993), «Перлини та перлиночки» (1995); репертуарно- методичної

збірки «Співає Раїса Валькевич» (1993). Має фондові записи кон-

цертних програм на радіо й телебаченні України. З 1982 – со-

лістка Кіровоградської обласної філармонії. У репертуарі твори

світової та вітчизняної класики, романси, народні пісні. Лауреат

IV Міжнародного конкурсу молодих виконавців (Люблін, 1988).

Гастролювала із сольними програмами містами України, Росії та

Західної Європи. Співпрацювала з відомими симфонічними ор-

кестрами, а з 1995 – з Національним оркестром народних інстру-

ментів під керівництвом народного артиста України В. Гуцала.

Народна артистка України (2002). Представлена в багатотомній

Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

(1957) – 60 років від дня народження ( с. Інгуло-Кам’янка Нов-

5

городківського району) Катерини Георгіївни

Горчар (Ковальчук), поетеса, журналістка. Закін-

чила філологічний факультет КДПІ ім. О.С. Пуш-

кіна. Працює в газетах області, з 1994 – власний

кореспондент «Кіровоградської правди», нині –

всеукраїнської газети «Сільські вісті». Автор збі-

рок поезій: «Пелюстка світу» (1989), «Листи до лю-

бові» (1994), «Неприручений птах» (2001), «Мій

серпень» (2003), «День, якого не було» та ін. Член

Національної спілки письменників України (1997). Лауреат

обласної літературної премії ім. Є.Ф. Маланюка (2007).

95 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Георгія Сер-

8

гійовича Золотаренка, зоолога, ентомолога, ле-

підоптеролога. У 1951 закінчив біологічний фа-

культет грунтознавства Томського державного

університету. Відтоді (майже півстоліття) працю-

вав у Біологічному інституті Західно-Сибірського

філіалу Академії наук СРСР (нині Інститут систе-

матики та екології тварин Сибірського відділення

Російської Академії Наук). Головний науковий

1922-2002

співробітник Сибірського зоологічного музею Ін-

ституту систематики та екології тварин Сибірського відділення

Російської Академії Наук. Доктор біологічних наук (1974). Автор

близько 100 наукових праць (більше 20 книг).

148

серпень

(1962) – 55 років від дня народження ( м. Олександрія) Сергія

8

Георгійовича Сипливого, актора. Закінчив

Київський державний інститут ім. І.К. Карпенка-

Карого. З 1987 – провідний актор Київського ака-

демічного драматичного театру на Подолі, зайня-

тий у 13 постановках. На телебаченні працював

з 1996 по 2000. Ведучий авторських програм

«Привет, Завтра», «Звездное меню», «Сторінки

життя» на ТРК «Київ» та «Музыкальный подъ-

езд» на телеканалі «Інтер». Викладає у Націо-

нальному університеті театру, кіно і телебачення ім. І.К. Кар-

пенка-Карого. З 1998 по 2009 знявся у 30 кінофільмах та серіалах:

«Богдан-Зіновій Хмельницький» (реж. М. Мащенко, 2006, роль

Ксьондза); «Дев’ять життів Нестора Махна» (реж. М. Каптан,

2006, роль Шомпера); «Райські птахи» (реж. Р.Балаян, 2008) та ін.

(1957) – 60 років від дня народження (м. Миколаїв) Володи-

11

мира Олександровича Могилюка, поета, гумо-

риста, перекладача. За фахом – лікар. Закінчив

лікувальний факультет Одеського медичного ін-

ституту ім. М. Пирогова. З 1980 працює у медич-

них установах Кіровоградщини, завідувач тера-

певтичного відділення. Починав як пародист,

автор збірників літературних пародій: «Відблиски

Дикого Поля» (1996), «Органіка душі» (1997), «Тан-

цюють – всі!» (2000), «Парад на майдані» (2001).

Лірична поезія представлена у збірниках: «Сіроокого світу світ-

лини» (1998), «Пісок часу» (2000), «Вітри бетонних оаз» (2000),

«Свято врожаю» (2006). Видав книгу байок «Моральний кодекс»

(2002). Переклади: «Плескіт голубиних крил» (з Арсенія Тарковсь-

кого, 2004), «Родом з України. 10 поетів епохи російської срібної

доби» (2012). Упорядник серії поетичних збірок кіровоградських

авторів: антологій «Євшан» (поезія, 2000), «П'яте колесо» (гумор,

2002), альманаху «Золоте поле» (2009). Член Національної Спілки

письменників України (2001). Представлений у багатотомній Ен-

циклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

149

серпень

90 років від дня народження ( м. Зінов’євськ) Ізяслава Они-

12

симовича Клігмана, художника. Батько – ка-

раїм, був художником; помер, коли синові було

6 років. Закінчив семирічну школу в Кіровограді

у 1940, вступив на скульптурне відділення Одесь-

кого художнього училища (майстерня профе-

сора Л. Мучника). Учасник Другої світової війни.

Має бойові нагороди. Після війни до з 1945 по

1951 працював художником Будинку культури

1927-2006

м. Бобринця. Потім повернувся в Одесу, працю-

вав художником-оформлювачем. У 1955 заочно закінчив Одесь-

кий інститут іноземних мов (англійська мова). З 1952 працював

у галузі книжкової та прикладної графіки. У 1993 в Одесі влаш-

тована персональна виставка під назвою «Мотиви старої Одеси».

З 1993 жив і працював у США, брав участь у 20 виставках, 9 творів

придбані Нью-Йоркським музеєм. У 1998 в Нью-Джерсі експо-

нувалася виставка «Ізяслав Клігман. Із Росії з експресіонізмом».

Твори митця пред- ставлені в музеях і приватних збірках ба-

гатьох країн: Росії, України, Франції, Італії, Англії, Німеччини, Із-

раїля, Канади та США. Мистецтвознавець Маргарита

Шкляревська відзначає: «Живопись Клигмана говорит с нами

языком, полным метафор и иносказаний, сдобренным тонким

юмором (одесским юмором). . Река истории, бурное ее течение,

водовороты и мели − это, пожалуй, главная, хоть и не деклари-

руемая тема Клигмана, причем у художника − свое видение ис-

тории ХХ столетия. . Полотна не просто иллюстрируют, они

пытаются языком живописи объяснить, высветить, расшиф-

ровать парадоксальные проблемы той страшной эпохи».

(1937) – 80 років від дня народження ( м. Кіровоград) Віталія

13

Єфремовича Кривенка, архітектора, худож-

ника, геральдиста. У 1968 закінчив Івановське ху-

дожнє училище в Росії, у 1975 – Київський інже-

нерно-будівельний інститут. Трудову діяльність

розпочав у 1959 художником-оздоблювачем. З

1977 по 1987 та з 1991 по 1996 – головний архітек-

тор м. Кіровограда. Автор 50 проектів споруд

соціально-культурної сфери та пам’ятників:

міські музеї М.Л. Кропивницького та О.О. Осм-

ьоркіна; пам’ятники Б. Хмельницькому, Роберту і Томасу Ель-

ворті, Ангелу Хранителю, міському голові Єлисаветграда

О. Пашутіну, В. Винниченку та ін. Розробив проект рекон-

150

серпень

струкції будівлі головпоштамту – пам’ятки архітектури ХIХ

ст. Ініціатор системного відродження і розвитку геральдичної

справи в області, засновник та голова (з 1996) обласного відді-

лення Українського геральдичного товариства. Автор відзнаки

до звання почесного громадянина м. Кіровограда; медалі лау-

реата обласних премій імені В. Ястребова, Є. Маланюка,

Я. Паученка та ін. Один з авторів альбома-каталога «Симво-

ліка Кіровоградщини» (2002). Лауреат обласної премії

ім. Я.В. Паученка в галузі архітектури та геральдики (2004).

Почесний громадянин м. Кіровограда. Заслужений архітектор

України (2009). Представлений у багатотомній Енциклопедії Су-

часної України (друкується з 2001).

(1957) – 60 років від дня народження ( с. Вербове Голованівсь-

13

кого району) Петра Іларіоновича Розвозчика,

поета і педагога. У 1980 закінчив філологічний

факультет Київського державного університету

ім. Тараса Шевченка. З 1980 по 1999 учителював

у школах м. Біла Церква. У 1997 став переможцем

Всеукраїнського конкурсу «Вчитель року». У 1999-

2003 працював завідуючим кабінетом української

мови та літератури Київського обласного інсти-

туту післядипломної освіти педагогічних кадрів.

З 2003 – методист, а з 2004 – начальник відділу довузівської підго-

товки Білоцерківського інституту економіки та управління Від-

критого міжнародного університету розвитку людини «Україна».

Автор збірок поезії «Коні волі» (1996), «На долонях подорож-

ника» (1998), «Земля Світовида» (2004). Член Національної Спілки

письменників України (1998). Заслужений вчитель України (1997).

(1947) – 70 років від дня народження ( с. Станкувате Віль-

13

шанського району) Степана Петровича Ве-

личка, науковця, фахівця в галузі методики

викладання фізики. У 1970 закінчив Одеський дер-

жавний педагогічний інститут імені К.Д. Ушинсь-

кого. З 1973 працює в Кіровоградському держав-

ному педагогічному інституті ім. О.С. Пушкіна.

Кандидат педагогічних наук (1980). Основні на-

прямки наукових досліджень пов’язані з розроб-

кою сучасних проблем дидактики фізики в серед-

ніх та вищих навчальних закладах, проблемами створення засобів

навчання відповідно до сучасних наукових досягнень, а також з по-

ліпшенням підготовки вчителів фізики відповідно до вимог дифе-

ренційованого вивчення фізики. Розробив ефективну систему

151

серпень

навчальних дослідів для ознайомлення школярів і студентів з ос-

новами спектро- екології, голографії та квантової фізики, створив

оригінальні нові комплекти навчального обладнання. Доктор пе-

дагогічних наук (1998), професор кафедри фізики та методики її

викладання КДПУ ім. В.К. Винниченка, керівник Наукового

центру розробки засобів навчання. Розробив і запровадив у на-

вчальний процес серію спецкурсів. Ініціатор та організатор про-

ведення Всеукраїнської науково-практичної конференції «Мето-

дичні особливості викладання фізики на сучасному етапі» (1994,

1996-1998, 2000, 2002) й Всеукраїнських студентських конференцій

«Фізика. Математика. Нові технології і навчання» (1999), «Засоби

реалізації сучасних технологій навчання» (2001). Автор понад 520

науково-методичних публікацій: 5 монографій, 3 авторських сві-

доцтв, більше 50 посібників. Під його керівництвом захищено 18

кандидатських дисертацій.

(1972) – 45 років від дня народження ( с. Ставидла Олександ-

13

рівського району) Юрія Анатолійовича Бату-

ріна, актора. У 1992 закінчив Дніпропетровське

театральне училище, у 1996 – Російську академію

театрального мистецтва (курс М.А. Захарова).

Працював у театрі Ленінського комсомолу в

Москві. На декілька років полишив мистецтво.

Працював барменом, потім адміністратором в

елітному ресторані, водієм-механіком, займався

виданням журналів. У кіно й театр повернувся,

коли виповнилося 33 роки. Знявся в майже 50 фільмах та серіалах:

«Золотая теща» (2006), «Обратный отсчет» (2006), «Слушая тишину»

(2007), «Морозов» (2007), «Кружева» (2008), «Сила притяжения»

(2008), «Знахарь» (2008), «Еще один шанс» 2008), «Обручальное

кольцо» (2008-2009), «Люди Шпака» 2009), «Судебная колонка»

(2009), «Ефросинья» (2010), «Вербное воскресение» (2010).

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Павлиш Онуфріївсь-

14

кого району) Володимира Олександровича Ба-

зилевського, поета, прозаїка, публіциста, літера-

турознавця. У 1962 закінчив філологічний фа-

культет Одеського університету. Понад 20 років

жив і працював у Кіровограді: був кореспонден-

том газети «Кіровоградська правда», керував лі-

тературною студією «Сівач». На смерть

В.О. Сухомлинського відгукнувся віршем-рек-

вієм «У Павлиші зараз осінь. .» Перша поетична

збірка «Ятрань» вийшла у 1968. Автор книг поезії: «Поклик про-

152

серпень

стору» (1977), «Допоки музика звучить» (1982), «Чуття землі не-

бесне» (1983), «Труди і дні» (1984), «Вибране» (1987), «Колодязь»

(1988), «Вертеп» (1992), «Вокзальна площа» (1995), «Украдене небо»

(1999), «Віварій» (2004), «Читання попелу» (2007), «Шляхами вітру»

(2011) та ін. Автор книг критичної прози «І зав'язь дум, і вільний

лет пера» (1990), «Лук Одіссеїв» (2005). В історіософській праці «Хо-

лодний душ історії» (2008), яка викликала бурхливу дискусію, роз-

виває гостро-критичні погляди на українську історію П. Куліша

та Є. Маланюка. Лауреат літературної премії ім. П.Г. Тичини

(1990). Лауреат Державної премії України імені Тараса Шевченка

(1996). Лауреат Міжнародної літературної премії ім. Пантелей-

мона Куліша (2012). На перейменування міста відгукнувся віршем

«Падіння Кіровограда» (2016). Представлений у багатотомній Ен-

циклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

115 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Юрія Івано-

14

вича Яновського, класика української літера-

тури ХХ століття: прозаїка, драматурга, кіносце-

нариста. Закінчив Єлисаветградське земське ре-

альне училище. Навчався у Київському політех-

нічному інституті (1922-1924). Працював на

Одеській кіностудії. Друкуватися почав у 1924. Був

військовим кореспондентом, кореспондентом

«Правди України» на Нюрнберзькому процесі.

1902-1954

Твори виходили у п’яти томах (1983). У с. Нечаївці

Компаніївського району відкрито літературно-меморіальний

музей Ю.І. Яновського (1972). У Кіровограді – меморіальну дошку

на будинку, де він жив.

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Новомиколаївка Но-

14

воукраїнського району) Віталія Григоровича

Скляренка, мовознавця-славіста. У 1959 закінчив

філологічний факультет Одеського державного

університету ім. І.І. Мечникова. Доктор філоло-

гічних наук (1983), професор (1992), академік-сек-

ретар Відділення літератури, мови і мовознавства

НАН України. З 1996 – директор Інституту мово-

знавства ім. О.О. Потебні НАН України. Голов-

ний редактор журналу «Мовознавство». Лауреат

премії ім. О.О. Потебні НАН України. Академік Національної

академії наук України (2003), заслужений діяч науки і техніки

153

серпень

України. Автор монографій: «Темні місця» в «Слові о полку Іго-

ревім», «Русь і варяги», «Праслов’янська акцентологія» (1998), «Іс-

торія українського наголосу. Іменник» (2007) та ін. Співавтор і

співредактор семитомного «Етимологічного словника українсь-

кої мови» – унікального лексикографічного видання, до якого на-

писав понад 2500 статей.

(1932) – 85 років від дня народження Володимира Семено-

15

вича Работнікова, кардіохірурга, одного з осно-

воположників коронарної хірургії. Дитинство

минуло в Кіровограді в родині лікарів: мати – хі-

рург, працювала у міській лікарні; батько – вій-

ськовий лікар, інфекціоніст (загинув на фронті в

1941). Середню освіту здобув у одній з кірово-

градських шкіл. У 1955 закінчив Одеський медич-

ний інститут імені М.І. Пирогова. З 1957 працював

у хірургічному відділенні Кіровоградської міської

лікарні поруч з досвідченими та добре відомими в регіоні хірур-

гами Бердичевським і Буяковим. Саме в Кіровограді зробив свою

першу операцію на серці, врятувавши життя півторарічній ди-

тині. Про це розповів у своїй першій науковій публікації в жур-

налі «Вестник хирургии им. И.И. Грекова». Згодом жив і працював

у Москві. Доктор медичних наук, професор. Керував відділенням

коронарної хірургії Інституту серцево-судинної хірургії імені

О.М. Бакулєва. Удосконалив і запровадив у практику метод арто-

коронарного шунтування. Потім працював у Науковому центрі

серцево-судинної хірургії РАМН, учений секретар Центру. Лауреат

премії імені академіка В.І. Бураковського «за выдающиеся дости-

жения в области хирургического лечения ишемической болезни

сердца» (2000). Лауреат Державної премії СРСР.

(1942) – 75 років від дня народження ( с. Володимирівка Ново-

15

архангельського району) Володимира Костянти-

новича Буряка, педагога, фізика, дидактика. У

1967 закінчив фізико-математичний факультет

Кіровоградського державного педагогічного інсти-

туту ім. О.С. Пушкіна. У Криворізькому держав-

ному педагогічному університеті працював з 1975,

ректор − з 2000. Доктор педагогічних наук (1987),

професор (1988). Іноземний член Російської акаде-

мії освіти, дійсний член МСАО ім. Я.А. Коменсь-

кого. Створив наукову школу з дидактики. Автор 150 наукових

праць, у тому числі 10 книг (монографій, методичних посібників),

154

серпень

які видані у Києві, Москві, Тбілісі. Найголовніші: «Самостійна ро-

бота учнів» (1984), «Уроки в старших класах» (1990), «Ергономічні

основи навчального процесу у вищій школі» (1998). Заслужений

діяч науки і техніки України (2009). Представлений у багатотомній

Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

(1962) – 55 років від дня народження ( с. Суходільське До-

16

линського району) Наталії Олексіївни Колісни-

ченко, спортсменки (хокей на траві). Закінчила

Криворізьке медичне училище і Харківський

елктротехнічний технікум. Займатися хокеєм на

траві почала в 1977 в команді «Рудана» Кривий

Ріг, потім виступала за команду Харківського

авіаційного інституту. Сповна реалізувала свій

талант у провідній команді вищої ліги СРСР

«Колосі» (м. Бориспіль Київської обл.). Чем-

піонка СРСР, володар кубка СРСР (1984), учасниця двох фіналів

Кубка європейських чемпіонів (1984,1986). Заслужений майстер

спорту СРСР.

110 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Олександра

17

Михайловича Флейшмана, інженера, театраль-

ного діяча. З 1938 по 1941 навчався в Московській

військовій Академії хімічного захисту, був за-

арештований за доносом, відбував покарання у

таборі примусової праці. У 1943 попросився на

фронт, воював у складі штрафної роти, після по-

ранення – у звичайних військах. Нагороджений

медаллю «За бойові заслуги». У 1945 вступив до

1917-1979

Московського інституту м’ясо-молочної проми-

словості, по закінченні працював у Підмосков’ї. У 1954 повер-

нувся до рідного міста, працював головним інженером Кірово-

градського молокозаводу. Захоплювався театральним ми-

стецтвом. Наприкінці 60-х років ХХ століття ініціював ство-

рення на базі БК заводу «Гідросила» самодіяльного театру

музичної комедії. Театр з часом набув великої популярності,

став багаторазовим лауреатом республіканських і всесоюзних

фестивалів самодіяльного мистецтва, удостоєний звання на-

родного. Разом із диригентом Сергієм Чумаченком здійснив по-

становку 10 оперет.

155

серпень

100 років від дня народження (Сумщина) Семена Адольфо-

17

вича Трегуба, критика, літературознавця. Ди-

тинство і юність пройшли в Єлисаветграді.

Тут закінчив школу, дебютував як поет на

сторінках газети «Красный путь». Закінчив

Московський інститут журналістики. Автор

книг: «О Николае Островском» (1938), «Маяков-

ский – газетчик» (1939), «Владимир Маяковский»

(1940), «Фронтовые записи» (1941), «Счастье Кор-

1907-1975

чагина» (у співавт., 1944), «Живой Корчагин»

(1966), «Жизнь и творчество Николая Островского» (1968) та ін.

(1947) – 70 років від дня народження (Вінничина) Костян-

18

тина Леонідовича Чурпія, лікаря. У 1972 закін-

чив Івано-Франківський медичний інститут. Пра-

цював головним лікарем Перегонівської дільнич-

ної лікарні в Голованівському районі (1973-1977).

З 1977 по 1981 – головний лікар Хмелівської рай-

онної лікарні, а з 1981 – Маловисківської цент-

ральної районної лікарні. Кандидат медичних

наук. Автор понад 40 наукових праць з хірургії та

організації охорони здоров’я, 2 винаходів. Провів

понад 6 тисяч операцій. Нагороджений медаллю «20 років неза-

лежності України» (2011). Депутат обласної ради кількох скли-

кань. Заслужений лікар України (1992).

(1937) – 80 років від дня народження В’ячеслава Олексійо-

19

вича Ломачинського, технолога. Закінчив се-

редню школу в с. Хащуватому Гайворонського

району. Вищу освіту здобув у Одеському техноло-

гічному інституті харчової і холодильної проми-

словості за фахом «машини і апарати харчових

виробництв». 9 років працював інженером-меха-

ніком та головним інженером на Мелітополь-

ському консервному заводі. З 1969 по 1975 – в

апараті Головного управління консервної, овоче-

сушильної і харчоконцентратної промисловості Мінхарчпрорму

УРСР. З 1975 – директор Всесоюзного (з 1992 – Всеросійського) НДІ

консерної і овочесушильної промисловості. Доктор технічних

наук. Автор понад 200 наукових праць, 200 винаходів. Член-корес-

пондент Російської академії природничих наук. Заслужений пра-

цівник харчової промисловості Російської Федерації (1997).

156

серпень

(1947) – 70 років від дня народження (с.Водяне Павлоградсь-

20

кого району Дніпропетровської обл.) Миколи Іл-

ліча Садового, фізика-методиста, педагога, гро-

мадського діяча. У 1970 закінчив фізико-матема-

тичний факультет КДПІ імені О.С. Пушкіна.

До 1971 працював учителем фізики Павлиської

СШ Онуфріївського району. До 1982 − у кірово-

градських школах. З 1982 на викладацькій роботі

в КДПІ ім. О.С. Пушкіна. Кандидат педагогічних

наук (1986), доктор педагогічних наук (2002). З 1986

по 1988 – декан фізико-математичного факультету. У 2011-2015 –

проректор з наукової роботи. З 2003 – професор кафедри фізики

та методики її викладання КДПУ імені Володимира Винни-

ченка. З 2012 – керівник лабораторії дидактики фізики Інсти-

туту педагогіки НАПН України КДПУ імені Володимира

Винниченка. Автор понад 500 науково-методичних публікацій

(монографій, підручників для ВНЗ, посібників, статей тощо). Ке-

рівник наукової школи, за результатами діяльності якої захищено

7 кандидатських дисертацій. У 2010 Українською конфедерацією

журналістів України включений до «Золотого фонду нації».

Автор навчально-методичного посібника «Місія І.Є. Тамма»

(2012). Ініціатор спорудження в Кіровограді пам’ятника лау-

реату Нобелівської премії І.Є. Тамму, відкритого в 2012. Народ-

ний депутат України IV, V скликань (2005-2007). Нагороджений

Почесною грамотою Верховної Ради України (2005), нагрудним

знаком «А.С. Макаренко (1990), нагрудним знаком «Петро Мо-

гила» (2006), нагрудним знаком «За наукові досягнення» (2007),

медаллю Академії педагогічних наук України «Ушинський К.Д.»

(2015), орденом «За заслуги» 2-го ст. (2006) та ін.

115 років від дня народження ( м. Новогергіївськ) Бориса

23

Яковича Варшавського, вченого-агронома. Учас-

ник ВВВ. У 1928 закінчив Харківський сільськогос-

подарський інститут. Працював у радянських і

партійних органах. З 1949 – у Всесоюзному нау-

ково-дослідному інституті цукрових буряків: за-

ступник директора з наукової роботи (1949-1952,

1954-1963), виконувач обов’язків директора (1952-

1954), провідний науковий спеціаліст (1963-1987).

1902-1996

Доктор сільськогосподарських наук (1967). Працю-

вав над удосконаленням механізації вирощування буряків. Заслу-

жений діяч науки і техніки УРСР (1977). Представлений у

багатотомній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

157

серпень

(1957) – 60 років від дня народження ( с. Роздолля Компані-

23

ївського району) Олексія Анатолійовича Коно-

ненка, письменника. У 1978 закінчив філологічний

факультет Кіровоградського державного педаго-

гічного інституту ім. О.С. Пушкіна. З 1978 по

1989 – на комсомольській роботі у Компаніївсь-

кому районі, Кіровограді та Києві. Працював заві-

дувачем відділу культури популярного всеукра-

їнського тижневика «Дзеркало тижня» (1994-1999).

З 2010 – директор департаменту видавничої справи

і преси Держкомтелерадіо України. Член Національної Спілки

письменників України (1999). Пише українською та російською мо-

вами. Автор близько 30 книг для дітей загальним накладом понад

800 тисяч примірників. Автор текстів багатьох популярних пісень

(зокрема «Доне моя, донечко» на музику М. Свидюка). Дипломант

Міжнародного поетичного конкурсу ім. О.С. Пушкіна (1997). Лау-

реат Всеукраїнських пісенних фестивалів. Сценарист та режисер

Всеукраїнських дитячих фестивалів. Автор різдвяних спектаклів

для дітей у Національному театрі ім. І. Франка (1994-1998). Вірші

включено до поетичної антології «Киев. Русская поэзия ХХ век»

(2003). Твори друкувалися в Росії, Білорусії, Грузії, Хорватії, Канаді.

Лауреат Всеукраїнської літературної премії імені Івана Огієнка

(2003, разом з братами Сергієм і Віктором та сином Максимом −

«за мистецький проект для дітей «Слов’янський світ»). Представ-

лений в антології «Украина. Русская поэзия. ХХ век» (2007). Наго-

роджений орденом «За заслуги» 3-го ст. (2012). Заслужений діяч

мистецтв України (2004).

105 років від дня народження (м. Макіївка Донецької області)

24

Георгія Гнатовича Семенова (1912-1982), актора.

Навчався у Ленінградському технікумі сценічних

мистецтв. З 1929 працював у театрах Артемівська,

Києва, Павлодара, Миколаєва, Хмельницького, Кі-

ровограда. У 1940-1952 і з 1959 і до кінця життя –

у Кіровоградському музично-драматичному те-

атрі ім. М.Л. Кропивницького. Серед ролей – Ми-

кола Задорожний («Украдене щастя» Франка),

1912-1982

Мартин Боруля (однойменна п’єса Карпенка-Ка-

рого), Микита («Дай серцю волю, заведе в неволю» Кропивниць-

кого), Галушка («В степах України» Корнійчука), Тарас Бульба (за

однойменним твором М. Гоголя), Расплюєв («Весілля Кречинсь-

кого» Сухово-Кобиліна), Лір («Король Лір» Шекспіра) та ін. Знявся

у фільмах: «Солдатки», «Сон», «Два дні у грудні», «Народжені

бурею». Народний артист УРСР (1973).

158

серпень

(1937) – 80 років від дня народження (м. Херсон) В’ячеслава

24

Васильовича Попова, скульптора, медальєра. У

1957 закінчив скульптурний факультет Дніпро-

петровського художнього училища. Мешкає у

Світловодську. Учасник багатьох виставок. Твори

зберігаються в Ермітажі, Музеї Т.Г. Шевченка в

Києві, Музеї О.С. Пушкіна в Москві, історико-

культурному заповіднику «Чигирин», Шевчен-

ківському заповіднику (Канів), Історичному музеї

(Москва), Музеї медалі (Лейден, Голландія), Музеї

монетного двору (Париж) та ін. Член Federation internationalde la

medal e Paris (FIDEM). Учасник ХХVI конгресу FIDEM у Гаазі (Гол-

ландія, 1998) та ХХVII конгресу FIDEM у Веймарі (Німеччина,

2000). В 2009 у Москві та Кіровограді відбулися персональні ви-

ставки майстра «Образ і кредо», на яких експонувалося 180 його

медалей. У Москві було видано каталог творів (автор-упорядник

Віктор Петраков). Нагороджений почесним знаком Світловодсь-

кої міської ради «За заслуги перед Світловодськом». Лауреат

обласної премії в галузі образотворчого мистецтва імені О.О.

Осмьоркіна (2013).

(1937) – 80 років від дня народження ( м. Кіровоград) Світ-

25

лани Олександрівни Ліхачової, архітектора. У

1962 закінчила Новосибірський інженерно-буді-

вельний інститут ім. В.В. Куйбишева, нині Ново-

сибірський державний архітектурно-будівельний

інститут, спеціальність «архітектура» З 1970 пра-

цює архітектором Кіровоградської філії ДАП

«Укрміськбудпроект». Член Національної спілки

архітекторів України. Лауреат обласної премії

імені Якова Паученка «за розробку архітектур-

ного проекту готелю «Європа» по вул. К.Маркса (Велика Перспек-

тивна),13/16 у м. Кіровограді)».

90 років від дня народження ( с. Митрофанівка Новгород-

27

ківського району) Павла Івановича Сумарокова,

поета. Закінчив філологічний факультет Дніпро-

петровського університету (1962). Працював учи-

телем у навчальних закладах Кіровоградщини і

Дніпропетровщини. З 1985 – керівник Оріхівської

літературної студії «Ластівка» (Запорізька область).

Учасник колективних збірок «Великий луг» (Запо-

ріжжя, 1992), «Веселий курінь» (Запоріжжя, 1993);

1927-2010

упорядник і редактор літературного альманаху

поетів Оріхівщини «Передзвін».

159

серпень

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Ново-Олексіївка

27

Олександрійського району) Анатолія Карповича

Бондаренка, співака, культпрацівника. У 1957 за-

кінчив Олександрійський культосвітній техні-

кум, згодом навчався на диригентсько-хоровому

відділенні Кіровоградського музичного училища.

Після його закінчення працював художнім керів-

ником Будинку культури ім. Калініна: співав у

опереті, естрадній бригаді та хоровому колек-

тиві. З 1967 – співак заслуженого ансамблю танцю

«Ятрань», з яким гастролював у багатьох країнах світу: Чехосло-

ваччина, Болгарія, Польща, Югославія, Греція, Італія, Іспанія, Ні-

меччина, Англія, США, Канада. З 1980 – директор БК ім. Калініна.

Заслужений працівник культури УРСР (1990).

(1947) – 70 років від дня народження ( Кіровоградщина) 27

Надії Марківни Гаєвської, мовознавця. Закін-

чила філологічний факультет Київського держав-

ного університету, працювала вчителем. У 1981

захистила кандидатську дисертацію з історії укра-

їнської літератури. Працювала старшим викла-

дачем у Кіровоградському державному педагогіч-

ному інституті ім. О.С. Пушкіна. З 1982 − до-

цент, а з 1997 − професор кафедри історії укра-

їнської літератури Київського національного

університету імені Тараса Шевченка. Доктор філологічних наук.

Автор понад 350 наукових та науково-методичних праць, серед

яких: монографія «Андрій Малишко і російська література»

(1985), посібник для вишу «Андрій Малишко. Семінарій» (1991),

посібник для школи «Вивчення творчості П. Грабовського в

школі» (1989), посібник для вишу «Павло Грабовський. Нарис

життя і творчості» (1994) та багатьох інших. Упорядник та автор

наукових коментарів творів А. Малишка, В. Сосюри, серії БУЛ,

зб. «Українські загадки» та ін. Протягом багатьох років була чле-

ном Вченої ради філологічного факультету Київського універси-

тету імені Тараса Шевченка, заступником декана філологічного

факультету, відповідальним секретарем фахової ради з гумані-

тарних наук МО України, заступником головного редактора «Віс-

ника філології». Заслужений працівник освіти України (2004).

Представлена в багатотомній Енциклопедії Сучасної України

(друкується з 2001).

160

серпень

110 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Олександра

30

Львовича Плюща, журналіста і письменника. На-

вчався в Інституті дитячого комуністичного руху

(Москва). Працював у дитячих організаціях Серед-

ньої Азії, Москви. Під час 2-ї світової війни редагу-

вав фронтову газету «За Родину» 311-ї стрілецької

дивізії, в якій опублікував текст пісні «Синенький

скромний платочек» (№101 від 8 червня 1942 року),

висміяний і забракований колегами за легковаж-

1907-1993

ність. Війну закінчив у званні майора, нагородже-

ний медаллю «За бойові заслуги» (1944), орденами Червоної Зірки

та Вітчизняної війни II ст. (1945). У 1946 повернувся на роботу в

«Комсомольскую правду» на посаду відповідального секретаря га-

зети, у 1954 був призначений заступником головного редактора

«Комсомолки», потім працював у «Известиях». У 1960 став пер-

шим головним редактором найпопулярнішого радянського тиж-

невика газети «Неделя» (ілюстрований пізнавально-розважальний

додаток для сімейного читання до газети «Известия»). Придумав

знамениту рубрику «Колонка редактора». Автор книг: «Хорошее

настроение» (1960), «Будем искать алмазы» (1968), «Жизнь как

жизнь» (1977), «Это пехота: фронтовые очерки» (1982) та ін.

(1957) – 60 років від дня народження ( с. Калабарок Новогеор-

30

гіївського району) Івана Івановича Мусієнка, пра-

вознавця. У 1978 закінчив Сумське вище арти-

лерійське командне училище, у 1982 – Вищі курси

військової контррозвідки Комітету державної без-

пеки СРСР, у 1987 – спеціальні курси керівного та

оперативного складу КДБ СРСР зі знанням східної

мови, у 1993 – Міжгалузевий інститут підвищення

кваліфікації при Харківському інженерно-еконо-

мічному інституті за спеціальністю «Менеджмент

і маркетинг» та у 2003 – Національну юридичну академію України

ім. Ярослава Мудрого. Полковник, кандидат військових наук (2000),

доцент (2004). Перший заступник директора Інституту підготовки

юридичних кадрів для СБУ у складі Національної юридичної ака-

демії України ім. Ярослава Мудрого. З 2009 – директор Інституту

підготовки юридичних кадрів для СБУ. Заслужений юрист

України (2008). Генерал-майор (2010). Нагороджений більш ніж 20

урядовими та відомчими нагородами, зокрема орденом «Червоної

зірки», заохочувальними відзнаками Служби безпеки України

«Почесна зірка», «Почесна відзнака», «Хрест доблесті» I-го і II–го

ступенів, медаллю «За мужність та відвагу», іменною зброєю, а

також нагородами Демократичної Республіки Афганістан.

161

НЕПРиНцЕВи: ЗА МАРШРуТОМ

ЄЛиСАВЕТГРАД-ТБІЛІСІ

Без Грузії – платан я без коріння,

Без України – ясен я без крони. .

Рауль Чілачава

Навіть у такій, здавалося б, специфічній,

але надзвичайно важливій галузі військо-

вої науки, як топографія (займається укладан-

ням географічних та оперативно-тактичних

карт для ведення оборонних чи наступальних

дій війська), маємо видатних військових топо-

графів, пов’язаних з нашим краєм. Передусім,

це Микола Ізотович Непринцев (1847-1931).

Судячи з прізвища Непринцев та доволі

екзотичного імені Ізот, цей рід належав до ку-

пецького стану і походив із середовища старо-

обрядців, яким дозволено було селитися

Микола Непринцев,

фото

поблизу фортеці Св. Єлисавети відразу після

ї заснування у 1754 році. У доступних на сьо-

годні джерелах про землевласників Єлисаветградського та Олек-

сандрійського повіту це прізвище згадується лише раз: мова йде

про Олександру Непринцеву – дружину титулярного радника, яка

у 1896 році володіла хутором Демешко у Покровській волості Олек-

сандрійського повіту.

А прославив цей рід переду-

сім уродженець Єлисаветграда

військовий топограф Микола

Ізотович Непринцев та особливо

його нащадки: син та обидва

онуки. Після закінчення вій-

ськово-топографічного училища

в Санкт-Петербурзі Микола Ізо-

тович з 1865 року служив у вій-

ськово-топографічному відділі

Кавказького військового округу.

Як відзначає у нарисі про Не-

принцевих Тамаз Герсамія (ви-

Микола Непринцев

«Гірський пейзаж»

датний грузинський архітектор,

історик містобудування, фахівець з реставрації та реконструкції сто-

лиці Грузії), саме в Тбілісі за свої військові заслуги уродженець Єли-

саветграда Микола Ізотович Непринцев отримав дворянство.

162

Непринцеви: за маршрутом Єлисаветград-Тбілісі

А вони були неабиякі. Приміром, у 1872-1873 роках Непринцев

у складі Мангишлакського загону брав участь у Великому Хівінсь-

кому поході, отримав чин генерал-майора, був нагороджений ор-

деном Святого Георгія та медаллю «За Хивинский поход». У 1874

році Микола Ізотович опублікував наукову працю «Топографиче-

ское описание путей, пройденных Мангышлакским отрядом при

движении в Хиве и обратно в 1873 г.», за яку був обраний членом

Імператорського Російського Географічного Товариства.

Прикметно, що у цій військовій операції найбезпосереднішу

участь взяв ще один уродженець Єлисаветграда Микола Іванович

Гродеков (1843-1913). У чині підполковника він був начальником

штабу Мангишлакського загону полковника Ломакіна, який і за-

воював Хівінське ханство для Російської імперії. Гродеков зробив

блискучу військову та адміністративну кар’єру: генерал від інфан-

терії, Приамурський і Туркестанський генерал-губернатор, член

Державної Ради Російської імперії. А ще він був талановитим вій-

ськовим письменником. Одна з кращих книг Гродекова, що по-

бачила світ у 1883 році, так і називається «Хивинский поход 1873

года. Действия кавказских отрядов».

У 1874 році Микола Ізотович був переведений у Тифліс (так до

1936 року офіційно називалася столиця Грузії), де був призначений

начальником топографічного управління Північно-Кавказької за-

лізниці. У 1876 році Непринцев одружився з уродженкою Тбілісі,

домогосподаркою Анною Смирновою, заснувавши в Грузії дина-

стію видатних творчих особистостей. У 1875 році за заслуги перед

Росією імператор Олександр П особисто вручив Непринцеву ки-

шеньковий золотий годинник. Упродовж військової служби Ми-

кола Ізотович був нагороджений орденами: Св. Станіслава 3-го і 4-го

ст. (1874, 1887), Св. Анни 3-го і 2-го ст. (1874, 1891), Св. Володимира

4-го ст. (1894). Після 1917 року Непринцев продовжив службу у Вій-

ськово-топографічному відділі Республіки Грузія, а після втрати

нею незалежності був зарахований у Корпус військових топографів

Червоної Армії укладачем карт топографо-картографічної частини

Окремої Кавказької армії. У 1923 році був звільнений зі служби. Ре-

пресії Миколу Ізотовича не зачепили, а до великого терору він про-

сто не дожив.

Нещодавно праправнучка Непринцева Людмила (прізвище, на

превеликий жаль, не вказано) в Інтернеті на форумі, йому присвяче-

ному, розмістила декілька фотознімків та дві живописні картини

(автопортрет і пейзаж) пращура. Виявляється, Микола Ізотович за-

хоплювався живописом і був непоганим художником-любителем.

То чи варто після цього дивуватися, що його син Михайло Ми-

163

Непринцеви: за маршрутом Єлисаветград-Тбілісі

колайович Непринцев (1877-1962) став одним з найвідоміших гру-

зинських архітекторів першої половини ХХ століття? Закінчивши

у 1902 році Інститут цивільних інженерів, він повернувся в Грузію,

де за його проектами упродовж творчої діяльності, що тривала

понад півстоліття, зведено приблизно 150 будівель і споруд: жит-

лові будинки, адміністративні будівлі, вокзали, мости, клуби, школи,

лікарні, театри, навіть цілі міста. Непринцев – автор планування та

забудови міста металургів Руставі у 1948 році, де за його проектом

споруджений красень Палац культури металургів. Про своє творче

кредо Непринцев писав: «Работая постоянно в столице Грузии,

г. Тбилиси, я естественно в своих проектах иду по пути освоения

богатого архитектурного наследия грузинского народа и стараюсь

добиться национальной, а иногда специфически тбилисской вы-

разительности, применяя переработанные в духе современности

мотивы грузинской архитектуры прошлого, в основном на базе

классического наследия, как грузинской, так и архитектуры Греции

и Рима». Михайло Непринцев – заслужений діяч науки і техніки

Грузинської РСР, нагороджений орденом Трудового Червоного

Прапора.

Його старший син Микола Михайлович Непринцев (1903-1984)

також став талановитим зодчим, автором проектів багатьох будин-

ків і споруд у Тбілісі. Справжнім шедевром архітектури є будівля

стаціонарного цирку на площі Героїв у столиці Грузії (1940), визна-

ного одним з кращих у світі. Надзвичайно вдало Непринцев вико-

ристав рельєф місцевості: цирк розташований на пагорбі висотою

40 метрів, утвореному в зв’язку з прокладанням нової вулиці, з чу-

дово скомпонованим підйомом. Архітектура цирку виконана у нео-

класичному стилі на основі творчого застосування закономірностей

ордерної системи. Микола Непринцев – заслужений архітектор

Грузинської РСР (1967).

Та найзнаменитішим з династії Непринцевих судилося стати

його молодшому брату Юрію Михайловичу Непринцеву (1909-

1996). У 1938 році уродженець Тбілісі закінчив Академію мистецтв

у Ленінграді. Він – народний художник СРСР (1965), дійсний член

Академії мистецтв СРСР (1970), лауреат Державної премії СРСР

1952 року за картину «Відпочинок після бою» (розмір 192x300 см),

яку визнано шедевром радянського образотворчого мистецтва. Над

картиною Юрій Непринцев працював три роки (1949-1951). Вона

народилася внаслідок особистих вражень від пережитого під час

війни (художник добровольцем пішов на фронт, служив у винищу-

вальному батальйоні, брав участь в обороні Ленінграда), а надихнув

Непринцева на ї створення герой поеми Олександра Твардовського

164

Непринцеви: за маршрутом Єлисаветград-Тбілісі

Архітектор

Михайло Непринцев

Палац металургів у

місті Руставі

Художник

Юрій Непринцев

«Відпочинок після бою.

Василь Тьоркін»

165

Непринцеви: за маршрутом Єлисаветград-Тбілісі

«Василь Тьоркін». Тому картину часто так і називають «Відпочинок

після бою. Василь Тьоркін». Мільйонами репродукцій на поштових

листівках і марках вона розійшлась по всьому світу, потрапила до

шкільних підручників. А проте ї доля склалася досить незвично. У

1953 році оригінал картини був подарований. . керівникові КНР

Мао Цзедуну. Натомість Юрію Непринцеву замовили виконати дві

копії з неї: одну для Георгіївського залу Великого Кремлівського па-

лацу, а другу – для Державної Третьяковської галереї.

Очевидно, це був час, коли лідери комуністичних партій по-

любляли обмінюватися такими розкішними та витонченими по-

дарунками. Приміром, у 1947 році польські комуністи подарували

Йосипу Сталіну всесвітньо відому картину Войцеха Коссака «Кри-

вава неділя у Петербурзі. 9 січня 1905 року» (розмір 400x800 см).

Однак не врахували того, що священик Григорій Гапон, який ор-

ганізував цю мирну маніфестацію трудящих до Зимового Палацу

і представлений у центрі композиції в героїзованому вигляді, ра-

дянськими істориками був зарахований у провокатори, в агенти

царської охранки. А відтак шедевр польського митця, як кажуть

росіяни, «пришелся не ко двору». До 1962 року картина зберігалася

у фондах Третьяковської галереї, а потім її передали до Кірово-

градської картинної галереї, і нині вона є окрасою експозиції облас-

ного художнього музею.

А взагалі в багату історію україно-грузинсь-

ких взаємин наш край вписав не одну яскраву

сторінку. Чи знаєте ви, приміром, про те, що ге-

ніальний грузинський театральний діяч (режи-

сер, актор, педагог), фундатор грузинського

національного театру Коте Марджанішвілі (1872-

1933) починав свою сценічну діяльність на росій-

ській сцені саме в Єлисаветграді? Як актор він

дебютував у нашому театрі й сталося це у 1897

році. 25-річний актор русифікував своє гру-

Коте Марджанов

зинське прізвище: відтепер на афішах писали –

актор Костянтин Марджанов. Надія Дмитрівна

Живокіні згадувала: «Когда мы приехали в Елисаветград, там стояла

уже настоящая зима. Мы остановились в гостинице и, приведя себя

в порядок, тотчас же отправились к распределителю товарищества

К.К. Витарскому, который произвел на нас весьма благоприятное

впечатление. . Константин Александрович был занят каждый день

в пьесах, а кроме того, мы с ним очень часто выступали в водевилях,

так что к концу сезона у нас составился большой водевильный ре-

пертуар. Из больших ролей Константин Александрович хорошо

166

Непринцеви: за маршрутом Єлисаветград-Тбілісі

исполнил роль Кассио в «Отелло» и характерную роль Крамера в

пьесе Зудермана «Гибель Содома».

Надалі Марджанов, уже як режисер, успішно працював у ба-

гатьох російських театрах. Вершиною ж його діяльності стала по-

становка в 1919 році в Києві на сцені колишнього театру Соловцова

легендарного спектаклю «Фуенте Овехуна» за п’єсою Лопе де Вега.

У 1922 році Марджанов з дружиною повернувся на батьківщину. У

1928 році заснував у Кутаїсі драматичний театр (нині Тбіліський

академічний театр ім. Коте Марджанішвілі), один з провідних те-

атрів Грузії.

Світське прізвище видатного церковного

діяча Грузії Кіріона Георгій Ієронімович Садзе-

гелов (1854-1918). Він закінчив Тифліську ду-

ховну семінарію (1876) та Київську духовну

академію зі ступенем кандидата богослов’я

(1880). Працював помічником інспектора Одесь-

кої духовної семінарії (до 1883 року). Викладав у

Кутаїському та Тифліському духовних учили-

щах (1890-1896). 1896 року прийняв чернецтво з

іменем Кіріон. У 1893 році рукопокладений в

єпископи. А згадати його привід є. Адже з 3

травня 1903-го по 23 квітня 1904 року він був єпи- Католікос-Патріарх

Грузії Кіріон

скопом Новомиргородським, першим вікарієм

Херсонської губернії. Після Лютневої революції 1917 року єпископ

Кіріон повернувся на батьківщину, відновив автокефалію Грузинсь-

кої Православної Церкви, був обраний Католікосом-Патріархом.

Він – автор багатьох праць про історичну долю Грузинської церкви

та ї святинь.

Нарешті не можна не згадати у контексті

взаємин з Грузією нашого земляка (народився в

с. Інгуло-Кам’янка Новгородківського району),

чудового скульптора і поета Андрія Васильовича

Німенка (1925-2006). Він – автор пам’ятника ви-

датному грузинському поету Давиду Гураміш-

вілі (1705-1792) у Миргороді на Полтащині, де він

прожив останні 30 років і де був похований. У

творчому доробку Німенка-скульптора також

портрет геніального Шота Руставелі. За ці твори

Андрій Німенко у 1969 році був удостоєний

Пам’ятник Давиду звання «Заслужений діяч мистецтв Грузинської

Гурамішвілі

РСР».

167

ВЕРЕСЕНЬ

(1937) – 80 років від дня народження (Чернігівщина) Олек-

1

сандра Петровича Березана, організатора фі-

зичної культури і спорту. Дитинство минуло в

с. Вершино-Кам’янці Новгородківського району.

Захоплювався футболом і легкою атлетикою. У

1963 закінчив факультет фізичного виховання

КДПІ ім. О.С. Пушкіна. Був головою комітету

по фізкультурі і спорту при Кіровоградському

місквиконкомі (1972-1974), першим директором

ДЮСШ обласного комітету по фізкультурі і

спорту при облвиконкомі. Протягом багатьох років (з 1978 по

1997) працював начальником Кіровоградського обласного управ-

ління фізичної культури і спорту. Сприяв створенню народного

музею «Спортивна слава Кіровоградщини», відкриттю пам’ят-

ного знака воїнам-спортсменам Кіровоградщини, що загинули в

роки ВВВ, зведенню бейсбольного стадіону в Кіровограді і т.д.

Суддя всесоюзної категорії з легкої атлетики, обслуговував Олім-

пійські ігри 1980 у Москві. У співавторстві з С.М. Янчуковим

видав книгу «До спортивних вершин. Нариси з історії фізичної

культури і спорту Кіровоградщини» (2015). Заслужений праців-

ник фізичної культури і спорту України (1993).

155 років від дня народження ( с. Миколаївка поблизу Єлиса-

3

ветграда) Олександра Карловича Тарковсь-

кого, громадського діяча, літератора, мемуариста.

З 1872 після смерті від холери обох батьків вихо-

вувався у родині І.К. Тобілевича (Карпенка-Ка-

рого), одруженого на його сестрі Надії Карлівні

Тарковській. Закінчив ЄЗРУ, брав участь в орга-

нізації та постановці перших спектаклів укра-

їнської трупи. Навчався у Харківському універ-

1862-1924

ситеті до арешту 1884 за участь у Єлисавет-

градському народовольчому гуртку. П’ять років перебував у си-

бірському засланні, де заприятелював з майбутнім президентом

Польщі Ю. Пілсудським. З 1897 по 1920 служив у Єлисаветградсь-

кому міському громадському банку, був попечителем комерцій-

ного училища. Один із засновників Єлисаветградської Громад-

ської бібліотеки (1897). Писав прозу, вірші, нариси, перекладав

твори зарубіжної літератури. Знав багато мов: французьку, ні-

мецьку, англійську, італійськцу та ін. На прохання В.І. Леніна

написав спогади про «Народну волю», автор «Очерков револю-

ционного движения 80-х годов в Елисаветграде».

168

Вересень

(1957) – 60 років від дня народження (м. Харцизськ Донецької

3

області) Олександра Миколайовича Маке-

донського, художника. В дитинстві та юності

мешкав з матір’ю у її родичів у Бобринці та Кі-

ровограді, навчався у школі-інтернаті. Вступив

на загальнотехнічний факультет Кіровоградсь-

кого інституту сільськогосподарського маши-

нобудування. Після служби в армії навчався на

вечірньому відділенні інституту та в студії

образотворчого мистецтва при Будинку народ-

ної творчості в Кіровограді у педагога Ісаака Михайловича Пер-

каса, якого вважає своїм головним учителем. Працював

художником-оформлювачем на заводі «Червона Зірка». Згодом

брав уроки у викладачів Київського художньо-промислового тех-

нікуму. Перша персональна виставка митця відбулася в Києві у

2003. Учасник понад двох десятків республіканських виставок.

Улюблений жанр – портрет. Кращі картини: «Генерал сміттєвих

баків», «Людина без даху» та ін. Твори зберігаються у приватних

колекціях багатьох країн Європи, США та Австралії. Член Націо-

нальної спілки художників України (2012).

120 років від дня народження ( с. Рівне Новоукраїнського

6

району) Івана Кіндратовича Микитенка, пись-

менника. Працював у Єлисаветграді, с. Нечаївці

Компаніївського району. Закінчив Херсонське

військово-фельдшерське училище (1915) та Хар-

ківський медичний інститут (1927). Один з орга-

нізаторів літературно-мистецького життя Одеси,

керівник філії «Гарту». З переїздом до Харкова

очолив ВУСПП, з 1934 – секретар правління

1897-1937

СПУ. У 1937 – репресований і розстріляний. Зі-

брання творів виходило у шести томах (1965). У с. Рівному Но-

воукраїнського району створено музей І.К. Микитенка (1967),

споруджено пам’ятник.

169

Вересень

(1947) – 70 років від дня народження (м. Харків) Юрія Олек-

7

сандровича Жеребцова, актора і режисера.

Син відомого культурного діяча О.М. Жереб-

цова, який у 60-ті роки очолював обласне управ-

ління культури. З п’яти років живе у Кіровограді.

Тут закінчив школу, музичне училище, КДПІ

ім. О.С. Пушкіна. У 1978 закінчив Харківський

державний інститут культури (режисерський

факультет). Служіння Мельпомені розпочав у 22

роки на сцені театру ім. М. Кропивницького.

Згодом працював в обласному театрі ляльок, Кіровоградській

обласній філармонії, в газеті «Україна-Центр», на телебаченні.

Наприкінці 80-х років ХХ ст. організував і очолив молодіжний

експериментальний театр «Етап». З 1999 – знову на сцені Кі-

ровоградського академічного обласного українського музично-

драматичного театру ім. М.Л. Кропивницького. Зіграв понад 60

ролей. У 2002 започаткував монотеатр «Слово». З 2011 висту-

пає з моноспектаклями в обласному художньому музеї. Автор і

ведучий програми «Мистецька майстерня» на обласному теле-

баченні. Знявся в серіалі «Синдром дракона». Нагороджений від-

знакою «За заслуги» 1-го ст. Кіровоградської міської ради (2012).

Заслужений артист України (2012).

185 років від дня народження (Вінничина) Петра Івановича

9

Ніщинського (псевдонім Петро Байда), компо-

зитора, поета-перекладача. Закінчив філологіч-

ний та богословський факультети Афінського

університету (1856). Викладав у гімназіях грецьку

та російську мови, керував хорами, писав музику.

З 1870 часто приїздив у Єлисаветград до М. Кро-

пивницького та І. Карпенка-Карого. Найвидатні-

ший твір – музична картина «Вечорниці» – напи-

1832-1896

саний на власний текст як вставна сцена до драми

Т. Шевченка «Назар Стодоля». Вперше виконаний у приміщенні

Єлисаветградського Громадського Зібрання (1875) місцевим ама-

торським гуртком за участю автора та його родини. В Єлиса-

ветграді під час репетицій познайомилися і невдовзі побралися

дочка композитора Муза Ніщинська та син місцевого священика

Петро Левицький. Їхні сини Вадим і Олександр Левицькі стали

відомими акторами і співаками. Племінницями Левицького були

видатні співачки Л. Балановська і М. Коваленко. Жило подружжя

Левицьких у с. Кам’яні Потоки Олександрійського району, де

зять Ніщинського служив священиком.

170

Вересень

(1957) – 60 років від дня народження (с. Кривуші Кремен-

9

чуцького району Полтавської області) Лариси

Іванівни Голіусової, музиканта, педагога. У 1981

закінчила Київську державну консерваторію за

спеціальністю: баян, концертний виконавець,

педагог. З 1984 працює у Кіровоградському му-

зичному училищі (КМУ): викладач, заступник

директора з навчальної роботи (з 1998), дирек-

тор (з 2004). У 1995 започаткувала проведення у

Кіровограді Всеукраїнського фестивалю-кон-

курсу виконавців на народних інструментах «Провесінь», є ху-

дожнім керівником і диригентом симфонічного оркестру КМУ,

одним з організаторів традиційного щорічного піаністичного

форуму «Нейгаузівські музичні зустрічі». Заслужений діяч ми-

стецтв України (2009).

(1962) – 55 років від дня народження (Полтавщина) Віктора

9

Анатолійовича Шила, поета. У 1984 закінчив Кі-

ровоградський інститут сільськогосподарського

машинобудування, аспірантуру. За фахом – ін-

женер-механік, автор 10 винаходів. Працював на

інженерних посадах, був науковим співробітни-

ком, членом громадського об’єднання молоді

«Атма». Вірші та прозу друкував у журналах «Го-

ризонт» (Кишинів), «Смена» (Москва), альманасі

«Ларец» Міжнародного фонду слов’янської пи-

семності (Москва) та ін. Автор збірок поезій «Розуміння історії»

(1990), «Практика: 1962-1991 (1991); публіцистичної книги (у спі-

вавт. з П. Чорним) «Бодай-цикута» (2006) та ін. Голова обласного

відділення Асоціації українських письменників.

35 років від дня народження (с. Павлиш Онуфріївського

10

району) Сергія Олександровича Понома-

ренка, героя АТО. Молодший сержант 24-го

окремого мотопіхотного батальйону. Загинув

2.08.2015 поблизу с. Зайцево Артемівського рай-

ону Донецької області. Похований у рідному

селі. Нагороджений орденом «За мужність» ІІІ

ступеня (посмертно).

1982-2015

171

Вересень

75 років від дня народження ( с. Аджамка Кіровоградського

11

району) Степана Петровича Козки, церковного

діяча (архієпископа Київського і всієї України

Руської православної старообрядницької церкви

Саватія). Дитинство минуло у селах Привілля

та Бережинка Кіровоградського району. Після

школи навчався на дворічних курсах художників-

оформлювачів у Кіровограді. У 1965 закінчив

Вижницьке художнє училище декоративно-при-

1942-2016

кладного мистецтва, працював дизайнером на

Чернігівському камвольно-суконному комбінаті.

У 1972 повернувся на Кіровоградщину, працював художником-

оформлювачем у Бережинці. Самостійно вивчив Святе Письмо,

основи богослов’я, статут церковної служби. У 1987 висвячений

в ієреї. Обслуговував старообрядницькі парафії сіл Клинці, Зиб-

кове, Микільське та Золотарівка Кіровоградської області. З

1993 – єпископ Київської єпархії і всієї України. В 2010 у Черні-

вецькому обласному художньому музеї експонувалась фотови-

ставка владики під назвою «Ностальгія за прекрасним».

100 років від дня народження ( смт Компаніївка) Миколи

13

Семеновича Алфьорова, архітектора. Закінчив

архітектурний факультет Харківського інституту

інженерів комунального господарства (1940).

Серед споруд (усі у Свердловську) – житлові та

адміністративні будинки, ансамбль історико-ре-

волюційного скверу (1968-1974), проекти і рекон-

струкції великих промислових підприємств (70-і

роки). Автор праць з історії та теорії промисло-

1917-1982

вої архітектури. У 1951-1982 викладав у Сверд-

ловському архітектурному інституті (з 1964 – професор, з 1972 –

ректор). Член-кореспондент Академії мистецтв СРСР (1978). На-

родний архітектор СРСР (1978). На будівлі Уральської архітек-

турно-художньої академії встановлено меморіальну дошку.

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Межирічка Голова-

13

нівського району) Олександра Сергійовича Га-

щука, художника-монументаліста, живописця і

графіка. У 1963 закінчив Одеське художнє учи-

лище, у 1971 – Львівський державний інститут

прикладного та декоративного мистецтва. Педа-

гоги з фаху – Ю. Лащук, В. Манастирський, Б.

Горбалюк. Учасник виставок з 1964. Персональні

влаштовувалися у Києві (2000, 2003-2004). З 1979

по 1991 працював на Київському комбінаті мо-

172

Вересень

нументально-декоративного мистецтва. Автор вітражів, мозаїк,

розписів, керамічних виробів та живописних полотен: «Дорога

на Вінниччині» (1976), «Натюрморт» (1987), «Коляда іде» (1989),

«Ранок в Україні» (1991), «Вечірні дзвони. Лавра» (1994), «Останні

промені» (1999), «Серпень на Поділлі» (2003) та ін. Член Націо-

нальної спілки художників України (1990). Представлений у ба-

гатотомній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

(1977) – 40 років від дня народження ( с. Кіровка Маловис-

13

ківського району) Алли Анатоліївни Маль-

чик, спортсменки (легкоатлетки), параолімпій-

ця. Закінчила факультет фізвиховання КДПУ

ім. В.К. Винниченка. Інваспортом займається з

2000. Бронзовий призер Параолімпійський ігор

в Афінах зі штовхання ядра (2004). У 2006 на

чемпіонаті світу в Нідерландах виборола золоту

медаль зі штовхання ядра та срібну − з метання

диску. Чемпіон Параолімпійський ігор у Пекіні

(2008) з метання диску та бронзовий призер – зі штовхання

ядра. Заслужений майстер спорту України.

(1947) – 70 років від дня народження ( с. Рівне Новоукраїнсь-

13

кого району) Анатолія Володимировича Дон-

ченка, фахівця в галузі машинобудування. У

1970 закінчив Дніпропетровський інститут інже-

нерів залізничного транспорту. Відтоді працює

у Кременчуцькому філіалі Всесоюзного НДІ ва-

гонобудування, з 2000 – директор Українського

НДІ вагонобудування. Кандидат технічних наук

(1990). Науковий керівник Державної науково-

технічної програми, у межах якої вперше в

Україні створено пасажирські вагони, дизель- і електропоїзди,

трамваї, електровози. Член-кореспондент Транспортної академії

України. Лауреат Державної премії України у галузі науки і тех-

ніки (2005). Представлений у багатотомній Енциклопедії Сучас-

ної України (друкується з 2001).

173

Вересень

(1942) – 75 років від дня народження ( с. Павлівка Світло-

13

водського району) Віктора Федоровича Кова-

ленка, фізика. Закінчив технікум залізничного

транспорту, в 1970 – Харківський державний уні-

верситет. З 1974 – начальник групи лабораторій

Світловодського заводу чистих металів, у 1981-

1990 – начальник лабораторії фізики напівпро-

відників. Автор багатьох наукових праць та

винаходів. Доктор фізико-математичних наук

(1986). Від 1990 – професор кафедри фізики та

біомедичної електроніки Херсонського технічного університету.

Лауреат Державної премії УРСР у галузі науки і техніки (1988).

Представлений у багатотомній Енциклопедії Сучасної України.

(1947) – 70 років від дня народження ( Кіровоградщина) Ва-

14

лентина Павловича Лимаренка, громадського

діяча. Має вищу технічну освіту, за фахом – ін-

женер-механік. 12 років працював головним ін-

женером Алматинського інституту енергетики

та зв’язку. Від 1991 є активістом Українського

культурного Центру м. Алмати, а від березня

2006 − головою цієї української громади. У 2006

його обрано членом Асамблеї народу Казах-

стану. Був делегатом IV Всесвітнього Форуму

Українців. Нині – заступник Голови Асоціації «Українці Казах-

стану». Нагороджений почесними грамотами і медалями Рес-

публіки Казахстан.

95 років від дня народження ( м. Новомиргород) Миколи Ва-

14

сильовича Понеділка, письменника. Навчався

в Одеському університеті (1939-1941). З 1943 – в

еміграції. Був актором в українських театрах В.

Блавацького й Й. Гірняка. Працював в українсь-

кому та німецькому відділах книгарні у Нью-

Йорку (1955-1976). Дебютував оповіданням

«Червона хустина» у 1947. Автор книг гумору та

сатири на емігрантську і радянську дійсність: «Ві-

1922-1976

таміни» (1957), «Соборний борщ» (1960), «Смішні

сльозинки» (1966); збірок спогадів-оповідань з життя українського

села «Говорить лише поле» (1962), «Зорепад» (1969); п’єс з еміг-

рантського життя «Знедолені», «Лейтенант Фляєв»; переклав

п’єси Ж. Ануя «Антігона» і «Медея», твори Д. Прістлі та ін. На-

писав п’єсу «А ми тую червону калину. .» (1957), гумористичну

174

Вересень

повість «Рятуйте мою душу» (1973), збірку гумористичних творів

«Диво в решеті» (1977). Майстерно виконував свої твори на зібран-

нях українських громад США та Канади. Був один із засновників

«Слова» – Об’єднання Українських Письменників та членів Укра-

їнського Літературно-Мистецького Клюбу в Нью-Йорку.

(1942) – 75 років від дня народження ( с. Чемерпіль Гайво-

15

ронського району) Миколи Микитовича Сара-

хана, журналіста і поета (сатира і гумор). Закінчив

Київське медичне училище і факультет журналі-

стики Київського університету ім. Т.Г. Шевченка.

Тривалий час працював у районній газеті Кали-

нівського району Вінницької області. Автор 8 книг

сатири і гумору (байок і гуморесок): «Тимчасова

секретарка» (2002), «Чемерпільська відьма» (2004),

«Лише для вас», «Жертва акули» та ін. Член На-

ціональної спілки письменників України. Лауреат премії імені Сте-

пана Руданського.

160 років від дня народження ( поблизу Новомиргорода) Івана

20

Степановича Дудченка (Ковбасенка), лікаря-

мікробіологя, епідеміолога. Випускник Златопіль-

ської чоловічої гімназії. Закінчив медичний фа-

культет Київського університету (1885). Працював

в Україні, на Далекому Сході, у Забайкаллі. Розроб-

ляв проблему профілактики чуми, питання сані-

тарної статистики тощо. Організував перші

бактеріологічні лабораторії на Далекому Сході.

1857-1917

Його ім’ям названо одну з вулиць Новомиргорода.

(1937) – 80 років від дня народження ( смт Новгородка) Ми-

20

коли Андрійовича Бершадського, художника.

У 1961 закінчив Одеське художнє училище ім. Гре-

кова. Учасник виставок з 1970. Живе і працює в

м. Миргород на Полтавщині. Улюблені жанри –

пейзаж і натюрморт. Головні твори: «Грибники»

(1981), «Літо», «Три осики» (2001), «Стихія» (2003),

«Тихий куток» (2003), «Бедуїни», «Лісовий ручай»,

«Зима в селі», «Дари української природи» (2002),

«Галки у зимовому лісі» (2008), «Осінній натюрм-

орт» (2009) та ін.

175

Вересень

120 років від дня народження ( с. Олександрівка Долинського

20

району) Миколи Івановича Пирогова, держав-

ного та профспілкового діяча. Закінчив Долинську

двокласну залізничну школу, Одеське міське ше-

стикласне училище та Херсонську військово-

фельдшерську школу. Під час Першої світової

війни (1914-1917) служив фельдшером у санітар-

ному вагоні 24-ї дивизії. В 1919 екстерном здав ек-

замени за 6 класів гімназії і вступив на службу в

1897-1935

профспілку медичних працівників. У 1920 на-

вчався в Центральній партійній школі при ЦК КП(б)У в Харкові.

З 1920 по 1931 перебував на різних посадах у Медсанпраці: член

Президії та завідувач оргвідділу ВУК Медсанпраці, секретар Хар-

ківського окружного філіалу Медсанпраці. З 1931 по 1935 – дирек-

тор Харківського фармацевтичного інституту, який під його

керівництвом перетворився в один з кращих ВНЗ України. В 1932

у ХФІ була створена нова кафедра – мікробіології.

(1962) – 55 років від дня народження ( с. Лозувата Уль-

20

яновського, нині Благовіщенського району) Га-

лини Іванівни Кузьменко, економіста. У 1987

закінчила Харківський інженерно-економічний

інститут, у 2007 – Кіровоградський національний

технічний університет (магістр з обліку та

аудиту). У 1980-1987 працювала економістом на

заводі сільськогосподарських машин «Червона

зірка». З 1994 по 1996 – директор приватного

аудиторського підприємства «Леда» З 1996 по

2012 – перший заступник генерального директора МААК «УРГА».

Кандидат економічних наук (2012), з 2015 – доцент кафедри

аудиту та оподаткування Кіровоградського національного техніч-

ного університету. Нагороджена орденом княгині Ольги ІІІ сту-

пеня, двічі Золотим знаком Українського союзу промисловців і

підприємців (2003, 2011), відзнакою «За заслуги» ІІ-го (2005) та І-

го ст. (2008) виконавчого комітету Кіровоградської міської ради

та багатьма іншими. У 2016 присвоєно звання почесного доктора

наук Батумського університету навігації. Почесний працівник

авіаційного транспорту України. Заслужений економіст України.

176

Вересень

120 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Якова Йо-

21

сиповича Камінського, лікаря. З 1905 по 1915 на-

вчався в Єлисаветградській громадській гімназії. У

1915 вступив на медичний факультет Одеського

університету. У 1919 служив лікарем в артилерій-

ському дивізіоні Червоної Армії. У 1921 отримав

диплом лікаря, початок наукової діяльності. У 1931

їздив до Туреччини. У 1937 заарештований, вирок –

8 років виправно-трудових таборів. Працював за

1897-1996

фахом: лікар ОЛП – 7, керівник туберкульозної

служби Ухти, головний лікар табірної лікарні. У 1943 оголошено

про дострокове звільнення, однак був залишений у ГУЛАЗі до 1956

до повної реабілітації. У 1961 повернувся в Одесу, працював заві-

дувачем рентгенофлюорографічного відділення Одеського облас-

ного тубдиспансеру, займався науковою та педагогічною

діяльністю. Перший організатор і керівник кафедри фізичного ви-

ховання та лікувальної фізкультури Одеського державного медич-

ного інституту ім. М.І. Пирогова. Кандидат медичних наук, доцент.

Учений секретар Одеського обласного наукового товариства рент-

генологів та радіологів, з 1988 – його почесний голова. Склав пер-

ший посібник для студентів з рентенодіагностики. Запропонував

методику поліпозиційної діагностичної флюорографії, яка отри-

мала назву «методики Камінського». Рідне місто востаннє відвідав

у 1981 – був запрошений відкрити Всеукраїнський з’їзд рентгено-

логів у Кіровограді. Автор мемуарів «Минувшее проходит предо

мною. : Избранное из личного архива» (Одесса, 1995). Заслужений

лікар Комі АРСР.

135 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Андрія Во-

22

лодимировича Журавського, зоолога, ботаніка,

етнографа. Був підкинутий немовлям до Єлисавет-

градського притулку. Виховувався у родині вій-

ськового інженера В.І. Журавського у Петербурзі.

У 1901 закінчив Петербурзький університет. Про-

тягом 1903-1909 був начальником 17 експедицій з

вивчення геології, флори, фауни та етнографії Пе-

чорського краю. У 1905 нагороджений Російським

1882-1914

Географічним Товариством великою золотою ме-

даллю ім. М. Пржевальського. Організатор і перший завідувач

Усть-Ціленської зоологічної станції. Дійсний член імператорських

Географічного і Етнографічного товариств. У 1909 за етнографічне

дослідження від Російської Академії Наук отримав найвищу наго-

177

Вересень

роду – медаль «Лучший ученый – собиратель России». Був секре-

тарем комісії із встановлення принципів наукового розподілу Росії

на географічно-ботанічні райони. У 1911 відкрив першу у Примор’ї

Печорську сільськогосподарську станцію. Автор близько 500 нау-

кових і публіцистичних праць. Загинув від руки найманого вбивці.

Ім’я Журавського носить Державна сільськогосподарська дослідна

станція КОМІ АР Російської Федерації. Він – один з героїв книги Л.

Смоленцева «Печорские дали». У Державному архіві Кірово-

градської області сформовано його особовий фонд. У 1964 в Рес-

публіці Комі відкрито Усть-Цілемський історико-меморіальний

музей А.В. Журавського.

(1937) – 80 років від дня народження (м. Краснокутськ Хар-

22

ківської області) Світлани Леонідівни Скалько,

педагога, профспілкового діяча. Дочка Героя Со-

ціалістичної Праці Ігнатьєвої Антоніни Гна-

тівни. Закінчила Уманський сільськогосподар-

ський інститут (1959) і Черкаський педагогічний

інститут (1965). З 1962 по 1968 працювала мето-

дистом обласного інституту удосконалення

вчителів, інспектором облвно, методистом облас-

ної станції юннатів. З 1969 і дотепер – голова

обласної організації профспілки працівників освіти і науки. За-

початкувала проведення щорічних зльотів молодих вчителів

Кіровоградщини і науково-практичних конференцій «Тиждень

молодого вчителя» (з 1968), які влаштовуються під час березне-

вих канікул. При обласній організації працює творча група з со-

ціальних досліджень і прогнозування ситуації у трудових

колективах (з 1988). Нагороджена медаллю А.С. Макаренка

(1987), нагрудним знаком «Профспілкова відзнака» (1998) та ін.

Лауреат обласної педагогічної премії ім. В.О. Сухомлинського.

Заслужений працівник освіти України (2009).

95 років від дня народження (с. Ганно-Леонтовичеве усти-

25

нівського району) Бориса Петровича Кирдана,

фольклориста і літературознавця. Це офіційна (за

документами) дата народження ученого, хоча на-

справді він народився 1.02.1920. Батьки – вчителі.

У 1940 закінчив СШ №7 у м. Долинській. Учасник

ВВВ від першого до останнього дня (1941-1945), на-

городжений бойовими орденами і медалями. У

1951 з відзнакою закінчив філологічний факультет

1922-2006

МДУ ім. М.В. Ломоносова. З 1953 по 1983 працював

178

Вересень

науковим співробітником сектору фольклору Інституті світової лі-

тератури АН СРСР Про його шляхетність та порядність ходили ле-

генди. В Інституті жартували: «Кирдан нам Богом дан». Доктор

філологічних наук (1967). З 1979 по 2004 – професор кафедри ро-

сійської літератури Московського державного педагогічного інсти-

туту. Його вважають всесвітньо відомим дослідником українського

епосу, який створив першу фундаментальну історію українських

дум. Автор монографій: «Український народний епос» (1965), «На-

родні співці-музиканти України» (1980), «Кобзарі» (1980); уклав

грунтовну антологію «Українські народні думи» (1972). Написав до-

кументально-мемуарну книгу «Нам дороги эти позабыть нельзя»

(готується до друку).

85 років від дня народження (с. Акмечетське Доманівського

25

району Миколаївської області) Володимира Пав-

ловича Гвоздецького, журналіста. Одна з найко-

лоритніших постатей в історії кіровоградської

журналістики, якій віддав понад 50 років. У 1956

закінчив факультет журналістики Київського уні-

верситету імені Т.Г. Шевченка і почав працювати

в «Кіровоградській правді» (понад 35 років), три-

валий час був заступником головного редактора.

1932-2008

Захоплювався краєзнавством. Активно і плідно

працював у робочій групі з підготовки тому «Кіровоградська

область. Історія міст і сіл УРСР» (1972). Та коли на початку

90-х років група молодих ініціативних журналістів вирішила

створити нову незалежну газету, він – уже в передпенсійному

віці – охоче підтримав їх і теж вніс свою лепту в становлення

«Народного слова». Перший лауреат обласної комсомольської

премії імені Юрія Яновського. Автор тексту до путівника «Кі-

ровоград» (1964, видавництво «Мистецтво», Київ).

65 років від дня народження (с. Нижні Станівці Кіцмансь-

25

кого району Чернівецької області) Миколи Тодо-

ровича Шевчука, лікаря-хірурга. У 1976 закінчив

Чернівецький медичний інститут. З 1982 жив і

працював на Кіровоградщині: хірург Світло-

водської центральної районної лікарні, головний

лікар Компаніївської ЦРЛ. З 1987 і до кінця

життя працював у Кіровоградській обласній лі-

карні, понад 10 років – головним лікарем. Провів

1952-2012

більше тисячі планових і термінових операцій.

Депутат Кіровоградської обласної ради декількох скликань. За-

служений лікар України.

179

Вересень

(1932) – 85 років від дня народження (м. Сталінабад Тад-

26

жицької РСР) Володимира Миколайовича Вой-

новича, російського письменника, поета і драма-

турга, художника. Батько Микола Павлович Вой-

нович (1905-1987) − частково сербського поход-

ження, працював журналістом, редактором газет,

був репресований. Мати Розалія Колманівна

Гойхман (1908-1978) народилася у єврейському мі-

стечку Хащевате (нині Гайворонського району),

працювала вчителькою математики. Після звіль-

нення батька родина переїхала у Запоріжжя. Вищої освіти не здо-

був. Навчався півтора року в Московському педагогічному

інституті (1957-1959). Брав участь в освоєнні цілини в Казахстані. У

1960 влаштувався редактором на радіо, автор текстів до 40 пісень

(найвідоміша «Песня космонавтов», «14 минут до старта», 1960).

Член Спілки письменників СРСР (1962). Найзнаменитіший про-

заїчний твір – сатиричний роман «Жизнь и необычайные при-

ключения солдата Ивана Чонкина» в СРСР був заборонений. Вся

книга вперше була опублікована у 1975 в Парижі. Брав активну

участь у правозахисній діяльності, за що переслідувався. У 1974

Войновича виключили із Спілки письменників СРСР, натомість

прийняли у члени ПЕН-клубу у Франції. У 1980 змушений був емі-

грувати із СРСР, позбавлений радянського громадянства. З 1980

по 1992 жив у ФРН, потім у США. Співробітничав з радіо «Сво-

бода». Займається живописом, перша персональна виставка була

влаштована у 1996. Основні твори: трилогія про солдата Івана Чон-

кіна: «Жизнь и необычайные приключения солдата Ивана Чон-

кина» (1969-1975), «Претендент на престол» (1979), «Перемещённое

лицо» (2007); сатиричний роман «Москва 2042» (1986), сатиричні

повісті «Шапка» (1987) і «Монументальная пропаганда» (2000),

«Автопортрет. Роман моей жизни» (2010) та ін. За творами Вой-

новича знято 6 художніх фільмів. Лауреат Державної премії Ро-

сійської Федерації (2000).

(1947) – 70 років від дня народження ( м. Кіровоград) Люд-

27

мили Володимирівни Шубіної, підприємця,

благодійника, громадського діяча. У 1970 закін-

чила з відзнакою Кіровоградський інститут сіль-

ськогосподарського машинобудування. Трудовий

шлях починала інженером-конструктором на за-

воді. З 2001 – генеральний директор ТОВ «Друк-

маш-Центр». Підприємство спеціалізується на

виготовленні засобів реабілітації та пересування

180

Вересень

для інвалідів. Є віце-президентом Всеукраїнської Асоціації вироб-

ників засобів реабілітації для інвалідів. Голова обласної ради під-

приємців. Створила при підприємстві унікальний оздоровчо-

реабілітаційний центр для людей з особливими потребами

«Драйв». Нагороджена орденом княгині Ольги 2-го ст.

110 років від дня народження ( м. Знам’янка) Сергія Сидо-

27

ровича Владимирова, живописця і графіка. У

1941 закінчив Інститут живопису, скульптури і ар-

хітектури Всеросійськоїї АМ в Ленінграді (май-

стерня Б.В. Йогансона). Учасник 2-ї світової війни,

мав бойові нагороди. Учасник виставок з 1940.

Персональні виставки влаштовувалися у 1945 та

1987 (Сімферополь). З 1946 по 1980 працював на

Кримському художньо-виробничому комбінаті,

1907-1981

одночасно викладав у Сімферопольському ху-

дожньому училищі (1948-1951). Працював переважно у жанрі

пейзажу: «Кримський краєвид» (1954), «Севастополь» (1956, збе-

рігається у Сімферопольському художньому музеї), «Порт на Дні-

прі» (1964) та ін. Член Спілки художників України з 1946,

очолював ї з 1948. Представлений у багатотомній Енциклопедії

Сучасної України (друкується з 2001).

30 років від дня народження ( с. Великі Трояни Ульяновського

29

району) Вадима Миколайовича Харті, героя

АТО. Сержант 17-го батальйону територіальної

оборони «Кіровоград» 57-ї окремої мотопіхотної

бригади. Загинув 10.02.2015 на блокпосту в районі

м. Горлівка, коли на бійців було здійснено напад.

Вадим знищив командира ворожої диверсійно-

розвідувальної групи, але сам загинув у тому бою.

Нагороджений орденом «За мужність» ІІІ ступеня

1987-2015

(посмертно).

130 років від дня народження ( м. Олександрія) Михайла

30

Опанасовича Бачинського, історика. У 1906 за-

кінчив гімназію в Єлисаветграді й вступив на іс-

торико-філологічний факультет Київського універ-

ситету Св. Володимира. Через рік, як політично

неблагонадійного, його було виключено з універ-

ситету. 1909 знову вступив до університету, який

закінчив 1912 з дипломом першого ступеня. Дип-

ломну роботу захистив з теми «Колонізація Но-

1887-1937

181

Вересень

воросійського краю в ХVІІІ ст.». З 1917 по 1925 викладав історію

та українську мову в різних освітніх закладах Олександрії (гім-

назія, вчительська семінарія, соціально-економічна школа, пе-

дагогічний технікум, учительські курси). З 1925 до 1937 жив і

працював у Одесі, де розпочав активну наукову роботу під керів-

ництвом М. Слабченка. Був викладачем семінару з латинської

мови ОІНО. У квітні 1927 став аспірантом Одеської секції Хар-

ківської науково-дослідної кафедри історії української культури

ОІНОі. В обліковій картці аспіранта записано: «вийде з нього

блискучий вузівський викладач і цікавий науковий дослідник». З

відкриттям 1926 ОНТ, що діяло як одеська філія ВУАН, став його

активним членом. Наприкінці 1920-х М. Слабченко залучив його

до підготовки до друку Запорізького Архіву. У 1931 заарештова-

ний співробітниками НКВС за звинуваченнями в справі «Укра-

їнського національного центру». Через деякий час був звільнений,

але звинувачення в «націоналізмі» зіграло в подальшому фа-

тальну роль в його долі. У 1937 знову заарештований і засуджений

до розстрілу. Реабілітований у 1958. У 2016 замість вулиці Ле-

нінського Комсомолу в Олександрії з’явилася вулиця Михайла

Бачинського.

(1952) – 65 років від дня народження ( м. Кіровоград) Вік-

30

тора Івановича Литвиненка, правоохоронця. У

1978 закінчив КДПІ ім. О.С. Пушкіна, у 1984 –

Одеський державний університетет ім. І.І.Мечни-

кова, у 1989 – Академію МВС СРСР. В органах

внутрішніх справ − з 1974. У 1974-1994 працював

у Кіровограді. З 1989 – начальник відділу карного

розшуку УВС Кіровоградського облвиконкому. У

1991-1994 – начальник управління карного роз-

шуку УВС Кіровоградської області. З лютого

1994 – заступник начальника Оперативно-технічного управління

МВС України. З 1995 по 2000 – перший заступник начальника Го-

ловного управління про боротьбі з організованою злочинністю.

З жовтня 2000 – начальник ГУ Державної служби боротьби з еко-

номічною злочинністю МВС України. Генерал-лейтенант міліції.

З 2012 – директор Інституту права імені князя Володимира Ве-

ликого. Кандидат юридичних наук. Заслужений юрист України.

182

ФАННІ ЗБОРОВСЬКА ТА її НАщАДКи

(120 років від дня народження)

Что осталось России? Осталась бескрайняя ширь,

Заповеданный страх, нелюбовь к беспокойным соседям,

Примелькавшихся лозунгов окаменевший стихирь,

Чей-то Юго-Восток, куда мы едва ли поедем. .

Александр Долин

Розовый палисандр, бархатная розетка –

Фанни и Александр, бабка моя и дедка.

Время обнажено, варево так клубится,

Что не исключено – сможешь, сможешь влюбиться. .

Из песни Вероники Долиной

«Фанни и Александр»

Якщо спробувати визначити, в якій галузі

уродженці нашого краю прославилися най-

більше, то, за моїми спостереженнями, – це вій-

ськова справа та медицина. Такої кількості не

просто видатних лікарів, а справжніх світил ме-

дицини навряд чи ще якийсь інший регіон по-

дарував світові та може позмагатися з нашим.

Можна знайти цьому й пояснення, адже саме в

Єлисаветграді була заснована знаменита ме-

дико-хірургічна школа, яка проіснувала 10 років

Фанні Зборовська (1787-1797) і була першим вищим навчальним

медичним закладом України (медичний факуль-

тет у Харківському університеті відкрили 1805 року).

Дослідники історії вітчизняної медицини стверджують, що за

час свого існування ЄМХШ випустила 255 лікарів та їхніх помічни-

ків, а це означає – кожен восьмий лікар другої половини XVIII сто-

ліття Російської імперії навчався медицині в Єлисаветграді. Тож

глибоко символічно, справедливо й закономірно, що у нашому

місті через 220 років після ЄМХШ може найближчим часом з’яви-

тися філія Донецького національного медичного університету, де

навчатимуться близько 500 майбутніх лікарів. Може з’явитися, але

ж чи з’явиться? Згадаймо зовсім свіжу історію з невдалою спробою

відкрити в Кіровограді військовий ліцей, який мав відродити славні

військові традиції нашого міста, уособлені в історії знаменитого

Єлисаветградського кавалерійського училища. Чудова ідея, яка

однак не була втілена в життя.*

* Стаття була написна рік тому, й сумніви автора зрозумілі. Та на щастя 1 вересня 2016 року

факультет Донецького медичного університету таки запрацював у нашому місті. (Ред.) 183

Фанні Зборовська та ї нащадки

З усіх втрат, що зазнав Єлисаветград, а потім і Кіровоград у но-

вітні часи (після розпаду СРСР) найбільше дивує втрата пивзаводу

Зельцера та кондитерської фабрики Вінерова (так вони називалися

до 1917 року). Адже це підприємства, чия продукція цінувалася як

в дореволюційній Росії, так і в Радянському Союзі, й, взагалі, яка ко-

ристується попитом за будь-яких політичних криз і катаклізмів.

Втім, не будемо у черговий раз ятрити душу. Поговоримо про вічне,

про те, що втратити неможливо, – про видатних уродженців на-

шого краю. От де вона наша слава, слава Єлисаветграда!

Нещодавно в Інтернеті натрапив на інформацію про жінку, якій

судилося відіграти визначну роль в історії радянської медицини. Це

Фанні Ісааківна Зборовська (1897-1973), яка народилася у нашій Но-

воукраїнці, як зазначено у Вікіпедії, в родині мельника. Щоправда,

жодної інформації про Ісаака Зборовського та його млин у Ново-

українці відшукати не вдалося. Натомість давно відомо, що Ново-

українка передусім славилася на всю Європу паровим млином

Варшавського. Це був справжній архітектурний красень – цегляна

п’ятиповерхова будівля на березі річки Чорний Ташлик була побу-

дована в 1894 році. То, можливо, Ісаак Зборовський і не мав влас-

ного млина, а лише працював на підприємстві Варшавського?

Автори статті в журналі «Вопросы современной медицины», при-

свяченої 115-річчю від дня народження Фанні Зборовській, не такі

категоричні, як Вікіпедія: «Отец был служащим на мельнице, мать –

домохозяйкой». Все-таки, погодьтесь, «був мельником» і «був служ-

бовцем на млинарні» – не одне й те саме.

Приємно, що Новоукраїнський комбінат хлібопродуктів – один

з кращих в Україні – не забув про свої витоки та предтечу і веде свій

родовід від млина Варшавського. Історична спадкоємність та тра-

диції – велика й надихаюча сила!

Статки батька не дозволили Фанні Зборовській легко й швидко

здобути середню, а потім і спеціальну освіту. До того ж у родині

підростала ще одна донька Іда (1905 року народження), якій суди-

лося відіграти в майбутньому фатальну роль у долі старшої сестри.

Спочатку Фанні екстерном склала екзамени за 4 класи чоловічої гім-

назії і в 1913 році почала працювати помічником аптекаря у Ново-

українці. У 1916 році Фанні успішно склала іспити на помічника

провізора в Новоросійському університеті в Одесі, де й закінчила 7-

й клас гімназії. Під час громадянської війни працювала медсестрою

та провізором військово-санітарної служби, а в 1921 році побувала

навіть фронтовою медсестрою під Кронштадтом, коли там спалах-

нув антибільшовицький заколот.

З 1921 по 1926 рік Фанні Ісааківна навчалася на медичному фа-

184

Фанні Зборовська та ї нащадки

культеті 1-го Московського державного університеті. Рік стажува-

лася у Державному науковому інституті охорони материнства і ди-

тинства (ОХМАДИТ), після чого була направлена в Рязань на

посаду завідуючої відділом охорони материнства і дитинства міськ-

здраву. Згодом очолила в Рязані спочатку міськздрав, а потім і об-

лздрав. У 1930 році Зборовська повернулася в Москву, навчалася в

аспірантурі Інституту соціальної гігієни та організації охорони здо-

ров’я. Кар’єра розвивалася стрімко. У 1932 році Фанні Ісааківна при-

значається директором Державного наукового інституту охорони

материнства і дитинства, а після його розділення у 1940 році стає

першим директором НДІ педіатрії Наркомздраву РРФСР (з 1945

року – АМН СРСР). З 1936 року Фанні Зборовська – кандидат ме-

дичних наук. У 1943 опублікувала «Справочник для детского врача

города», а згодом світ побачив ї підручник «Организация лечебно-

профилактической помощи детям». Крім того, наша землячка була

відповідальним редактором журналу «Вопросы материнства и мла-

денчества» (1936-1941), заступником відповідального редактора

журналу «Медицинская сестра», членом редколегії журналу «Пе-

диатрия».

Керувала НДІ педіатрії АМН СРСР Зборовська до 1948 року –

до «справи лікарів» та розв’язаної Сталіним компанії боротьби з

космополітизмом. Втім, ї лише позбавили керівної посади, що в

ті часи і не вважалося серйозним покаранням. З 1951 по 1966 рік

Фанні Ісааківна до виходу на пенсію працювала старшим науковим

співробітником Центрального інституту санітарної освіти Мінзд-

раву СРСР.

Натомість сімейне життя Зборовської склалося доволі драма-

тично. У 1920-і роки Фанні Ісааківна вийшла заміж за лікаря Олек-

сандра Осиповича Доліна (1897-1969), який став відомим невро-

патологом та нейрофізіологом, доктором медичних наук (1952),

професором МДУ ім. М.В. Ломоносова (з 1954). У 1923 році у под-

ружжя народилася донька Людмила, а невдовзі після цього шлюб

розпався. У ролі його руйнівниці виступила молодша сестра Фанні

Іда Зборовська (1905-1975), в яку закохався Олександр Долін. Про

розлучницю лише сказано, що вона, як і чоловік, була нейрофізіо-

логом і працювала в науковій лабораторії Доліна.

До речі, схожу сімейну катастрофу свого часу пережив наш зна-

менитий художник Іван Павлович Похитонов. Він був одружений

з Матильдою Вульферт, мав від неї трьох доньок Віру, Ніну та Зою,

а потім його «біс поплутав», і Похитонов одружився з ї молодшою

сестрою Євгенією Вульферт, у цьому шлюбі народився син Борис.

Та оскільки перша дружина дозволу на розлучення не дала, син

185

Фанні Зборовська та ї нащадки

вважався незаконнонародженим і носив прізвище матері – Борис

Вульферт. Отже, крім популярного та відомого з найдавніших

часів вислову «Брат мій – ворог мій» (все почалося з Каїна та Авеля)

існує й такий, можливо, менш поширений, як «Сестра моя – воро-

гиня моя».

І мала Фанні Ісааківна двох онуків – Олек-

сандра та Вероніку, які стали видатними твор-

чими особистостями. Олександр Аркадійович

Долін (1949 року народження) – учений-сходо-

знавець (японіст), поет, літературознавець, куль-

туролог, перекладач. Понад чверть століття (з

1992 року) живе в Японії, професор порівняльної

культурології та літературознавства Токійського

університету іноземних мов, професор Міжна-

родного університету Акіта. Автор 12 моногра-

Онук Зборовської

фій, 25 книг перекладів японської поезії. Лауреат

Олександр Долін

премії Всеяпонської асоціації перекладачів «За

видатний внесок у культуру» (1995). Книга Олександра Доліна

«Кэмпо – традиция воинских искусств» стала бестселером, розійш-

лась тиражем близько мільйона примірників.

Вероніка Аркадіївна Доліна

(1956 року народження) – поетеса,

бард, автор-виконавець понад 500

пісень. Її співану поезію у супро-

воді шестиструнної гітари високо

цінував Булат Окуджава. Про Веро-

ніку Доліну пишуть: «Из всех по-

ющих женщин с гитарой именно

она осталась единственной непре-

взойдённой».

Ось як вона згадує своїх бабусю

Онука Зборовської

й дідуся: «Мы жили в квартире

Вероніка Доліна

моей бабушки Фанни Исааковны Зборовской. . на Сретенке до

моего поступления в школу, а потом поменялись квартирами с

моим дедом, который к тому времени уже давно не был мужем

моей бабушки, а в двадцатые романтические годы женился на ее

младшей сестре. . Александр Осипович Долин был очень видной

фигурой. Выходец из бессарабского местечка, ученик аптекаря,

мальчиком пришел в отряд к Котовскому, стал пулеметчиком,

затем первым комиссаром Одесского артиллерийского училища.

А уж потом уехал учиться медицине. Выучился – и стал известней-

шим ученым, нейропатофизиологом, автором учебника. Работал

186

Фанні Зборовська та ї нащадки

с академиком Павловым, был одним из тех, кто присутствовал при

историческом уходе Павлова из жизни. Дед был среди основате-

лей Сухумского обезьяньего питомника. Настоящие «собаки Пав-

лова» выживали и умирали на его руках. Впрочем, дед очень

любил собак, и надо всем моим детством витали легенды о его ов-

чарке Ирме. Всю блокаду Ленинграда он работал главным врачом

госпиталя. .».

Фанні Зборовській та Олександру Доліну внучка присвятила

пісню «Фанні та Олександр». Так називається, до речі, й знаменита

кінострічка, сімейна сага геніального шведського режисера Інгмара

Бергмана. Що це? Випадковий збіг чи натяк на те, що сімейна

драма, яка спіткала діда й бабу, також могла б сюжетом для кіно-

фільму?

Факультет Донецького медичного університету в м. Кропивницький

187

ЖОВТЕНЬ

160 років від дня народження ( с. Обознівка на Кіровоград-

1

щині) Андрія Конощенка (справжнє прізвище

Грабенко Андрій Михайлович), громадського

діяча, фольклориста-музикознавця, художника-

аматора. Закінчив ЄЗРУ (1876), відвідував Єлиса-

ветградський гурток «Громади» (1878-1885).

Один з авторів Єлисаветградського літератур-

ного альманаху «Степ» (1886), представлений у

ньому віршем-піснею «В невеселую годину. .»

1857-1932

Учителював у земській школі рідного села (1880-

1882). Навчався у Петербурзькому гірничому інституті. Згодом

працював діловодом і секретарем у Херсонській земській управі,

а після смерті Є. Борисова редагував «Сборник Херсонского зем-

ства». У 1905 – Херсонський міський голова, делегат Всеросій-

ського земського з’їзду в Москві. Був одним із засновників, а

згодом i головою херсонської «Громади». За свої революційні пе-

реконання переслідувався владою як політично неблагонадійний,

не раз звільнявся з роботи. За часів УНР (1919) був головою Хер-

сонської губерніальної управи, з 1922 − активний парафіянин

Олександрівського храму УАПЦ у Херсоні. Художник-аматор,

любив малювати краєвиди, один з організаторів виставок Хер-

сонського товариства любителів образотворчого мистецтва. У

1927 обраний членом Етнографічної комісії АН УРСР. Зібрав та

записав на Єлисаветградщині, Київщині та Полтавщині майже

1000 народних пісень. Упорядник збірок «Українські пісні» (1900)

та «Українські пісні з нотами» (1907-1909). Під час репресій його ви-

кликали на допити по сфабрикованій cпpaвi СВУ (1929), виселили

у господарську будівлю поруч iз домом. Заповів поховати себе на

міському цвинтарі при дорозі напроти вирощеного ним чудового

саду. Євген Чикаленко у своїх спогадах відзначає: «. .Дуже симпа-

тичний і талановитий хлопець: він мав колосальну память, був

добрим математиком, добре малював і був таким музикальним,

що самотужки вивчився грати на багатьох інструментах».

Представлений в багатотомнійі Енциклопедії Сучасної України

(друкується з 2001).

188

жовтень

(1962) – 55 років від дня народження ( м. Новоукраїнка) Сер-

1

гія Івановича Коваленка, фармацевта. У 1985 за-

кінчив фармацевтичний факультет Запорізького

медичного інституту. З 1985 до 1988 працював за-

відувачем Новоукраїнської центральної районної

аптеки №65. З 1988 викладає у Запорізькому ме-

дичному інституті. Доктор фармацевтичних наук

(2000), професор кафедри фармацевтичної хімії

Запорізького державного медичного універси-

тету (з 2004). Автор понад 300 наукових і на-

вчально-методичних праць, 17 авторських свідоцтв, 9 патентів.

Підготував 5 кандидатів наук.

(1927) – 90 років від дня народження ( с. Трояни Добровелич-

2

ківського району) Юрія Ілліча Кундієва, лікаря,

ученого у галузі медицини праці та промислової

токсикології. Рано втратив батька Іллю Гнато-

вича Кундієва, якого було репресовано у 1936 і роз-

стріляно як «ворога народу» в 1938. У 1944 склав

іспити до МВТУ ім. М. Баумана, проте через стан

здоров’я був змушений припинити навчання. У

1951 закінчив санітарно-гігієнічний факультет Ки-

ївського медичного інституту, працював у Київ-

ському НДІ гігієни праці та профзахворювань (з 1964 – директор

Інституту медицини праці АМН України). Доктор медичних наук

(1967), професор (1969). Автор 524 наукових праць, серед них 28

монографій, посібників та підручників. Почесний член Чехосло-

вацького медичного товариства ім. Я. Пуркіне (1966) та інших між-

народних наукових установ. Академік Національної академії наук

України (1979) та Академії медичних наук України (1993), заслу-

жений діяч науки України (1977), двічі лауреат Державної премії

України в галузі науки і техніки (1997, 2002). Віце-президент Ака-

демії медичних наук України, радник Президії НАН України. Від-

значений Почесним знаком ЮНІСЕФ за особистий видатний

внесок та особисту відданість справі захисту прав дитини в Україні.

Представлений у багатотомній Енциклопедії Сучасної України

(друкується з 2001).

189

жовтень

125 років від дня народження (м. Яффа в Палестині) Йосипа

3

Самсоновича Константиновського, худож-

ника (скульптор-анімаліст, живописець) та пись-

менника. У Франції його називали Жозефом

Констаном, як письменник мав псевдонім Мі-

шель Матвеєв. Через два роки після народження

сина батьки повернулися в Одесу. Після першої

російської революції 1905 сімейство переїздить

до Єлисаветграда. У 1914 Йосип вступає в Одеське

1892-1969

художнє училище, де заприятелював з іншим єли-

саветградцем – художником Амшеєм Нюренбергом (1887-1979).

Батько і брат загинули в Єлисаветграді під час григор’євського

погрому у травні 1919. Після цього він з дружиною емігрує в Па-

лестину. З 1923 жив і працював у Парижі, мав ательє на Монпар-

насі, зробив собі ім’я як скульптор-анімаліст. Почав заради заро-

бітку писати твори французькою мовою. Перша книга «Люди пя-

того года» про події революції 1905 надрукована у 1928. Найвідо-

міший роман «Загнанные» (1933) перекладений на 7 європейських

мов, у ньому змальований кривавий єврейський погром в Єлиса-

ветграді та долі єврейських емігрантів з Росії в різних країнах,

зокрема поневіряння у Румунії. Німецькою мовою роман опуб-

лікований у 2010. У 1936 за збірник оповідань «Странная семья»

отримав літературну премію, згодом вийшли спогади «Вчера и

давно» про дитячі роки в Єлисаветграді та Одесі 1914. У 1947 по-

бачила світ книга «Город художников», яка детально змальовує

сумне життя маленької колонії російських художників у Парижі,

а в 1959 – роман про дитинство «Далеко, давно». Жоден твір ро-

сійською мовою не перекладався. У 1964 мер ізраїльського міста

Рамат-Ган виділив Жозефу Констану безплатну майстерню, і він

періодично жив то у Парижі, то в Ізраїлі. Після смерті ательє в

Рамат-Гані претворили в музей Жозефа Констана. У журналі «Ле-

хаим» (2010) опублікована стаття Олега Юрьєва «Равномерная по-

ступь несчастья, или роман с сигуранцей. Мишель Матвеев о

жизни в страшном сне».

190

жовтень

(1937) – 80 років від дня народження ( смт Новгородка) Анто-

3

ніни Іванівни Постельняк, педагога. Закінчила

філологічний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна.

Працювала учителем, заступником директора у

школах Новгородківського району. З 1963 – завуч

знаменитої Новгородківської СШ № 2 («школи

Козуля»). З 1970 працювала методистом, заві-

дуючою кабінетом школознавства обласного ін-

ституту удосконалення вчителів. Пропагандист

педагогічних ідей В.О. Сухомлинського. Автор

низки методичних рекомендацій щодо вивчення та впровад-

ження його спадщини: «Золоті розсипи педагогічних ідей

В.О. Сухомлинського» (1989), «Школа ім. В.О. Сухомлинського»,

«Невичерпне джерело», «Виховання громадянина, патріота»,

«Створити свій педагогічний почерк», «До серця дитини через за-

хоплення» та ін. Підготувала грунтовні навчально-методичні по-

сібники: «Азбука управління. Новопризначеному директору про

управління школою» (1998), «Педагогічна рада: технологія підго-

товки і проведення» (2003) та ін. Лауреат обласної педагогічної

премії ім. В.О. Сухомлинського (2002).

110 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Мойсея Аб-

3

рамовича Бланка, графіка і живописця. На-

вчався у Харківському художньому інституті

(1925-1931) у С.М. Прохорова, М.А. Шаронова.

Учасник виставок з 1927. Член Спілки художників

України з 1948. Жив у Харкові, працював у галузі

станкової графіки та живопису. Серед його робіт:

«Дах» (ліногравюра, 1927), «У Донбасі» (автоліто-

графія, 1949), пейзажі України (офорт, 1950-ті

1907-1983

рр.), «На Уралі» (кольорова автолітографія, 1955),

серія «Харківський тракторний» (офорт, 1957), «Натюрморт з ку-

манцем» ( гуаш, 1960). «Бахчисарай» (акв., 1963), «Наташа» (мо-

нотипія, 1976) та ін. Один з провідних харківських акварелістів.

Персональні виставки влаштовувалися у 1963, 1969, 1976-77, 1982,

1997. Представлений у багатотомній Енциклопедії Сучасної

України (друкується з 2001).

191

жовтень

135 років від дня народження (с. Тимошівка на Черкащині)

6

Кароля Шимановського, польського компози-

тора, піаніста, педагога. У 1900 закінчив Єлиса-

ветградське земське реальне училище, початкову

музичну освіту здобув у школі Густава Нейгауза

(1901-1905). Брав участь в організації музичного

життя Єлисаветграда (1917-1919). У березні 1919

разом із Г. Нейгаузом, Б. Гайсинським та В. Де-

шевовим створив симфонічний оркестр, влаш-

1882-1937

товував концерти, здійснював постановку

оперних спектаклів У Єлисаветграді написав оперу «Король

Рогер» (лібрето Я. Івашкевича), роман «Ереб» та інші літера-

турні й музичні твори. З 1920 жив у Польщі. Був ректором Вар-

шавської консерваторії (1927-1932) та Академії музики (1930-1932).

Автор багатьох творів, визнаних класикою. Музика К.Шимановсь-

кого звучить у знаменитому фільмі А. Вайди «Баришні із Вілько»

(за новелою Я. Івашкевича (1979). У 1991 в Кіровограді створено

міський музей музичної культури ім. К. Шимановського. З 2003

щорічно до дня народження композитора об’єднанням поляків

Кіровоградщини «Полонія» влаштовується Музичний фести-

валь імені Кароля Шимановського. Проведені міжнародні нау-

кові конференції «Кароль Шимановський і Україна», «Кароль

Шимановський та його мала батьківщина». У 1905 художниця

Дора Пржшиховська написала портрет Кароля Шимановського,

який у 2912 родина Нейгаузів передала до нашого міста.

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Новосілка Голованів-

7

ського району) Володимира Даниловича По-

крови, лікаря, організатора охорони здоров’я.

Випускник Сухоташлицької середньої школи

Вільшанського району. У 1957 закінчив Первомай-

ське медичне училище, у 1966 – Одеський медич-

ний інститут за спеціальністю «Лікувальна справа».

З 1971 по 1982 працював головним лікарем Ново-

українського району. У 1982-1990 – головний лікар

Кіровоградського обласного лікувально-санатор-

ного управління. З 1990 – організатор і головний лікар обласного

кардіологічного диспансеру. У 2001 нагороджений Академією ме-

дичних наук України медаллю академіка М.Д. Стражеско «За за-

слуги в охороні здоров’я». Має державні нагороди: орден «Знак

пошани» (1976), медаль «За працю і звитягу» (2001) та ін. Заслу-

жений лікар України (1985).

192

жовтень

145 років від дня народження (х. Довгоруківка Херсонської гу-

7

бернії) Михайла Миколайовича Ярошевсь-

кого, військового діяча. У 1895 закінчив Єлисавет-

градське кавалерійське училище за 2-м розрядом,

вийшов корнетом до 20-го драгунського Ольвіо-

польського полку. У 1900 перевівся до Окремого

корпусу прикордонної сторожі. Служив у 26-й

Карській бригаді. Останнє звання у російській

армії – підполковник. В українській армії з 1918.

1872-1922

Влітку 1920 був напрвлений до штабу 6-ї запасної

бригади Армії УНР. У 1921 – начальник штабу Окремого корпусу

кордонної охорони УНР. Станом на 01.02.1922 – начальник від-

ділу штабу Окремої бригади кордонної охорони УНР. Подальша

доля невідома.

(1947) – 70 років від дня народження ( м. Гайворон) Сергія Ми-

9

хайловича Борисова, музейного і театрального

діяча. В 1974 закінчив філологічний факультет

Тульського державного педагогічного інституту

ім. Л.М. Толстого. В останній рік навчання був за-

прошений на роботу в музей-садибу Л.М. Тол-

стого «Ясная Поляна». Автор альбомів, книг і

статей про життя і творчість Л.М. Толстого та

музею-садиби «Ясная Поляна». В 1978 – один з

творців ювілейної експозиції Літературного

музею до 150-річчя Льва Толстого. Того ж року у видавництві «Со-

ветская Россия» за його авторства побачив світ альбом «Ясная По-

ляна». З 1981 – директор Тульського академічного театру драми

ім. М. Горького, одного з кращих російських театрів. Організував

у театрі акторський курс Ярославського театрального інституту.

З 1997 – незмінний голова Тульського відділення Спілки театраль-

них діячів (ВТО) РФ. З 2015 – депутат Тульської обласної думи. Лау-

реат премії «За большой вклад в культурное и нравственное

возрождение Тулы» (1993). Нагороджений медаллю ордена «За

заслуги перед Отечеством» II ст. (2003). Заслужений працівник

культури РФ (1995). Почесний громадянин м. Тули (2008).

193

жовтень

165 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Євгенії Анд-

10

ріївни Достоєвської , дочки Андрія Достоєвсь-

кого (міського архітектора Єлисаветграда у

1849-1858), племінниці Федора Достоєвського.

Була дружиною Михайла Олександровича Ри-

качова (1840-1919), одного з найвидатніших росій-

ських метеорологів, академіка. Протягом 17 років

(з 1896 по 1913) – директора Головної фізичної

(нині Геофізичної) обсерваторії АН Росії, акаде-

1852-1919

міка. Євгенія закінчила курси стенографії і допо-

магала чоловікові у його роботі. Свого геніального дядька вперше

побачила 12-річною дівчинкою. Пізніше письменник «по-справ-

жньому» познайомився з нею і ї чоловіком після весілля (1875).

Вони декілька разів зустрічались, Євгенія була на похороні, про

що детально писала батькам. Зберігся один її лист до дяді та

11 листів до його дружини А.Г. Достоєвської. Дочка Олександра

Михайлівна Рикачова (1874-1971) – онука Андрія Михайловича

Достоєвського − вийшла заміж за Сергія Васильовича Леніна,

представника родини, яка «подарувала» вождеві світового проле-

таріату своє прізвище. Ці факти оприлюднені у сенсаційній книзі

дослідника Михайла Штейна «Ульяновы и Ленин. Тайны родо-

словной и псевдонима» (Санкт-Петербург, 1997).

180 років від дня народження Петра Олександровича Кре-

11

стоносцева, художника і педагога. Академік

портретного живопису Санкт-Петербурзької Ака-

демії мистецтв. Прибув до Єлисаветграда на за-

прошення директора ЄЗРУ М.Р.Завадського

восени 1879, викладав у ремісничо-грамотному

училищі, чоловічій гімназії (1880-1883), реальному

училищі. У 1880 заснував при ЄЗРУ «Вечерние Ри-

совальные Классы для вольноприходящих» –

1837-1907

першу в Росії громадську школу мистецтв (про-

існувала до 1918). Керував нею до 1893. Навчання для всіх бажаю-

чих незалежно від віку, статі і станової належності було

безплатним. Утримувалися ВРК на кошти Єлисаветградського

земства (1,5 тисячі рублів щорічно). За зразок взяв «Рисовальную

школу для вольноприходящих», що належала Імператорському

Товариству заохочення мистецтв. Кращі випускники ВРК всту-

пали до АМ та інших навчальних закладів. Завдяки дружбі Кре-

стоносцева з художниками-передвижниками, ТПХВ регулярно

влаштовувало виставки в Єлисаветграді (з 1876 по 1913 експону-

валось 18 виставок). 1 жовтня 1884 було організовано Єлисавет-

194

жовтень

градське товариство шанувальників витончених мистецтв, по-

ловина його прибутків йшла ремісничо-грамотному училищу,

інша – «найбіднішим учням АМ, які вступили до неї із ВРК при

ЄЗРУ». У 1884 оздоблював церкву Св. Василя Парійського при Єли-

саветградському духовному училищі (виготовив іконостас, на-

писав ікони). У Єлисаветграді виконав: портрети подружжя

Купченків (ОХМ), смотрителя Єлисаветградського духовного

училища В. Флоровського (Крестоносцев був ктитором ЄДХ),

І.М. Кошиця, імператриці Марії Федорівни, пані Коган в образі

Юдіфі та ін. (місцезнаходження цих творів невідоме).

(1967) – 50 років від дня народження ( м. Кіровоград) Володи-

13

мира Володимировича Харченка-Куликовсь-

кого, кінорежисера, сценариста, продюсера. У

1992 закінчив акторський факультет Воронезь-

кого державного інституту мистецтв. З 1998 на-

вчався на Вищих Курсах режисерів і сценаристів.

У 2001 за власним сценарієм зняв короткомет-

ражний фільм «Хоровод». До 2005 знімав доку-

ментальні стрічки для телебачення, найбільш

відома з них - «Зоя Космодемьянская. Правда о

подвиге» демонструвалась на каналі «Россия» (2005). У 2006 пра-

цював режисером-постановником на серіалі «Обреченная стать

звездой», зняв повнометражний телевізійний фільм «Рассмешить

Бога» для каналу «Россия» (2006). У 2007 на студії «Дебют» поста-

вив 8-серійний фільм «Путешествие». У 2010 зняв фільм «Фаль-

шивомонетчики. Гении и злодеи». Продюсер серіалу «Принцесса

цирка» (2008). Нині – креативний продюсер компанії ТелеРоман.

(1952) – 65 років від дня народження ( с. Бірки Олександрівсь-

15

кого району) Анатолія Івановича Гая, письмен-

ника. Закінчив факультет журналістики Київсько-

го університету (1974). Працював кореспондентом

газет «Радянська Житомирщина» та «Київська

правда». Автор 14 прозових книг для дітей і дорос-

лих, у тому числі збірок повістей та оповідань: «За-

жинки» (1979), «Хамаль – місяць весняний» (1984),

«Сім струн райдуги» (1985), «Тиша над полігоном»

(1986), «Чорна рота» (1995), «Блаженна Марія»

(2002) та ін. Член Національної спілки письменників України (1986).

Лауреат літературної премії ім. І.С. Нечуя-Левицького. Заслуже-

ний працівник культури України. Представлений у багатотомній

Енциклопедії Сучасної України.

195

жовтень

(1967) – 50 років від дня народження (м. Київ) Євгена Василь-

15

овича Курмана, театрального режисера і педа-

гога. Закінчив театральний факультет (1994) і

аспірантуру (1997) Київського інституту театраль-

ного мистецтва імені І.К. Карпенка-Карого. Пра-

цював у Київському академічному театрі драми

та комедії на лівому березі Дніпра, Київському те-

атрі юного глядача на Липках, Київському акаде-

мічному Молодому театрі та ін. У 1999 при

Київському палаці дітей та юнацтва організував

театральну школу «INCUNABULA», у якій 1999-2007 працював ху-

дожнім керівником і режисером. З 2007 по 2012 – режисер-поста-

новник Донецького національного академічного музично-драма-

тичного театру. Лауреат премії «Київська пектораль». Лауреат все-

українського фестивалю «Прем'єри сезону». У 2010 отримав Ґран-

Прі міжнарродного фестивалю моновистав за спектакль «Гоголь

з Google». З вересня 2012 – головний режисер Кіровоградського ака-

демічного музично-драматичного театру імені М.Л. Кропив-

ницького. Тут у 2016 здійснив постановку спектаклю «П’ять

пудів кохання» (за п’єсою А.П. Чехова «Чайка»). Заслужений діяч

мистецтв України (2016). Представлений у багатотомній Енцикло-

педії Сучасної України (друкується з 2001).

(1942) – 75 років від дня народження ( Апрелівка Бобринець-

15

кого району) Наталії Миколаївни Яковенко, іс-

торика. Закінчила відділ класичної філології

Львівського університету (1967). У 1970-1981 – стар-

ший науковий співробітник Центрального істо-

ричного архіву України, 1987-1991 – старший

науковий співробітник Інституту історії України

НАН України, 1991-1995 – завідуюча відділом Ін-

ституту Української археографії і джерелознав-

ства НАН України. З 1995 – провідний науковий

співробітник Інституту східноєвропейських досліджень НАН

України, водночас з 1992 – професор Києво-Могилянської акаде-

мії. Доктор історичних наук (1994). Автор понад 160 наукових

праць, зокрема підручника з латинської мови для істориків, а

також грунтовних монографій: «Українська шляхта з кінця ХІV до

середини ХVІІ ст.» (1993), «Нарис історії України з найдавніших

часів до кінця ХVІІІ ст.» (2001) та ін. Лауреат премій ім. М.С. Гру-

шевського (1996), освітньої фундації П. Яцика (1995), Фонду ім. Ге-

лени (1996). Голова товариства дослідників Центрально-Східної

Європи (1998). Почесний член Російської АН (2002).

196

жовтень

150 років від дня народження Олександра Васильовича Гу-

17

сєва, військового діяча Закінчив Михайлівське ар-

тилерійське училище і Михайлівську артилерій-

ську академію. Тривалий час викладав у Єлиса-

ветградському кавалерійському училищі, також

вів спецкурс з фізики та електротехніки в Єли-

саветградській чоловічій гімназії. Полковник

(1908). Саме в його будинку у 1902 Олександр Кар-

лович Тарковський познайомився зі своєю май-

1867-1922

бутньою дружиною Марією Данилівною Рач-

ковською, рідною сестрою дружини Гусєва. Автор наукової праці

«Незатухающие колебания» про радіохвилі та радіозв’язок, яка

зберігалася в родині Тарковських.

(1957) – 60 років від дня народження (м. Дніпропетровськ)

17

Сергія Олександровича Колісника, філолога,

педагога. Дитинство минуло в Новомиргороді.

У 1984 зі званням Пушкінського стипендіата за-

кінчив філологічний факультет Кіровоградсь-

кого державного педагогічного інституту ім.

О.С. Пушкіна. Вчителював у школах Кірово-

града, нині учитель української мови та літера-

тури ВЗШ №38. Дипломант Всеукраїнського

конкурсу «Вчитель року – 1996». Краєзнавство

вважає наріжним каменем виховання свідомих українців. Підго-

тував і видав 4 посібники з української та зарубіжної літератури,

співавтор підручника «Українська література. 10-11 клас», колек-

тивного збірника «До храму власної культури». Автор-упорядник

книги «Коротка історія злочинів і покарань» (2011). У співав-

торстві з донькою Тетяною Яровенко працює над серією книг

«Стилет і стилос трьох степовиків» про творчість письменни-

ків-земляків Володимира Винниченка, Євгена Маланюка та Яра

Славутича. Уже видано 13 книг про Володимира Винниченка –

своєрідну енциклопедію про його життя і творчість. Досліджує

творчість талановитого земляка (також уродженця Новомир-

города), письменника та художника Олександра Суржавського.

197

жовтень

85 років від дня народження (м. Харків) Кіма Олександро-

17

вича Шутенка, композитора і педагога. У 1956 за-

кінчив Державний музично-педагогічний інсти-

тут ім. Гнесіних у Москві. У 1954-1959 – викладач,

заступник директора Якутського музично-ху-

дожнього училища, 1959-1962 працював у Калузь-

кому музичному училищі. Викладав теоретичні

предмети та композицію у Кіровоградському

музичному училищі (з 1962). Писав музику до

спектаклів Кіровоградського музично-драматич-

1932-2010

ного театру ім. М.Л. Кропивницького («Лиха

іскра поле спалить й сама щезне» І. Карпенка-Карого, «Катерина»

за поемою Т. Шевченка), до п’єс сучасних драматургів. Для сим-

фонічного оркестру музичного училища створив «Козацьку увер-

тюру», «Російську увертюру» та інші твори. Концерт для

фортепіано з оркестром (1967) виконувався у Москві та інших мі-

стах. У доробку багато дитячих п’єс для фортепіано, домри, бала-

лайки, гобою, труби, скрипки. Автор багатьох пісень, циклу «27

двоголосних фуг на теми українських народних пісень». Його

учень − випускник Кіровоградського музичного училища – по-

пулярний композитор та продюсер Ігор Крутой.

90 років від дня народження (с. Курилівка Канівського району

20

Черкаської області) Федора Михайловича Ша-

бали, художника. За фахом – інженер-будівельник,

закінчив Дніпропетровський інженерно-будівель-

ний інститут. Працював начальником відділу ка-

пітального будівництва Кіровоградського інсти-

туту сільськогосподарського машинобудування.

Живописом всерйоз захопився після 40 років. На-

вчався у студії образотворчого мистецтва при

1927-1997

Кіровоградському обласному будинку народної

творчості (учитель І. Мартолога). Учасник ба-

гатьох республіканських та всесоюзних виставок самодіяльного ми-

стецтва. Велика персональна виставка влаштовувалась у Кірово-

градській картинній галереї (1978). Серія пастельних портретів

українських полковників, сподвижників Б. Хмельницького експо-

нувалась на виставці українського народного мистецтва у Канаді.

Протягом життя написав не менше 1000 робіт; понад 500 творів

зберігається у Кіровоградському ліцеї нових технологій навчання.

Працював у всіх жанрах живопису (портет, пейзаж, натюрморт,

тематична картина), оволодів техніками олійного і темперного жи-

вопису, акварелі й пастелі. Займався генеалогією, склав родовід

(відшукав по всьому світу близько 300 родичів). Написав історію

рідного села та нариси про односельців, спогади.

198

жовтень

(1962) – 55 років від дня народження ( м. Кіровоград) Олек-

20

сандра Івановича Полячка, музикознавця, педа-

гога, громадського діяча. Закінчив теоретико-

композиторське відділення Московської консер-

ваторії імені П.І. Чайковського. Викладав теоре-

тичні дисципліни у Кіровоградській дитячій

музичній школі №3. Упродовж 1993-2001 працю-

вав начальником відділу культури Кіровоградсь-

кої міської ради, сприяв завершенню будівництва

й відкриттю музеїв О. Осмьоркіна і І. Карпенка-

Карого. Ініціатор створення Кіровоградського музею музичної

культури ім. Кароля Шимановського, його перший директор.

Брав активну участь у започаткуванні й проведенні музичних

фестивалів «Провесінь», «Травневі музичні зустрічі», «Золотий

Орфей», «Нейгаузівські музичні зустрічі». З 2001 − викладач му-

зично-теоретичних предметів у дитячій музичній школі №3 та

Кіровоградському музичному училищі. Голова об’єднання поля-

ків Кіровоградщини «Полонія» ім. Кароля Шимановського.

Автор ідеї міжнародного фестивалю етномузики на возах «Пе-

рекотиполе», її головний реалізатор і режисер. Художній керів-

ник музичних фестивалів ім. Кароля Шимановського в Кірово-

граді. Організатор двох наукових конференцій, присвячених

долям поляків на Кіровоградщині. Заслужений діяч польської

культури. Лауреат обласної преміїї імені Якова Паученка (2006).

(1952) – 65 років від дня народження Анатолія Володими-

25

ровича Вишневського, кінорежисера. Дитин-

ство минуло на Кіровоградщині (Бобринецкий

район). У 1978 закінчив Київський інститут куль-

тури, у 1984 – інститут журналістської майстерно-

сті. Від 1969 працює на Національній кіностудії

художніх фільмів ім. О. Довженка: помічник ре-

жисера, 2-й режисер, режисер-координатор. Спів-

робітничав з Романом Балаяном, Григорієм

Коханом, Тимофієм Левчуком, Миколою Мащен-

ком, Михайлом Бєліковим, Андрієм Бенкендорфом та іншими ви-

датними кінорежисерами. Працював на 25 кінофільмах: «Ярослав

Мудрий» (1981), «Бухта смерті», «Вбити шакала» (обидва – 1991),

«Стамбульський транзит» (1993), «Паризька драма», «Карастоя-

нови» (обидва – 1983), «Які ж були ми молоді» (1985), «Розпад»

(1989), «Бережи мене, мій талісмане» (1986), «Філер» (1987), «Два

місяці, три сонця» (1998), «Самотня жінка бажає познайоми-

199

жовтень

тись. .» (1986), «Автопортрет невідомого» (1988), «Чорна яма»

(1987), «Каїн» (1992), «Зів’яла сакура в моєму саду, ти знову прохо-

диш повз мене» (1993), «Викуп» (1994), «Слідом перевертня» (2000)

та ін. Лауреат премій ім. Ю.І. Яновського та В.К. Винниченка.

Заслужений діяч мистецтв України (1997). Представлений у бага-

тотомній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

155 років від дня народження ( с. Мала Березівка Олександ-

26

рійського повіту) Миколи Степановича Ле-

онтьєва, військового діяча, дипломата, географа.

Закінчив Миколаївське кавалерійське училище,

служив у Лейб-гвардії уланському полку (до

1891), поручик запасу. Був різнобічно обдарова-

ною людиною, членом Російського Імператорсь-

кого Географічного Товариства, знав 10 іноземних

мов. У 1892 разом із К. Звягіним здійснив кінну

1862-1910

мандрівку через Персію і Белуджистан в Індію. У

1894 організував першу російську експедицію в Абісінію (Ефіо-

пію). Перебував у цій африканській країні до 1900. Став головним

радником та довіреною особою імператора Менеліка II. Брав

участь в італо-абісінській війні (з грудня 1895), був удостоєний

графського титулу та звання маршала. З 1897 – генерал-губерна-

тор екваторіальних провінцій Ефіопії. У 1896 в Петербурзі

вийшла книга «Император Менелик и война его с Италией. По

документам и походным дневникам Н.С. Леонтьева» журналіста

Ю. Єльця. У 1900 повернувся в Росію, але невдовзі виїхав до Па-

рижа. Часто відвідував Санкт-Петербург, Російське Географічне

Товариство, друкував статті в газеті «Новое Время». Заповів свої

землі (317 десятин) у Косівській волості Олександрійського по-

віту (хутір Олександрівку і село Нову Макариху) Російському

Імператорському Географічному Товариству, щоб «на доходы с

имения снаряжались экспедиции в Абиссинию и другие страны».

140 років від дня народження Катерини Олександрівни

26

Самсонової (до заміжжя Писарєва), дружини

генерала від кавалерії О.В. Самсонова, генерал-

губернатора Туркестану, командуючого 2-ю ро-

сійською армією під час Першої світової війни.

Батько Олександр Миколайович Писарєв (1827-

1903) – власник села Якимівки Маловисківського

району – був юристом, міським суддею в Єлиса-

ветграді, статським радником, похований на

1877-1949

Петропавлівському кладовищі. У 1914 Катерина

200

жовтень

Самсонова працювала сестрою милосердя у шпиталі Єлисавет-

градського комітету Російського Червоного Хреста. Подружжя

мало двох дітей – сина Володимира (1899-1977) і дочку Віру (1902-

1989). Після загибелі чоловіка у Східній Прусії поставила за мету

будь-що розшукати прах чоловіка і поховати його на батьків-

щині. У розпал війни домоглась дозволу виїхати на місце трагедії

і, здолавши неймовірні труднощі, здійснила задумане. 4.12.1915

прах генерала О.В. Самсонова з великими почестями зустріли в

Єлисаветграді і провели в останню путь у с. Якимівку Маловис-

ківського району, де й поховали в сімейній усипальні. У 1920 була

занесена єлисаветградською ЧК до списків активних контрре-

волюціонерів з мотивуванням: «дружина колишнього генерал-

губернатора Туркестану, стягувала при гетьмані контрибуцію з

селян». Вдові з дітьми вдалося емігрувати. У 20-ті роки ХХ ст.

склеп, прикрашений мармуровою алегоричною скульптурою,

був пограбований і повністю зруйнований. На місці склепу, що

опинився на подвір’ї школи, 13.02.2002 був установлений хрест з

червоного граніту.

40 років від дня народження ( с. Велика Северинка Кірово-

27

градського району) Романа Павловича Крадо-

жона, героя АТО. Доброволець, призваний в часі

першої хвилі мобілізації. Водій-санітар медич-

ного пункту 34-го батальйону територіальної обо-

рони «Батьківщина». Загинув 13.08.2014 під час

обстрілу терористами з БМ-21 опорного пункту

в районі села Ленінське. Похований у Великій Се-

веринці. Нагороджений орденом «За мужність III

1977-2014

ступеня» (посмертно).

201

ЄЛиСАВЕТГРАДЕцЬ ОЛЕКСАНДР РОХОВиЧ:

уКРАїНСЬКиЙ ПОЕТ-ФуТуРиСТ, РОСІЙСЬКиЙ

САТиРиК, ОДиН З «БАТЬКІВ» ВАСиЛЯ ТЬОРКІНА

Відомий російський поет і літературний

критик, дослідник творчості Арсенія Тар-

ковського Михайло Синельников відзначає:

«Тарковский. . гордился родным Елисаветгра-

дом, из которого вышло так много артистов,

музыкантов, художников и, по утверждению

Тарковского, чуть ли не двести профессио-

нальных литераторов. .» Звісно, творчість да-

леко не всіх із них, як полюбляють писати

історики літератури, витримала випробу-

вання часом. Втім, трапляється й так, що, зда-

валося б, міцно забутий чи напівзабутий

Олександр Рохович

літератор стає цікавим у новітні часи, коли

раптово висвітлюється його справжнє місце у

літературному процесі 20-30-х років ХХ століття. Так сталося зо-

крема з українсько-російським поетом Олександром Іллічем Рохо-

вичем (1908-1974), якого Тарковський напевне ж добре знав, адже

обидва народилися в Єлисаветграді й були майже ровесниками.

Взагалі, творчий шлях Роховича склався надзвичайно при-

мхливо й драматично, поділившись на дві діаметрально проти-

лежні частини (українську та російську), так, що й не віриться:

невже мова йде про одну й ту саму особу.

Його батько Ілля Янкелевич Рохович був відомим в Єлисавет-

граді журналістом, а в 1913-1919 роках навіть редагував найпопу-

лярнішу в місті газету «Голос Юга». До 1918 року хлопець навчався

в єлисаветградській гімназії. У 20-ті роки відвідував літературне

об’єднання «Літо», яким з 1920 року керував знаний у місті педагог,

мовознавець та літературознавець Василь Харцієв, за іншими відо-

мостями – літературний гурток Миколи Куліша, редактора газети

«Червоний шлях» (у квітні-червні 1925 року). Щоправда, ця версія

виглядає доволі сумнівною з огляду на короткочасність перебу-

вання Куліша у Зінов’євську.

У 1924-му юний Рохович познайомився з одеськими футури-

стами Семеном Кірсановим, Леонідом Недолею-Гончаренком та ін-

шими, що завітали до Єлисаветграда (щойно перейменованого на

Зінов’євськ), вступив до літературного об’єднання «Юго-Леф»

(Южный левый фронт искусств) і тоді ж таки опублікував у їхньому

202

Єлисаветградець Олександр Рохович

журналі з однойменною назвою (№4, 1924) свій перший вірш «Ок-

тябрь». У 1926 році в Єлисаветраді побачила світ перша збірка вісім-

надцятирічного поета «Стихи» досить великим для дебютної книги

накладом (1000 примірників, 31 сторінка, ціна 20 копійок). До речі,

Семен Кірсанов, що став одним з найвидатніших поетів ХХ століття,

у своїх листах називав Олександра Роховича «пацаном», хоча був

лише на два роки старший від нього. Згодом вони навіть порідни-

лися, одружившись на рідних сестрах, тобто ставши свояками.

Після розпаду «Юго-Леф» Рохович поїхав

навчатися до Харкова, тодішньої столиці ра-

дянської України. Тут він вступає до літератур-

ного об’єднання українських футуристів «Нова

генерація» (1927-1931), очолюваного поетом

М. Семенком. Це був час українізації, неймо-

вірного розквіту української літератури і ми-

стецтва, коли більшість видавництв (85%) пере-

йшла на друкування україномовних книг.

Олександр Рохович також перейшов на укра-

їнську мову. Період учнівства був коротким. З

1930 по 1932 року вийшло друком аж 6 поетич-

Обкладинка

журналу

них книг уродженця Єлисаветграда: «Місто»

(1930), «Прапорці розмовляють» (1931), «Третій

ударний» (1931), «Марші, памфлети, гасла» (1931), «Фронт шахт»

(1932), «Дніпробуд» (1932).

І це були твори високої художньої вартості. Не випадково блис-

кучий дослідник історії українського літературного авангарду тих

часів Ярина Цимбал у статті «Нове місто для «Нової генерації»: ур-

банізм і футуризм» (2014) відзначає: «Найвиразніше ідею нового

міста представлено в поемі «Місто» (1930) Олександра Роховича.

Автор вибудовує логічну й переконливу апологію нової урбані-

стики. Спершу він дає непривабливу метонімічну картину сучас-

ного українського міста (вжите слово «столиця» натякає, що це

Харків):

«Місто. / Площі, вогні, тротуари. / Бруд. / Місто. / Кіно, центрос-

пирт, бари. / Громаддя споруд. / Вулиця. / Бачиш ї , криву? / Провулки,

тупик. / Десь за рогом хриплять і ревуть / юрби автобусних пик».

Цимбал детально аналізує цей твір нашого земляка. Та й вза-

галі, саме їй, захопленій українським літературним процесом 20-

30-х років, ми завдячуємо поверненням Олександра Роховича в

історію української літератури ХХ століття. Хочеться сподіватися,

що це лише початок.

203

Єлисаветградець Олександр Рохович

Розповідаючи про свої пошуки та знахідки, Ярина Цимбал, зо-

крема, відзначає: «Для мене. . найцінніше – фотографії. Наприклад,

фото Олександра Роховича, яке я ніде не могла знайти: людина на

початку 1930-х поїхала до Москви і спокійно там жила, тому пізніші

його фотографії є, а вся українська біографія невідома».

Схоже на те, що Ярину Цимбал не зацікавила подальша доля

митця після того, як він покинув Україну (його, так би мовити, «ро-

сійська біографія»), інакше б вона не писала, що Рохович у Москві

спокійно жив.

Так, «Червоний ренесанс» в Україні тривав менше 10 років і за-

кінчився «розстріляним відродженням», коли було знищено сотні

талановитих українських письменників та діячів культури. Оче-

видно, така доля спіткала б і нашого земляка. Від загибелі Роховича

врятував переїзд до Москви. Принаймні, так здається, але тільки на

перший погляд.

Річ у тім, що Рохович, згідно з приказкою, потрапив із вогню

та в полум’я. Він у 1933 році влаштувався на роботу в найпопуляр-

ніший радянський журнал сатири «Крокодил», чому напевне по-

сприяли земляки, які там давно працювали: художник Амінодав

Каневський («батько» одного з найулюбленіших персонажів ра-

дянської дітвори – «Мурзилки»), Дем’ян Бєдний, Юрій Олеша та

Арго (Абрам Гольденберг). Рохович опинився в часописі у розпал

розслідування так званого «дела о контрреволюционной террори-

стической организации в редакции журнала «Крокодил», яке три-

вало майже 7 років.

У жовтні 1933 року заарештували головного фейлетоніста «Кро-

кодила» Еміля Кроткого та журналістів Ердмана і Масса. Слідчих

особливо цікавило, хто автор антисталінської епіграми, хто був ї

слухачами і не доніс у відповідні органи. Коротесенька епіграма (14

слів) була присвячена недавньому розгону відносно незалежної Ро-

сійської асоціації пролетарських письменників (РААП), замість якої

було створено Спілку письменників СРСР, що повністю контролю-

валася особисто Сталіним:

Рукой всесильного сатрапа

Не стало РАППа.

Не радуйтесь! Хоть умер РАПП,

Но жив сатрап.

З’ясувалося, що епіграму написав співробітник «Крокодила»

Михайло Вольпін, за що й отримав 5 років таборів. За іронією долі

у цій фантасмагоричній історії автор постраждав найменше. Нато-

мість ї слухачі Михайло Глушков (вважається прототипом Авесса-

204

Єлисаветградець Олександр Рохович

лома Ізнурьонкова з роману «Дванадцять стільців» Ільфа та Пет-

рова) та Яків Бєльський (заступник головного редактора) «за недо-

несение и сокрытие антисоветской деятельности», до яких згодом

додали звинувачення у троцькізмі та тероризмі, були розстріляні.

Причому Глушкова заарештували в квітні 1936 року, звинувативши

в створенні злощасної епіграми, за яку вже сидів ї справжній автор

Михайло Вольпін.

Третім фігурантом цієї справи був Олександр Рохович. На до-

питах він заявив, що антирадянської епіграми «не слышал» (уник-

нувши таким чином статті за недонесення), а от в лояльності

Глушкова до радянської влади сумнівався завжди. Можливо, це і

врятувало йому життя? У 1938 році був заарештований, а в 1940-му

розстріляний головний редактор «Крокодила» Михайло Кольцов.

Про «спокійне життя» тоді Рохович і мріяти не міг. Так тривало до

1941року, коли почалася Велика Вітчизняна війна.

Найбільша несподіванка чекала на мене, коли в Інтернет-ви-

данні «Маленькие истории. Частное собрание фактов и артефак-

тов» натрапив на нарис «Василий Теркин в 1940 году»:

«. .Настоящим «отцом» Тёркина был не Александр Твардовский,

точнее, не он один. Некоторое время считалось, что Василий Тёр-

кин впервые появился в 1942 году – параллельно с одноименной

полной искрометного юмора и оптимизма поэмой Твардовского.

Однако в одном из журналов «Крокодил» за 1940-й год, представ-

ленном в нашей коллекции артефактов, приводится ранняя исто-

рия о бывалом солдате, оказавшемся во вражеском тылу. В этом

рассказе Вася (Василием Тёркина назовут позже) воюет вовсе не с

немцами, а именно с белофиннами:

В засаде ждать пришлось недолго,

Идет с пакетом белофинн.

Как пропустить такого волка?

План созревает в миг один

В редакционной колонке к этому материалу говорится, что

«Крокодил» позаимствовал этот веселый рассказ в стихах из крас-

ноармейской газеты «На страже Родины». Причем автором хлест-

ких четверостиший к этим забавным иллюстрациям (сегодня их

назвали бы комиксом) значится вовсе не Александр Твардовский, а

«Ал. Рохович» (в действительности советский поэт-сатирик, много-

летний сотрудник «Крокодила» и «Окон ТАСС» Александр Ильич

Рохович). Всего же стихотворные подписи к этим картинкам сочи-

нял целый творческий коллектив – около 10 человек. Среди них был

и А.Твардовский. В начале Великой Отечественной войны Твардов-

205

Єлисаветградець Олександр Рохович

ский решил вернуться к удачному образу бывалого бойца. И хотя

он дает своему герою те же имя и фамилию, это будет уже совсем

другой Тёркин – не Вася, а Василий, более лакированный и серьез-

ный. Новый персонаж станет любимым героем во фронтовых зем-

лянках, примером для подражания для всех советских мальчишек.

Ну а его прообраз со временем был практически предан забвению,

причем совершенно незаслуженно. .

Однако имя Александра Роховича впредь больше никогда не

появится рядом с именем легендарного советского солдата. Начи-

сто «позабудет» о своём тёзке и Александр Твардовский».Чому?

Можливо через те, що образ Василя Тьоркіна – зовсім не плід ко-

лективної творчості, як намагається переконати нас Твардовський:

його придумав Олександр Рохович.

Перша й остання прижиттєва книга сатиричних віршів Рохо-

вича у Москві «Правда в глаза» з’вилася лише в 1968 році напере-

додні 60-річчя автора. Уже після смерті Олександра Ілліча світ

побачили ще дві його книги: «Почему вы не в духе?» (1980) и «К во-

просу о вопросах» (1989).

На моє глибоке переконання, творча біографія талановитого

письменника-земляка вимагає монографічного дослідження в обох

ї вимірах: як в українському, так і в російському та у всіх його іпо-

стасях: український поет-футурист, російський поет-сатирик, пере-

кладач, літературний критик.

Крім української та російської мов, Рохович досконало володів

ще й польською. Про це свідчить зокрема лист Роховича польською

мовою до Ольги Владиславівни Олеші, матері письменника Юрія

Карловича Олеші (уродженця Єлисаветграда), що зберігається в

Російському державному архіві літератури і мистецтва. А також

його переклади класика польської поезії Константи Ідельфонса Гал-

чинського («Девушка с центральной базы музыкальных инструмен-

206

Єлисаветградець Олександр Рохович

тов», «Басня о деревянной голове») в журналі «Иностранная літе-

ратура» (1977) та польських народних пісень для книги «Эпос сла-

вянских народов» (1959). Втім, перекладав Рохович навіть з

таджицької мови, яку напевне ж не знав, користуючись дослівни-

ком (підрядковим перекладом). У 1973 році в журналі «Юность»

були опубліковані його переклади двох віршів юної таджицької

поетеси Гулрухсор Сафієвої «Родина» і «Сестре Мастоне». Здава-

лося б, чудово знаючи українську мову, Рохович мав би перекла-

дати передусім українських поетів, однак він жодного разу не

ризикнув. Очевидно, Олександр Ілліч взагалі волів забути «гріхи

молодості», свою участь в українському літературному процесі.

Писав також рецензії. Зокрема, в 1937 році газета «Комсомоль-

ская правда» надрукувала рецензію Роховича на книгу віршів Олек-

сандра Прокоф’єва «Простые истины».

Про незаперечний талант Роховича-поета свідчить зокрема

вірш «Гриби» в ювілейному номері «Крокодила» з нагоди 50-річчя

журналу, яке відзначалося в 1972 році і де зібрані кращі твори його

співробітників. Ось як ефектно він закінчується:

. .Но вот награда: в гуще чащи –

Начальство братии грибной –

Попался белый настоящий,

Стоящий важно под сосной.

За ним охотился весь день я:

Известно ведь, что боровик,

Подобно шефу учрежденья,

Скрываться от людей привык.

Людские переняв привычки,

Его любовно там и тут

Рыжеволосые лисички,

Как секретарши, берегут.

Судьба зазнайства не прощает,

И, очевидно, неспроста

В конце концов его срывают,

Как бы с большого сняв поста!.

Неся приятнейший из грузов,

Домой торжественно идем.

И вдруг – еще! Так лезь же в кузов,

Раз называешься груздем!

207

ЛиСТОПАД

(1937) – 80 років від дня народження (с. Коханівка Ананьївсь-

1

кого району Одеської області) Бориса Григоро-

вича Притули, музиканта, педагога. Навчався у

Завадівській семирічній СШ Кіровоградського

району та Кіровоградській вечірній музичній

школі №1. У 1964 з відзнакою закінчив Кірово-

градське музичне училище (клас С. Дорогого), у

1968 − Одеську державну консерваторію ім. А.Не-

жданової. З 1968 працює викладачем диригування

на кафедрі хорового диригування та методики

музичного виховання КДПІ ім. О.С. Пушкіна, з 1978 по 1989 рік –

завідувач кафедри музики і співів. Кандидат педагогічних наук

(1977). З 1994 по 1998 за сумісництвом був художнім керівником

обласної філармонії та хормейстером аматорського народного

хору «Барвінок» − неодноразового лауреата Всеукраїнських та

обласних конкурсів і фестивалів (1981, 1983, 1988). У 2001 як керів-

ник колективу отримав диплом лауреата ІІІ Всеукраїнського фе-

стивалю «За високу творчу майстерність»; 2002 – диплом 1 ступеня

«За значний внесок у розвиток і популяризацію хорового ми-

стецтва». Автор збірки «Вінок матусиних пісень» (2000), 50 науко-

вих праць. Заслужений діяч мистецтв України (2006).

30 років від дня народження ( с. Верблюжка Новгородківсь-

1

кого району) Валерія Анатолійовича Кучера,

героя АТО. Закінчив Новгородківське ПТУ №36,

де здобув професію тракториста. Працював у

м. Долинська на залізниці. Призваний за мобілі-

зацією 1.08.2014. Військовослужбовець 55-го окре-

мого автомобільного батальйону «Чорний ліс».

Загинув 17.02.2015. Військові на вантажівках по-

верталися з м. Дебальцеве і поблизу с. Нижнє Ло-

1987-2015

зове потрапили під обстріл. Подальша доля

Валерія була невідома. Лише у березні його ідентифікували серед

загиблих. Похований у рідному селі. Нагороджений орденом «За

мужність» III ступеня (посмертно).

208

листопад

25 років від дня народження ( смт Добровеличківка) Дмитра

1

Володимировича Рябого, героя АТО. Старший

солдат 3-го окремого полку спеціального при-

значення. Загинув 15.07.2014 під час обстрілу те-

рористами блокпосту сил АТО в районі с. Про-

валля (пункт прикордонного контролю Ізва-

рине) Луганської області. Нагороджений орде-

ном «За мужність» III ступеня (посмертно).

1992-2014

115 років від дня народження ( м. Новогеоргіївськ) Віктора

2

Михайловича Чернова, педагога, астронома.

Навчався в Олександрійській чоловічій гімназії,

потім в Олександрійському педагогічному тех-

нікумі. Ще бувши гімназистом, під впливом І. Чи-

жевського (батька Дмитра Чижевського) заціка-

вився астрономічними спостереженнями. Більшу

частину свого життя (з 1923 до 1937 і з 1943 до1962)

працював у Запоріжжі бібліотекарем, деякий час

1902-1984

викладачем німецької мови, математики. За 60

років наукової діяльності опублікував 140 спостережень, заміток,

статей у вітчизняних і біля 135 у закордонних наукових виданнях,

часто у співавторстві з відомими вченими. З 1937 по 1941 працював

у Таджицькій Астрономічній обсерваторії, але за станом здоров`я

змушений був повернутися до Запоріжжя, де й помер.

(1927) – 90 років від дня народження ( с. Родзянкіно, тепер у

2

складі села Трудолюбівки Бобринецького району)

Дмитра Костянтиновича Моторного, хлібо-

роба. У 1959 закінчив Мелітопольський інститут

механізації і електрифікації сільського госпо-

дарства. З 1963 – голова колгоспу ім. С.М. Кірова

с. Чорнобаївки Білозерського району Херсонської

області (нині приватно-орендний кооператив

«Зоря»). Депутат Верховної Ради УРСР 10-11

скликань. Народний депутат СРСР (1989-1991).

Був членом Центральної ревізійної комісії КПРС. Двічі Герой Со-

ціалістичної Праці (1966,1986). Заслужений працівник сільського

господарства УРСР (1977). Нагороджений трьома орденами Ле-

ніна (1966, 1975, 1976), орденом Жовтневої революції (1971), орде-

ном князя Ярослава Мудрого V cт. (1997) та ін. Герой України з

врученням ордена Держави (2.11.2002). Самодіяльний компози-

тор, автор популярної пісні «Покохайте поле».

209

листопад

95 років від дня народження ( с. Покотилове Новоархангель-

3

ського району) Франца Олександровича Кузь-

минського, ученого в галузі радіолокації та

радіофізики, головного конструктора загори-

зонтних радіолокаційних станцій. Закінчив Мос-

ковський авіаційний інститут. Доктор технічних

наук. Провідний інженер-конструктор Конструк-

торського бюро №1. Брав участь у розробці зе-

нітно-ракетних комплексів С-75 («Беркут»), С-125,

1922-1991

прийнятих на озброєння військами ПВО країни.

Саме ракетою С-75 1.05.1960 над Свердловськом був збитий літак-

розвідник U-2 ВПС США пілота Пауерса. Учасник робіт зі ство-

рення загоризонтної радіолокаційної станції «Дуга-1» для системи

раннього виявлення запусків міжконтинентальних балістичних

ракет. З 1968 – головний інженер, головний конструктор Науково-

дослідницького відділу №3. З 1973 – директор, науковий керівник

Науково-дослідницького інституту дальнього радіозв’язку Цент-

рального науково-виробничого об’єднання «Вимпел». Провідний

науковий співробітник Інституту прикладної геофізики Академії

наук СРСР.

(1922) – 95 років дня народження ( Єлисаветградський повіт) 4

Віктора Георгієвича Ясногородського, лікаря-

фізіотерапевта. Учасник ВВВ. У 1950 закінчив Да-

гестанський медичний інститут і працював голов-

ним лікарем СЕС у Грозненській обл. Кандидат

медичних наук (1952). З 1952 по 1972 працював у

Інституті фізіотерапії. З 1972 – заступник дирек-

тора з накової роботи Центрального НДІ курорто-

логії та фізіотерапії. Доктор медичних наук (1967),

профессор. Найбільший внесок зробив у вивчення

і розвиток імпульсної електротерапії. Спільно з М. Равичем розро-

бив апарат «Ампліпульс», який серійно випускається дотепер.

Автор понад 150 наукових праць, зокрема монографії «Электроте-

рапия» (1987) та виданого за його редакцією «Справочника по фи-

зиотерапии» (1992). Під його керівництвом захищено 6 докторськх

і 16 кандидатських дисертацій. Впродовж багатьох років був голо-

вою правління Російського наукового товариства фізіотерапевтів і

курортологів. Нагороджений орденом Червоної Зірки, медаллю

«За отвагу» та ін.

210

листопад

(1942) – 75 років від дня народження ( с. Павлогорківка Боб-

5

ринецького району) Леоніда Володимировича

Капелюшного, журналіста, сценариста. У 1960

закінчив Кіровоградський технікум механізації

сільського господарства, у 1969 – філологічний

факультет Київського університету ім. Т.Г. Шев-

ченка. З 1973 по 1998 працював власним корес-

пондентом газет «Комсомольская правда» и

«Известия» в Україні, Східному Сибіру та Литві.

З 1999 – власний кореспондент «Литературной

газеты» (Москва). Голова правління регіональної асоціації жур-

налістів «Південь» (з 1995). Член Спілки кінематографістів СРСР

(1984). Лауреат премії Спілки журналістів СРСР (1985). Нагород-

жений медаллю «За строительство БАМа». Автор книг: «Трасса»

(1985), «Светит незнакомая звезда» (1987), «Командировка в

Китай» (1988), «Візантійський синдром» (2005), «Час сутіні»

(2009(; 15 документальних фільмів. Володіє польською і чеською

мовами. Представлений у багатотомній Енциклопедії Сучасної

України (друкується з 2001).

180 років від дня народження ( с. Масленниківка поблизу Єли-

5

саветграда) Африкана Олександровича

Шпіра, філософа. Мати Олена Костянтинівна

Пулевич – українка за походженням. З 8 років на-

вчався в Рішельєвському ліцеї в Одесі, потім – у

Чорноморській юнкерській школі в Миколаєві.

Гардемарином у 1854 брав участь в обороні Сева-

стополя під час Кримської війни. У 1856 вийшов

у відставку; успадкувавши після смерті матері

1837-1890

значні землеволодіння, жив у селі та Єлисавет-

граді. У 1859 за два роки до офіційного скасуванняч кріпосного

права, звільнив своїх селян. У 1862 здійснив поїздку за кордон, два

роки слухав лекції Гельмгольца в Гейдельберзькому університеті.

У 1864 назавжди покинув батьківщину, присвятивши себе занят-

тям філософією. У 1867 у Дрездені видав свій перший філософ-

ський твір, над яким працював ще в Єлисаветграді. У 1869

докорінно переробивши його, видав під назвою «Поиски досто-

верного в области познания действительности». З 1878 жив у

Швейцарії. Основні філософські праці: «Мысль и действитель-

ность», «Очерки критической философии», «Основы морали и

права». Повне зібрання творів вийшло у 4 томах (1885). Писав ні-

мецькою мовою; досконало знав російську, українську, грецьку,

французьку, англійську мови. Філософія Шпіра справила поміт-

211

листопад

ний вплив на творчість Л. Толстого, Ф. Ніцше, Р.-М. Рільке та

інших європейських інтелектуалів. Його називають «філософом

для філософів». Творчістю Шпіра Толстого зацікавила єлиса-

ветградка Н.А.Бракер, вона надіслала письменнику свій переклад

праці філософа «Очерки критической философии» (1896). Тоді ж

під враженням від прочитаного Толстой у листі до дружини 16

жовтня 1896 зазначив: «Читаю щойно відкритого філософа

Шпіра і радію. Читаю по-російськи в перекладі, котрий мені на-

діслала дама і який дуже хотілося б надрукувати, та, мабуть,

не пропустить цензура саме тому, що це філософія справжня і

внаслідок цього вона торкається питань релігії та життя (. .)

Дуже корисна книга, руйнує багато забобонів матеріалізму».

(1947) – 70 років від дня народження ( с. Гнатівка Кірово-

5

градської області) Володимира Олексійовича

Ткаченка, художника. Закінчив Ленінградське

вище художньо-промислове училище ім. В. Му-

хіної (1980). Працює в галузі графіки, монумен-

тально-декоративного мистецтва. Основні твори:

портрети діячів визвольного руху України (Музей

С. Бандери, вітраж, 2000). Член Національної

спілки художників України (1999).

100 років від дня народження (м. Ставрополь) Віктора Єв-

6

геновича Александрова (1917-1992), письмен-

ника. Учасник ВВВ. У 40-50-х роках проходив

військову службу в Кіровограді, був членом

обласного літоб’єднання. У книгах часто згадує

наше місто. У 1964 закінчив Літературний інсти-

тут ім. О.М. Горького в Москві. У 1964-1966 пра-

цював заступником головного редактора журна-

лу «Радуга». Автор поеми «Неистовый Висса-

1917-1992

рион» (1948), багатьох повістей та оповідань вій-

ськово-патріотичної тематики: «Повесть о

солдате» (1956), «Выстрелы в степи» (1958), «Под белыми купо-

лами» (1970), «Им открывают сердца» (1970), «Лутугин» (1971),

«Белые крылья» (1972), «Тимур – сын Фрунзе» (1979), «Десантный

узел» (1984), «Запах окопной земли» (1987) та ін. Член Спілки

письменників України (1992).

212

листопад

(1942) – 75 років від дня народження ( м. Помічна Доброве-

6

личківського району) Олега Антоновича Анд-

рущака, ученого в галузі матеріалознавства. У

1967 закінчив Київський політехнічний інститут.

Працює в Інституті проблем матеріалознавства

ім. І.М. Францевича, завідувач конструкторсь-

кого відділу. Займався створенням обладнання

та приладів для потреб порошкової металургії

та матеріалознавства. Автор (співавтор) понад

60-ти наукових праць, зокрема в галузі нанесення

газо-термічних покриттів, порошкової металургії, базальтового

виробництва, композиційних матеріалів, металокерамічних ви-

робів та інструментів. Нагороджений золотою медаллю Патона

(2003), медаллю ім. акад. М.К. Янгеля Російської Федерації кос-

монавтики (2005) та ін. Обраний академіком УАН у 1992. Член

Президії УАН, керуючий справами (1992-2002) Лауреат Держав-

ної премії Української РСР (1983).

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Хащувате Гайво-

7

ронського району) Олександра Антоновича Бі-

лятинського, інженера шляхів сполучення.

Випускник Хащуватської СШ. Після закінчення

з відзнакою Київського будівельного технікуму

працював у Гайворонській шляховій ремонтно-

будівельній дільниці. У 1964 закінчив Київський

автомобільно-дорожний інститут, де й працює з

1966 (нині Національний транспортний універ-

ситет). Стажувався в Дрезденському Транспорт-

ному інституті (Німеччина). Доктор технічних наук (1988),

професор (1990). З 1989 − завідувач кафедри проектування доріг.

Під його керівництвом та з безпосередньою участю видані перші

вітчизняні підручники з проектування доріг та інженерної геоде-

зії. Дійсний член Транспортної академії України (1993). Автор 274

наукових праць: 15 книг, навчальних посібників і підручників:

«Проектування автомобільних доріг» (у 2-х частинах), «Інженерна

геодезія. Збірник задач», «Російсько-український словник автодо-

рожника» та ін. Захоплюється математикою, мовами, музикою,

поезією. Пише вірші та пісні. Видав кілька поетичних збірок:

«Бузькі береги», «Пісні рідного краю», Лірика юності», «Я пісню

обіцяв подарувати» та ін. Заслужений діяч науки і техніки

України (2007). Представлений у багатотомній Енциклопедії Су-

часної України (друкується з 2001).

213

листопад

(1927) – 90 років від дня народження ( с. Межирічка Голова-

7

нівського району) Віталія Петровича Свір-

ненка, спортсмена, педагога. Син полярного дос-

лідника, Героя Соціалістичної Праці П.С. Свір-

ненка. Учень легендарного борця і гирьовика

Івана Круца. Учасник ВВВ. Після війни закінчив

факультет фізичного виховання Одеського педа-

гогічного інституту. Працював учителем фіз-

культури у сільських школах Голованівського

району, потім у цирку. Займається пауерліфтін-

гом, багаторазовий чемпіон України з цього виду спорту. Май-

стер спорту міжнародного класу. 9-разовий чемпіон світу та

19-разовий чемпіон Європи з гирьового спорту серед ветеранів.

Заслужений майстер спору (2008). Занесений у Книгу рекордів

Гіннеса як найстарший чемпіон світу. Лауреат загальнонаціо-

нальної премії «Гордість країни» (у номінації «Особисте досяг-

нення») (2010).

120 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Михайла Ве-

8

ніаміновича Бургсдорфа, лікаря-діагноста, те-

рапевта. В 1916 із золотою медаллю закінчив

Єлисаветградську гімназію, через 6 років – ме-

дичний факультет Одеського університету. Пра-

цював у Воронезькому та Харківському медичних

інститутах. Доктор медичних наук (1943), профе-

сор (1945). З 1945 по 1970 – завідувач кафедри фа-

культетської терапії Челябінського медичного

1897-1971

інституту. За його ініціативою на базі обласної

клінічної лікарні відкриті ревматологічне, пульмонологічне, гема-

тологічне та ендокринологічне відділення. Під його керівництвом

захищено 5 докторських і 14 кандидатських дисертацій. Автор

понад 100 наукових праць з кардіології, ревматології, ендокрино-

логії та гематології. Член правління терапевтичного і кардіоло-

гічного товариств Росії. Нагороджений орденом Трудового Чер-

воного Прапора (1967), медалями. В 1997 у Челябінську відбулась

науково-практична конференція обласної асоціації терапевтів з

виданням праць, присвячених 100-річчю Бургсдорфа.

214

листопад

120 років від дня народження (с. Глодоси Новоукраїнського

8

району) Михайла Карповича Михайлика

(1897-1924), українського військового діяча. Учас-

ник українського національного відродження 1917

у Криму. У 1917-1918 – член Ради Української Чор-

номорської громади, організатор українізації

Чорноморського флоту. Учасник бою під Кру-

тами 29.01.1918. У 1919 був старшиною у Київській

групі Дієвої армії УНР, у 1920-1921 – ад'ютант Ку-

1897-1924

реня Низових Запорожців 1-ї Запорізької дивізії

Армії УНР. Взяв участь у Першому і Другому Зимових походах,

отримав поранення. На початку 1920 жив у Сарнах, де й помер від

серцевого нападу. Автор спогадів про бій під Крутами.

90 років від дня народження ( с. Андріївка Новомиргородського

8

району) Віталія Свиридовича Литвина, худож-

ника. Закінчив Одеське художнє училище та ху-

дожньо-графічний факультет Одеського педаго-

гічного інституту. Улюблений жанр – пейзаж і

морський пейзаж (марина). Учасник міських,

обласних художніх виставок, виставок Одеського

художнього музею. Керував дитячою художньою

студією Дому-музею ім. М.К. Реріха в Одесі. За

1927-2009

участь у міжнародних виставках «Марина – 96», 98,

2000 нагороджений дипломами. З 1987 твори Литвина перебу-

вають у постійній експозиції музею Одеського військового округу,

з 1994 співробітничав з Морською галереєю м. Одеси. Персональні

виставки влаштовувались у Морській галереї м. Одеси (1996 і 2000),

у музеї Одеського порту (1999), Одеському Домі-музеї ім. М.К. Ре-

ріха (2006, 2009). Видано ілюстрований каталог виставки (2006).

Картини художника зберігаються у приватних колекціях України,

Росії, Грузії, Білорусії, США, Канади, Ізраїлю, Польщі, Бельгії. На-

писав книгу «Далекое, но близкое», видану уже після смерті.

100 років від дня народження ( с. Могильне Гайворонського

8

району) Дмитра Івановича Осатюка (1917-

1999), військового діяча. Середню освіту здобув

у рідному селі. Закінчив кооперативний техні-

кум (1936) та Сизранське військове танкове учи-

лище (1941). Особливо відзначився у боях 12-30

січня 1943 при прориві кільця блокади Ленін-

града. Його екіпаж знищив 11 гармат і 15 куле-

метів противника, спалив 20 автомашин. Після

1917-1999

215

листопад

війни закінчив Вищу офіцерську бронетанкову школу, служив у

Кантемирівській дивізії. З 1959 по 1972 – військовий комісар

м. Кіровограда. Герой Радянського Союзу (1943).

(1952) – 65 років від дня народження ( м. Кіровоград) Сергія

11

Яковича Шоргіна, математика, поета, перекла-

дача. У 1974 закінчив факультет обчислювальної

математики і кібернетики МДУ ім. М.В. Ломоно-

сова. Доктор фізико-математичних наук (1997),

професор (2003). З 1992 працює в Інституті про-

блем інформатики Російської академії наук (ІПІ

РАН), з 1999 – заступник директора ІПІ РАН. З

1999 займається поетичною творчістю та пере-

кладами зарубіжної поезії. Перекладає з англій-

ської, польської, української та деяких інших мов.

90 років від дня народження ( с. Дубівка Новопразького, нині

12

Олександрійського району) Володимира Авра-

мовича Чубенка, письменника (сати- рик і гумо-

рист). З 1944 по 1951 служив у лавах Радянської

Армії. Багато років працював у багатотиражній

газеті «Машинобудівник» Запорізького моторо-

будівного заводу. Пише українською та росій-

ською мовами. Член Спілки письменників СРСР

(1975). Автор гумористичних збірок: «Балакучий

1927-2006

автомат» (1971), «Торт і чорт» (1973), «Вакантний

холостяк» (1975), «Критичне зауваження» (1978), «Закодоване

доброчестя» (1983), «Сміх сміхом» (1986); збірок віршів для

малят «Моторний коник» (1986), «Липа для Пилипа» (1991),

«Хитра чапля» (1992), «Рекламна пауза» (1995), «І сміх, і пісня, і

любов» (1997), «Лицарський дарунок» (2001).

(1942) – 75 років від дня народження ( м. Кіровоград) Олега

12

Андрійовича Груніна, економіста. У 1960 закін-

чив Київське суворовське військове училище, у

1963 – з відзнакою Рязанське військове автомо-

більне училище, у 1971 – із золотою медаллю Вій-

ськову академію тилу і транспорту. Полковник у

відставці. З 1985 – старший викладач, начальник

кафедри політичної економії і військової еконо-

міки Військової академії тилу і транспорту. З 1989

по 1994 – начальник кафедри суспільних наук

Військово-артилерійської академії. Доктор економічних наук

216

листопад

(1989), професор (1991). У 1994-2003 – перший заступник началь-

ника центру підготовки співробітників Академії податкової полі-

ції. З 2004 – професор Санкт-Петербурзького університету управ-

ління та економіки, декан факультету менеджменту. Очолює нау-

кову школу з проблем теорії підприємництва та економічної без-

пеки. Підготував 40 кандидатів економічних наук. Автор 10

монографій, 15 навчальних посібників, 2 підручників.

(1962) – 55 років від дня народження (м. Київ) Сергія Петро-

13

вича Ралюченка, спортсмена (футболіст і тре-

нер). Півзахисник, вихованець київського футболу

(тренери – В. Онищенко і В. Кащей). Виступав за

команди: СКА Київ, «Шахтар» Донецьк, «Мета-

ліст» Харків (99 матчів, 8 голів у чемпіонатах

СРСР), «Сталь» Мелец (Польща), «Торпедо» За-

поріжжя, «Темп» Шепетівка, «Скала» Стрий,

«Ворскла» Полтава, «Нафтовик» Охтирка, «Зірка»

Кіровоград (1980-1985: 185 ігор, 36 голів). Закінчив

факультет фізичного виховання Кіровоградського педагогічного

інституту ім. О.С. Пушкіна. Майстер спорту СРСР. На тренерсь-

кій роботі у харківському «Металісті» з 1998.

95 років від дня народження ( с. Андріївка Златопільського

16

району) Івана Кіндратовича Бойка, краєзнавця,

педагога і бібліотекаря. У 1940-1941 навчався у спе-

ціальному артилерійському училищі м. Рівне.

Учасник Другої світової війни. З червня 1941 по

травень 1945 перебував у німецьких концтаборах

у Скандинавії. Вивчав шведську та норвезьку мови,

перекладав вірші скандинавських поетів на росій-

ську мову. Після звільнення деякий час працював

1922-1987

перекладачем у військовій місії при посольстві

СРСР у Норвегії. У грудні 1945 повернувся на батьківщину, пра-

цював учителем німецької мови у Липнязькій СШ Добровелич-

ківського району. У 1951 закінчив Ленінградський бібліотечний

інститут ім. Н.К. Крупської, одночасно працював учителем у ве-

чірній школі. З 1951 по 1956 − інспектор Златопільського райвно,

викладав англійську мову у школі. З 1956 працював завідувачем

Новомиргородської районної бібліотеки. Автор нарису «Новомир-

городський район» в «Історії міст і сіл УРСР. Кіровоградська

область» (1972), сотень статей про визначних людей рідного краю.

У Державному архіві Кіровоградської області сформовано особо-

вий фонд І.К. Бойка.

217

листопад

(1947) – 70 років від дня народження ( с. Благодатне До-

16

линського району) Федора Георгійовича Гара-

щенка, кібернетика, математика. У 1972 закінчив

Київський університет ім. Т.Г. Шевченка. Доктор

технічних наук (1984), професор (1986). Працює

завідувачем кафедри моделювання складних си-

стем факультету кібернетики Київського Націо-

нального університету ім. Т.Г. Шевченка. Автор

140 наукових праць; двох монографій та двох на-

вчальних посібників. Результати наукових до-

сліджень впроваджені при проектуванні прискорювально-фоку-

суючих та інших систем в Інституті ядерних досліджень АН

України, Московському радіотехнічному інституті АН СРСР, в

Інституті теоретичної та експериментальної фізики АН СРСР.

100 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Віктора Іва-

17

новича Селіванова, співака. Син єлисаветградсь-

кого священика. В дитинстві співав у церковному

хорі, навчався грі на скрипці. На початку 30-х

років переїхав у Москву, де жили старші брати.

Закінчив музичне училище при Московській кон-

серваторії. Навчався у М.В. Владимирової (рідної

сестри В.В. Барсовой). Пройшов по конкурсу у Ве-

ликий театр, але кар’єрі перешкодила війна. Вою-

1917-1984

вав на фронті, був поранений, нагороджений

орденом «Червоної Зірки». Після війни деякий час жив з роди-

ною у Ризі, виступав солістом Ансамблю Прибалтійського вій-

ськового округу. Повернувшись у Москву, протягом 30 років

працював на радіо, де виконав десятки популярних пісень ра-

дянських композиторів.

95 років від дня народження ( смт Петрове) Георгія Арсе-

17

нійовича Книша (справжнє прізвище Книшев),

поета і прозаїка. Учасник Другої світової війни,

мав бойові нагороди. Закінчив Львівський універ-

ситет (1950). Був на журналістській роботі в газе-

тах і на телебаченні. Друкується з 1940. Видав 11

книг поезій, 9 романів («Жайвір», 1975; «Приціл»,

1977; «Гніздо», 1979; «Брость», 1981; «Літо на до-

лоні», 1985; «Обітниця», 1989; «Утоли мої печалі»,

1922-1997

1990); книжку нарисів «Троянди на мармурі»

(1980); віршовану казку (у співавторстві з А.Волощиком) «За го-

рами, за лісами» (1961). Підготував до видання збірку віршованих

фресок на біблійні теми.

218

листопад

95 років від дня народження ( с. Роздолля Компаніївського

17

району) Станіслава Гавриловича Шинкаренка,

живописця. Закінчив з відзнакою Дніпропет-

ровське художнє училище (1955). З 1961 – член

Спілки художників СРСР. Жив і працював у За-

поріжжі. Один з організаторів Запорізької спілки

художників України та Запорізького художнього

музею. Працював у галузі станкового живопису –

картина, портрет, натюрморт. Багато творів при-

святив героїчним і трагічним сторінкам українсь-

1922-1991

кої історії. Твори зберігаються у Запорізькому

обласному художньому музеї, Національному заповіднику «Хор-

тиця», Запорізькому обласному краєзнавчому музеї, Сумському

державному художньому музеї, інших музеях України, приват-

них збірках України та зарубіжжя. Основні твори: «На Січ» (1955),

«Перший сніг» (1963), «Металург» (1969), «Риба» (1972) та ін.

Остання (посмертна) виставка влаштована у 2008 з нагоди 140- річчя

«Просвіти». Дочка Ірина Гресик – заслужений художник України,

голова Запорізької організації НСХУ.

110 років від дня народження ( м. Златопіль, нині у складі

21

Новомиргорода) Соломона Марковича Хром-

ченка, співака (ліричний тенор), педагога. У 1932

закінчив Київський музично-драматичний інсти-

тут(консерваторію), у 1935 – аспірантуру при Мос-

ковській консерваторії (керівник Н. Дорліак).

Лауреат Першого Всесоюзного конкурсу вокалі-

стів у Москві (1933). З 1934 по 1957 – соліст Вели-

кого театру СРСР. Кращі партії: Ленський

1907-2002

(«Євгеній Онєгін» П. Чайковського), Баян («Руслан

і Людмила» М. Глінки), Юродивий («Борис Годунов» М. Мусоргсь-

кого), Берендей («Снігуронька» М. Римського-Корсакова) та ін. За-

писав на грамплатівку романси українських композиторів –

Стеценка («О, не дивуйсь. .»), Клебанова («Лелеченя»), а також два

дуети разом з К. Лаптєвим («Де ти бродиш, моя доле» Кропив-

ницького і Заремби та «Коли розлучаються двоє» Лисенка). З

1961 – викладач Московського музично-педагогічного інституту ім.

Гнесіних, професор. Автор низки методичних праць. Всесоюзна

фірма грамзапису «Мелодія» випустила платівки С.М. Хром-

ченка: арії і романси російських класиків (1977), неаполітанські

пісні (1981), старовинні російські романси (1984), єврейські народні

пісні (1988). Остання платівка (12 пісень) записана співаком у рік

його 80-річчя, у що важко повірити, наскільки красивий тембр

його голосу, який зачаровує свіжістю та енергією звучання. З 1991

219

листопад

жив у Ізраїлі, де продовжував повноцінну педагогічну й концертну

діяльність. Був професором Єрусалимської музичної академії

імені Рубіна. Ювілейний концерт з нагоди його 90-річчя відбувся

в ізраїльській столиці 4.12.1997. Заслужений артист РРФСР (1947).

(1962) – 55 років від дня народження ( с. Рощахівка Бобри-

21

нецького району) Рената Ярославовича Ріжняка,

математика, педагога. У 1983 закінчив фізико-ма-

тематичний факультет Кіровоградського дер-

жавного педагогічного інституту імені О.С Пуш-

кіна, у 1989 захистив кандидатську дисертацію з

проблем викладання математики у загальноосвіт-

ній школі. З 1987 − спочатку асистент, старший

викладач, доцент, а потім професор кафедри ма-

тематики Кіровоградського державного педагогіч-

ного університету імені Володимира Винниченка. З 2006 − декан

фізико-математичного факультету КДПУ ім. В.К. Винниченка.

Доктор педагогічних наук (2015). Автор понад 200 публікацій з

проблем викладання математики в школі та педвузі.

105 років від дня народження ( м. Бобринець) Михайла Бо-

21

рисовича Винярського (1912-1977), кінорежисера.

У 1935 закінчив режисерський факультет ВДІКу,

учень С.М. Ейзенштейна. Був режисером-практи-

кантом у О.П. Довженка на зйомках фільму «Аеро-

град» (1935). Працював на Київській та Одеській

кіностудіях. Знімав ігрові та науково-популярні

фільми. Режисер-постановник художніх кінострі-

чок: «Мечты сбываются» (1959), «Координаты не-

1912-1977

известны» (1957), «Тень у пирса» (1955). Написав

спогади «Лучшие годы нашей жизни. Воспомина-

ния о занятиях в режиссерской мастерской Сергея Эйзенштейна»

(сб. «Киноведческие записки», № 68, 2004).

(1957) – 60 років від дня народження ( с. Глодоси Новоукра-

22

їнського району) Анатолія Петровича Безтаки,

журналіста. Закінчив Кіровоградську школу № 9.

У 1979 закінчив Полтавське вище військове ко-

мандне училище зв’язку, отримавши звання лей-

тенант. З травня 1981 проходив службу в

Афганістані, має нагороди. Після звільнення за

станом здоров’я з лав Збройних Сил працював

журналістом обласної молодіжної газети «Моло-

дий комунар». У 1990 переходить в обласну

220

листопад

профспілкову газету «Діалог». З 1993 – редактор, а з 1998 – го-

ловний редактор видання. Зробив газету найпопулярнішою не

лише в регіоні (тираж понад 104 тис. примірників), а й в Україні

(має статус всеукраїнського періодичного видання). Популяр-

ністю користуються також 10 додатків до «Діалога»: «Домашній

адвокат», «Домашній доктор», «Друг пенсіонера» та ін. Місячний

наклад газети з додатками складає понад півмільйона примір-

ників. У 2003 здобув перемогу на Всеукраїнському конкурсі за

вдалий проект в умовах ринкової економіки. Депутат обласної

ради (2006). Заслужений журналіст України (2007). У 2016 «Діа-

лог» став переможцем творчого конкурсу НСЖУ в номінації

«Краща регіональна газета».

(1972) – 45 років від дня народження ( м. Кіровоград) Олек-

24

сандра Анатолійовича Фундерата, тренера з

футболу. Починав як футболіст: навчався в

ДЮСШ «Зірка» (1983-1989). З 1989 до 1992 – гра-

вець ФК «Зірка» Кіровоград. Кар’єру футболіста

обірвала серйозна травма. Закінчив факультет

фізичного виховання Кіровоградського держав-

ного педагогічного інституту ім. О.С. Пушкіна.

У 1992-1994 – тренер-викладач ДЮСШ «Зірка». З

1994 по 1996 – тренер-викладач з футболу спор-

тивного ліцею в Кіровограді. У 1996-2000 – викладач кафедри

спортивно-педагогічних дисциплін КДПУ ім. В.К. Винниченка. З

2000 працює в Академії ФК «Шахтар»: тренер, головний тренер

команди «Шахтар-3» (з 2009), старший тренер команди «Шах-

тар- 89». Нині – директор Академії ФК «Шахтар». Заслужений тре-

нер України (2006).

115 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Ізраїля

25

Львовича Талмуда, хіміка. Брат Давида Льво-

вича Талмуда. У 1927 закінчив Одеський хімічний

інститут. З 1927 по 1931 працював на Одеському

суперфосфатному заводі. У 1933-1935 – у тресті

«Апатит». З 1935 по 1940 – у Наркоматі важкої

промисловості СРСР. У 1940-1950 – у Наркоматі

кольорових металів. З 1951 по 1960 – директор

Волховського алюмінієвого заводу. У 1961-1980 –

1902-1981

головний спеціаліст з кольорової металургії при

Державному комітеті при Раді Міністрів СРСР з координації нау-

ково-дослідницьких робіт. Лауреат Ленінської премії (1957), лау-

реат премії Ради Міністрів СРСР (1981).

221

листопад

(1962) – 55 років від дня народження ( м. Олександрія) Ігоря

25

Степановича Насалика, політичного і держав-

ного діяча. У 1989 закінчив Львівський державний

університет імені Івана Франка за спеціальністю

«оптичні та оптико-електронні системи». З 1990 по

1992 – провідний спеціаліст Центру мікроелектро-

ніки в м. Ульяновську (Росія). У 1993-1995 – радник

директора з економічних питань малого підпри-

ємства «Корона» у Львові, 1995-1998 – президент

промислово-виробничої корпорації «Техноінвест-

центр» (згодом «Техно-Центр») у м. Рогатин. Народний депутат

України 3 і 4-го скликань (з 1998 по 2005). Працював у Комітеті ВР

з питань паливно-енергетичного комплексу, ядерної політики та

ядерної безпеки. Міський голова м. Калуша Івано-Франківської

області у 2006-2010 та вдруге з 2010. Народний депутат України (з

2015). Міністр палива та енергетики України (з квітня 2016).

125 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Олександра

25

Олександровича Осмьоркіна, художника і педа-

гога. Навчався у Єлисаветградському земському

реальному училищі (1902-1910), відвідував Вечірні

Рисувальні Класи (учень Ф.С. Козачинського). На-

вчався у Петербурзькій Школі Товариства заохо-

чення мистецтв у М. Реріха (1910), Київському

художньому училищі (1911-1913). Учасник Першої

Єлисаветградської художньої виставки (1913). З

1892-1953

1913 навчається у студії І.І. Машкова у Москві, екс-

понує свої твори на виставках об’єднання «Бубновий валет» (з

1914). Викладацьку діяльність розпочав у ВХУТЕМАСі та ВХУ-

ТЕІНі (1918-1930), професор (з 1924). З 1932 по 1947 – професор-ке-

рівник індивідуальної майстерні Всеросійської Академії мистецтв

(з 1944 – Інститут живопису, скульптури та архітектури ім. І.Ю. Рє-

піна, завідуючий кафедрою живопису). Виховав плеяду відомих

радянських художників ХХ століття. Твори зберігаються у багатьох

художніх музеях та картинних галереях колишнього СРСР, видано

декілька книг про творчий шлях митця. У 1994 в Кіровограді від-

крито міський художньо-меморіальний музей О.О. Осмьоркіна.

Заснована обласна премія його імені за досягнення в образотвор-

чому мистецтві. Кіровоградській дитячій художній школі при-

своєно імя О.О. Осмьоркіна. Є в Кіровограді й вулиця Олександра

Осмьоркіна.

222

листопад

(1927) – 90 років від дня народження (с. Варварівка Гуляйпіль-

26

ського району Запорізької області) Володимира

Олександровича Горпинича, мовознавця. У 1946

закінчив Гуляйпільське педагогічне училище, у

1951 – Станіславський (нині Івано-Франківський)

учительський інститут, а у 1958 – історико-філоло-

гічний факультет Дніпропетровського універси-

тету з відзнакою. З 1962 працював викладачем

Глухівського педагогічного інституту. З 1966 до

1974 – викладач, доцент, завкафедри мовознавства,

потім завкафедри російської мови Миколаївського, з 1974 по 1979 –

Запорізького (ректор з 1975), з 1979 по 1981 – Полтавського педін-

ститутів. З 1981 по 1996 – у Кіровоградському державному педаго-

гічному інституті ім. О.С. Пушкіна. Відкрив кафедру

філологічних дисциплін та аспірантуру зі спеціальності «Укра-

їнська мова». Створив у Кіровоградському педінституті нау-

кову школу з ономастики та дериватології. З 1996 – професор

кафедри української мови та науковий керівник НДЛ фольклору,

говірок, літератури Дніпропетровського національного універси-

тету. Обирався делегатом IX міжнародного з’їзду славістів (1983).

Підготував 17 кандидатів наук, з них чотири захистили докторські

дисертації. Опублікував більше 350 наукових праць (10 моногра-

фій, 3 словники, 6 підручників і посібників). Доктор філологічних

наук (1974), професор (1976). Заслужений діяч науки і техніки

України (1995). Представлений в Енциклопедії Сучасної України.

90 років від дня народження ( с. Василівка Новомиргородсь-

27

кого району) Валентини Харлампіївни Влади-

мирової, кіноактриси. З 1955 після закінчення

ВДІКу працювала у Театрі студії кіноактора. Май-

стер епізодичних ролей. Уміла показати багатство,

різні грані російського національного характеру.

Зіграла понад 100 ролей: Катерина Іванівна («Все

починається з дороги», 1960), Марія Агафонова

(«Не забудь, станція Лугова», 1967), Тітка («Білий

1927-1994

Бім Чорне вухо», 1977), Марія Кирилівна у телесе-

ріалі «Угрюм-ріка» (1968) та ін. Заслужена артистка РРФСР (1969).

Знялася в українських фільмах: «Сумка повна сердець» (1964,

Мотря), «Явдоха Павлівна» (1966, Ніна), «Бур’ян» (1966), «Варчина

земля» (т/ф, 1968, Надія), «Вогонь» (1973), «Тут нам жити» (1974,

Текля), «Мріяти і жити» (1974), «Час літніх гроз» (1980). Заслужена

артистка Російської Федерації.

223

листопад

(1962) – 55 років від дня народження ( м. Кіровоград) Юрія Бо-

29

рисовича Гончаренка, художника. У 1985 закін-

чив Дніпропетровське художнє училище, у 2002 –

історичний факультет КІРУЕ. Працював науко-

вим співробітником обласного художнього музею.

Учасник багатьох обласних, республіканських та

зарубіжних виставок. Починав з реалістичного жи-

вопису, нині віддає перевагу різноманітним течіям

нефігуративного живопису. Серед творів: «Осінній

день» (1988), «Сергійко» (1988), «Давньослов’янсь-

кий календар» (1998), «Крокове дерево» (1999), «Покуть» (2003) «Со-

нячне Різдво» (2001), «Золота Баба» (2002), «Коло Сварога» (2004),

«Гривневе дерево» (2006) та ін. У 2003 разом із О. Босим упорядку-

вав та видав унікальний календар «Трипільське диво».Член Націо-

нальної Спілки художників України (1990). Лауреат обласної

премії імені Якова Паученка (2010). Представлений в багатотомній

Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

(1962) – 55 років від дня народження (м. Рига) Анни Валері-

30

ївни Аркатової (справжнє прізвище Кац), пое-

теси, перекладача. Дитинство пройшло в Кірово-

граді, де закінчила середню школу №25. Про цей

період життя згадує: «Потом я, конечно, не упус-

кала случая похвастаться, что жила на родине

А. Тарковского и Дона Аминадо. Но настоящую

гордость я испытала в глухой латвийской про-

винции. Там на какой-то старательно восста-

новленной мельнице я увидела сеялку, сработан-

ную в г. Елисаветграде в 1898 году!» Закінчила філологічний фа-

культет Латвійського державного університету та Літературний

інститут імені М. Горького. П’ять років була автором і редактором

дитячого журналу у віршах, написала поетичний текст до музич-

ного спектаклю «Приключения Незнайки» для театру Н. Сац.

Працювала над текстами для дитячого освітнього телевізійного

проекту «Улица Сезам». Працює літературним редактором. Дру-

кувалась у журналах «Арион», «Знамя», «Интерпоэзия», «Новый

мир», альманасі «Кольцо А» та інших виданнях. Автор книг по-

езій: «Внешние данные» (2004), «Под общим наркозом» (2007) та

ін. Переможець жіночого турніру поетів (2003). Лауреат Міжна-

родного літературного Волошинського конкурсу (2006). Шкіль-

ним рокам, проведеним у Кіровограді, присвятила твір під

назвою «Одноклассники. Маленькая поэма» (журнал «Новый

мир», 2009, №5).

224

ЄЛиСАВЕТГРАДСЬКІ ЛІШиНи:

РОДиНА ГЕНЕРАЛІВ

Вперше на це прізвище я на-

трапив, коли читав книгу

про історію Єлисаветградського

кавалерійського училища у спо-

гадах його вихованців, видану в

Нью-Йорку в 1965 році. Одним

з начальників ЄКУ у ній назва-

ний Володимир Григорович

Лішин. Потім була цікава ін-

формація в унікальному довід-

нику М.П. Чулкова «Русский

Кавалерійське юнкерське училище

провинциальный некрополь»

(1996): «Лишин Григорий Николаевич (1818-1898,†Елисаветград,

погребен в ограде Покровской, что на Ковалевке, церкви) генерал-

от-артиллерии». Цього виявилося достатнім для того, щоб заціка-

витися історією цієї української за походженням родини. Адже

прізвище Лішин походить від українського слова «лишень» – так

звали запорізького козака, від якого пішов цей рід.

В Інтернеті розміщено фундаментальне дослідження Бориса

Рябухіна та Володимира Вебера «Род Лишиных: Бог, Честь и Ро-

дина» (2005). Не заперечуючи «малороссийское происхождение»

Лишиних, своїм родоначальником його нащадки все ж називають

одного з синів. .Чінгісхана. Серед носіїв цього прізвища стільки ви-

датних особистостей, що конкурувати з Лішиними іншим родам –

справа марна. Можна лишень по-доброму позаздрити та віддати

їм належне.

У згаданому дослідженні стверджується: «С течением времени

наш род распался на три ветви – Черниговских Лишиных – наибо-

лее крепкую ветвь с родовым имением в селе Нивном бывшего

Мглинского уезда Черниговской губернии (ныне Сурожского рай-

она Брянской области РФ). В прежнее царское время она была за-

писана в 7-ю «бархатную» книгу («геральдическую») наиболее

древних и выдающихся дворянских родов Черниговской губернии.

Затем есть еще две ветви – Полтавская и Елисаветградская (Елиса-

ветград, ныне Кировоград). Но это уже захудалые линии мелкопо-

местных дворян. .

Елисаветградские Лишины в большинстве были армейскими

офицерами, некоторые из них занимали в армии до революции

довольно высокие посты. Один из них «отличился» в кавычках

225

Єлисаветградські Лішини: родина генералів

своим предательством Юденичу в 1918–1919 году и эмигрировал

за границу».

Відчувається, погодьтесь, дещо зверхнє, навіть зневажливе став-

лення до наших земляків Лішиних. Скільки їх служило в Єлиса-

ветградському гусарському полку або були вихованцями Єлиса-

ветградського кавалерійського училища – важко й підрахувати.

Втім, такої мети я перед собою й не ставив. Згаданий на початку

Григорій Миколайович Лішин та його нащадки – ось що мене ці-

кавить передусім.

Формулярний (послужний) список артилерійського генерала

настільки великий за обсягом, що переповідати його немає сенсу.

Григорій Лішин обіймав досить високі посади: був начальником ар-

тилерії Війська Донського, начальником артилерії 3-го армійського

корпусу. У відставку пішов після 40 років бездоганної служби в

армії. Григорій Миколайович – повний кавалер ордена Св. Стані-

слава, кавалер орденів Св. Анни 3-х ст., Св. Володимира 4-го і 3-го ст.

Крім того, додатково удостоєний ордена Св. Станіслава 2-го ст. з ім-

ператорською короною та орденів Анни 3-го ст. зі стрічкою та Анни

3-го ст. з імператорською короною та мечами над орденом.

Оскільки в 1853 році Григорій Лішин одружився в Єлисавет-

граді з Антоніною Миколаївною Ерделі, дочкою дійсного статського

радника Миколи Петровича Ерделі, то, певно, з цього часу й жив у

нашому місті. Доволі активно займався громадською діяльністю.

30 вересня 1869 року Григорій Миколайович був обраний почесним

мировим суддею Єлисаветградського округу. З 1873 він – голова по-

печительської ради ремісничо-грамотного училища та член Єлиса-

ветградського благодійного товариства поширення грамотності й

ремесел. Мав землеволодіння у с. Балашівка (нині мікрорайон

обласного центру) та в с. Казарня (нині Знам’янського району).

У подружжя Лішиних було

п’ятеро дітей: сини Микола, Во-

лодимир і Сергій та доньки

Софія та Антоніна. Прикметно,

що всі троє синів генерала Лі-

шина, за його прикладом, стали

військовими. Причому двоє до-

служилися до чину генерал-

майор, а третій, що став мор-

ським офіцером, до капітана 1-

го рану (відповідає званню пол-

Сергій Лішин серед підлеглих

ковника в сухопутних військах та

авіації).

226

Єлисаветградські Лішини: родина генералів

Почнемо з наймолодшого, оскільки й відомостей про нього

найменше. Сергій Григорович Лішин народився у 1863 році. Спо-

чатку навчався в кадетському корпусі, у 1884 році закінчив Микола-

ївське кавалерійське училище. Потрапив на службу в 4–й лейб-

драгунський Псковський полк. Зарекомендував себе настільки

добре як вправний кавалерист, що у чині ротмістра опинився в Офі-

церській кавалерійській школі, де завідував курсами, був команди-

ром ескадрону. У 1906 році – полковник. З 1911 по 1914 – командир

6-го запасного кавалерійського полку, в 1914 році Сергію Лішину

надано звання генерал-майора. З 1914 по 1917 – командир Гвардій-

ського запасного кавалерійського полку, який квартирував у селищі

Кречевиці (нині мікрорайон Нижнього Новгорода).

Серед його підлеглих найзнаменитішим був російський поет

Микола Гумільов і сюди в Кречевицькі казарми на побачення з

ним у серпні 1914 року приїздила наречена й майбутня дружина

Анна Ахматова. Цій події поетеса присвятила вірш «Пустых небес

прозрачное стекло». Відомо також, що у серпні 1916 року Сергій

Лішин ініціював спорудження парому, що з’єднав Кречевиці з

Нижнім Новгородом. На урочисту церемонію відкриття пере-

прави були запрошені почесні гості. Дружина командира полку

перерізала стрічку, а він сам виголосив «глубоко содержательную

речь». Причому, як писала місцева газета, «в 1-м рейсе через реку

и обратно почётные гости собственноручно работали на канате,

чем содействовали общему оживлению. Вечером в офицерском со-

брании состоялся роскошный обед». Тоді ж був зроблений пам’ят-

ний фотознімок. От і всі відомості про генерал-майора Сергія

Лішина, які вдалося відшукати. Що з ним сталося після 1917 року,

залишається невідомим. Мав нагороди: ордени Св. Станіслава 2-го

(1898) та 1-го ст. (1915), Св. Анни 2-го (1902) та 1- го ст. (1916). Св. Во-

лодимира 3-го ст. (1912).

Значно більше інформації

про середнього з братів. Володи-

мир Григорович Лішин наро-

дився у 1857 році. У 1878 році

закінчив 1-е Павлівське військове

училище. У 1881-му отримав

призначення у Єлисаветградське

юнкерське кавалерійське учи-

лище на посаду командира 4-го

взводу 1-го ескадрону у чині по-

ручика. З 1888 року почав викла-

дати артилерію. У 1901 році

Золотий жетон Сергія Лішина

227

Єлисаветградські Лішини: родина генералів

товариші по службі з нагоди 20-річчя перебування в ЄКУ подару-

вали капітану В.Г.Лішину пам’ятний жетон у вигляді книжечки, на

срібних сторінках якої вигравійовано 33 прізвища дарувальників. У

1906-му – він уже полковник, інспектор класів ЄКУ. Володимир Гри-

горович мав значні землеволодіння в Єлисаветградському й Олек-

сандрійському повітах, обирався гласним Олександрійської

повітової земської управи. З 1915 по 1917 рік Лішин – начальник

училища, генерал-майор (1912). 21 листопада 1915 року Володимир

Григорович зі своїми юнкерами зустрічав на пероні Єлисавет-

градського вокзалу траурний потяг з прахом генерала О.В. Самсо-

нова (1896-1914), командувача 2-ї російської армії, якому судилося

стати однією з ключових та найтрагічніших постатей Першої сві-

тової війни. Серед вінків, покладених на домовину, вирізнявся сріб-

ний з лаврових та дубових листків з написом «Доблестному

защитнику Родины» від кавалерійського училища. Лішин добре

знав Самсонова, адже той з 1896 по 1904 рік був начальником ЄКУ.

Володимиру Григоровичу Лішину, як одному з найулюблені-

ших начальників закладу, присвячена окрема глава в унікальній

книзі «Незабываемое прошлое Славной Южной Школы. 1865-1965.

Исторический очерк Елисаветградского кавалерийского училища

с воспоминаниями питомцев Школы к столетию со дня основания

училища. Под редакцией Генерального штаба полковника С.Н.

Ряснянского. – Нью-Йорк: Издание Объединения бывших юнкеров

Елисаветградского кавалерийского училища, 1965. – С. 239, тираж

500 экз.»

Юнкери згадують, як у маєтку Лішиних на Балашівці поблизу

Єлисаветграда щосуботи влаштовувалися музично-вокально-літе-

ратурно-танцювальні вечори: «Эти вечера отличались большим го-

степриимством, устраивались пышные ужины и всегда бывало

много гостей из города. Пели, играли на всевозможных музыкаль-

ных инструментах, декламировали, танцевали и веселились до-

поздна. И душой этих вечеров всегда был полковник В.Г. Лишин. .»

За своєрідну ходу юнкери дали Лішину прізвисько «Гуляй

Нога». Був він справжнім джентльменом, поводився з підлеглими

коректно й доброзичливо, відзначався благородством і лицарством.

Полковник Фурман так відгукнувся про Лішина: «За всю свою про-

должительную службу я не встречал человека более высоких нрав-

ственных качеств, более порядочного и благородного. Это был

офицер-джентльмен, всегда защищавший нас от несправедливых

и злобных нападок». Про Лішина юнкери співали:

И всяк из нас, по крайней мере,

С собой сознанье унесет,

228

Єлисаветградські Лішини: родина генералів

Что в этом славном офицере

Душа прекрасная живет

В ЄКУ Володимир Лішин прослужив понад 35 років (з 1881 до

1917-го). А далі все точнісінько так, як і в брата Сергія. Після фаталь-

ного 1917 року жодної згадки про 60-річного Володимира Григоро-

вича та його родину відшукати не вдалося. Замість дати смерті –

знак запитання, що, певно, означає «згинув безвісти».

Та найдраматичніше склалася доля най-

старшого з братів Миколи Григоровича Лі-

шина, який народився у 1856 році. Він став

морським офіцером. І хтозна, якби не росій-

сько-японська війна, напевне б дослужився

до чину адмірала. Блискучу військову

кар’єру обірвала Цусимська битва, в якій ка-

пітан 1-го рангу Микола Лішин командував

броненосцем берегової оборони «Генерал-

адмірал Апраксін». 15 травня 1905 року,

коли стало зрозуміло, що битва безнадійно

програна, він за прикладом командира за-

гону контр-адмірала Небогатова здав свій

корабель японцям. Так само вчинили ще

Микола Лішин

двоє командирів кораблів. Росія ганебно

програла війну Японії. Почався пошук вин-

них. Суд, що відбувся 11 грудня 1906 року, спочатку визнав винними

в злочинній здачі кораблів ворогу контр-адмірала Небогатова, ка-

пітанів 1-го рагу Смирнова, Григор’єва і Лішина та засудив усіх чо-

тирьох до смертної кари з позбавленням чинів, нагород і навіть

дворянства. Потім, взявши до уваги тривалу бездоганну службу та

надзвичайну фізичну виснаженість засуджених, суд звернувся до ім-

ператора з клопотанням про

заміну смертної кари ув’яз-

ненням кожного у Петропав-

лівській фортеці на 10 років.

Просиділи вони третину

своїх термінів і в 1909 році

були звільнені, але не реабілі-

товані. Миколу Лішина по-

кинула навіть дружина. Він

вирішив будь-що відновити

свою репутацію, честь офі-

цера, зрештою повернути

своє добре ім’я.

229

Єлисаветградські Лішини: родина генералів

В 1914 році, коли спалахнула Перша Світова війна, він у віці 58

років (!) домігся дозволу піти на фронт рядовым добровольцем. До-

служився до чину фейєрверкера (гармаш, майстер стрільби з гар-

мат, унтер-офіцер артилерії) 2-го дивізіону 4-ї важкої артиле-

рійської бригади. Імператор, перебуваючи на фронті влітку 1915

року, при огляді військ звернув увагу на похилого віку сивоборо-

дого солдата, на грудях якого висіли чотири (!) Георгіївські хрести

за хоробрість. Йому доповіли, що це колишній капітан 1-го рангу

Микола Григорович Лішин, розповіли про його подвиги. Враже-

ний імператор наказав повернути герою все відібране у нього за рі-

шенням суду: чин, нагороди, дворянство.

І вже 17 серпня 1915 року він був зарахований у 2-й Балтійський

флотський екіпаж, а через місяць його перевели на посаду завіду-

вача оперативної частини тилу Чорноморського флоту. Потім, з ли-

стопада 1916 року, капітан 1-го рангу Лішин був комендантом

транспорту №81 (госпітальне судно «Екватор»), а згодом учасником

Білого руху на півдні Росії. У 1920 році після поразки опинився в

еміграції, жив у Югославії. Помер Микола Григорович Лішин у

сербському місті Пожареваці 16 квітня 1923 року.

Аби не закінчувати розповідь про єлисаветградських Лішиних

на мінорній ноті, згадаємо ще одного представника цієї родини. Ми-

хайло Миколайович Лішин (1848-1899) – наймолодший брат гене-

рала Григорія Миколайовича Лішина (різниця у віці між ними

складала 30 років, а взагалі у їхнього батька генерал-майора Миколи

Федоровича Лішина від двох шлюбів було 10 дітей(!), відповідно до-

водиться дядьком його синам. Як і майже всі чоловіки у цій родині,

став військовим. Після закінчення Московського кадетського корпусу

у 1866 році був зарахований у Лейб-гвардії Семенівський полк. Чин

поручика отримав у 1870 році. В 1873 році за участь у дуелі Михайло

Лішин був покараний переведенням на Далекий Схід. Росія тоді

лише почала освоювати ці території. Загону Лішина дістався один

з найвіддаленіших постів у Японській бухті. Там з ним у 1875 році й

стався анекдотичний випадок, завдяки якому він увійшов в історію.

Служба була – «не бий лежачого». Підлеглі Лішина настільки

захопилися полюванням у тайзі, що зовсім перестали голитися та

підстригатися, а обносилися настільки, що, як дикуни, одягали

шкури вбитих тварин. Ідилію порушив французький науково-до-

слідний корабель, що зайшов у бухту. Аби не ганьбити російську

армію, Лішин наказав своїм бородатим, чубатим та волохатим під-

леглим заховатися у тайзі подалі від посту. Вишуканою французь-

кою мовою привітав гостей, пояснивши відсутність солдатів тим,

що всі зайняті будівництвом нових казарм.

230

Єлисаветградські Лішини: родина генералів

А потім влаштував іноземним гостям екскурсію мальовничою

місцевістю, яку охороняв загін. Раптом з кущів, повз який вони про-

ходили, вискочило четверо підлеглих Лішина і кинулися навтьоки.

Французи були приголомшені й налякані. Михайло Лішин по-

яснив, що це місцеві аборигени, залишки племені людоїдів. Заспо-

коїв, що нападають вони лише на одинаків. А на запитання, яка

назва цього племені, бовкнув: «Ланцепупи!»

Зрозуміло, що про цей випадок стало відомо начальству. Хоч

як там було, але в 1878 році Михайло Лішин змушений був подати

у відставку у чині капітана і на запрошення брата поселився в Єли-

саветграді. Працював у нашому місті судовим слідчим. Помер у

1899 році, був похований, як і брат з дружиною, на території По-

кровської церкви на Ковалівці.

Тривалий час у французьких підручниках географії можна було

знайти згадку про російських людоїдів «ланцепупів», які жили у

первісному стані на берегах Тихого океану. Придумане Лішиним

слівце набуло великої популярності на Далекому Сході. Офіцери у

Владивостоку та інших містах навіть створювали клуби «ланцепу-

пів», члени яких пиячили, грали в карти, відзначались всілякими

епатажними витівками.

231

ГРуДЕНЬ

170 років від дня народження Томаса Ельворті, брата Ро-

2

берта Ельворті, англійських підданих, інженерів-

конструкторів, підприємців. У 1874 брати Ель-

ворті заснували в Єлисаветграді завод з виго-

товлення землеробських машин і знарядь, з

1908 – Акціонерне товариство «Р. і Т. Ель-

ворті». Підприємство вважалось кращим у Єв-

ропі у виробництві сівалок: з 1882 по 1911-12

нагород на найпрестижніших міжнародних ви-

1847-1891

ставках. Після націоналізації (1920) отримало

назву «Завод сільськогосподарського машинобудування «Чер-

вона Зірка». Розквіт Єлисаветграда наприкінці ХІХ – початку

ХХ століття – промисловий, освітній та культурно-мистець-

кий – безпосередньо пов’язаний з Ельворті. Нині у будинку, де

жили Ельворті, відкрито музей історії заводу, на його фасаді

встановлено меморіальну дошку братам-засновникам. У 2004

біля входу до музею споруджено пам’ятник Ельворті (скульп-

тор М. Олійник). З ківтня 2016 року підприємство носить назву

ПАТ «Ельворті».

110 років від дня народження ( с. Салькове Гайворонського

4

району) Івана Йосиповича Дронга, конструк-

тора тракторної техніки. У 1931 закінчив Київсь-

кий політехнічний інститут. Працював на Сталін-

градському тракторному заводі, брав участь у роз-

робці трактора СТЗ-НАТІ та його модифікацій. У

1940 перейшов на роботу в Науковий автотранс-

портний інститут, де брав активну участь у роз-

робці гусеничного артилерійського тягача. З 1944

1907-1994

– головний конструктор Головтракторпрому. Під

його безпосереднім керівництвом велась відбудова тракторних за-

водів у Сталінграді й Харкові; споруджувались Алтайський, Вла-

димирський, Липецький та Мінський тракторні заводи; ство-

рювалися дизельні трактори КД – 35 і ДТ – 54. У 1949 був призначе-

ний головним конструктором Мінського тракторного заводу, де

створив прославлене сімейство тракторів «Бєларусь», яке завоювало

5 медалей на міжнародних виставкаї і ярмарках. Про нього гово-

рили: «Іван Дронг для тракторної галузі – як Сергій Корольов для

космонавтики». Двічі лауреат Державної премії СРСР, професор.

232

грудень

(1942) – 75 років від дня народження ( с. Червона Долина Боб-

5

ринецького району) Миколи Павловича Аштеми,

художника (монументаліст, живописець, графік)

і педагога. Перед тим, як присвятити себе мистец-

тву, закінчив меліоративний технікум, згодом от-

римав вищу економічну освіту. Лише в 1975

вступив до Алма-Атинського художнього учи-

лища ім. Гоголя. Після його закінчення з 1979 пра-

цює у м. Усть-Каменогорську в художньо-вироб-

ничих майстернях Художнього фонду Казахської

РСР. У 1980 відкрив ізостудію для художників-любителів. З 1999

викладає рисунок і живопис у Східному Гуманітарному інституті

в Усть-Каменогорську, професор. Учасник багатьох міжнародних,

всесоюзних та республіканських виставок; має 7 персональних

виставок. Автор багатьох картин історичної тематики, пейзажів і

портретів; віртуозно виконаних акварелей. Член Спілки худож-

ників СРСР (1987) і Республіки Казахстан. Вважається одним з

кращих художників Східного Казахстану. Лауреат державної пре-

мії Акіма Східно-Казахстанської області (2012). Картини представ-

лені в постійно діючій експозиції Культурного Центру Президента

Республіки Казахстан в Астані.

(1957) – 60 років від дня народження (Приморський край Росії)

5

Олени Іванівни Кириченко, мистецтвознавця і

педагога. У 1982 закінчила філологічний факуль-

тет Красноярського державного педагогічного ін-

ституту, у 1994 – факультет мистецтвознавства

Уральського державного університету (Єкатерин-

бург). З 1986 по 1996 працювала в Красноярському

художньому музеї ім. В.І. Сурикова на посадах

старшого наукового співробітника, завідувача від-

ділу декоративно-прикладного мистецтва. З 1996

по 2005 – у Кіровському художньому музеї на посаді завідувача

виставочного залу; одночасно викладала на факультеті культуро-

логії Вятського державного гуманітарного університету. З 1997 –

член Міжнародної асоціації мистецтвознавців. Кандидат мистец-

твознавства (2004). З 2006 працює в Кіровоградському державному

педагогічному університеті імені Володимира Винниченка. Має

близько 30 наукових публікацій, серед яких статті з проблем куль-

тури, українського та російського мистецтва, українського та ро-

сійського наївного живопису, мистецтва. Досліджує архітектуру

Єлисаветграда. Лауреат обласної премії імені Олександра Ос-

мьоркіна (2011).

233

грудень

30 років від дня народження ( м. Новоукраїнка) Дениса Ми-

7

колайовича Марченка, героя АТО. Водій 93-ї

окремої механізованої бригади. Загинув 29.08.2014

під час виходу з Іловайського котла так званим

«Зеленим коридором». Вважався зниклим безві-

сти. Був опізнаний за тестами ДНК. Похований у

рідному місті. Нагороджений орденом «За муж-

ність» III ступеня (посмертно).

1987-2014

30 років від дня народження ( смт Олександрівка) Олек-

7

сандра Сергійовича Куценова, героя АТО. Слу-

жив водієм у 93-й окремій механізованій бригаді.

Загинув 29.08.2014 під час виходу з Іловайського

котла т.зв. «Зеленим коридором» на дорозі в рай-

оні с. Новокатеринівка. Ідентифікований за екс-

пертизою ДНК. Нагороджений орденом «За

мужність» III ступеня (посмертно).

1987-2014

150 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Миколи

8

Андрійовича Околовича, художника. У 1882

після закінчення Єлисаветградського духовного

училища (відвідував також Вечірні Рисувальні

Класи при Єлисаветградському земському ре-

альному училищі) вступив до Одеської семінарії,

яку закінчив у 1887; одночасно навчався в Одесь-

кій Рисувальній Школі (1887-1889). У 1889 всту-

пив до Академії мистецтв (пейзажний клас), але

1867-1928

у 1892 через хворобу залишив навчання. Брав

участь як рисувальник в експедиції Кондакова в Палестину. У

1897 знову навчається в АМ, у 1901 отримує звання художника.

Викладав у Пензенському художньому училищі. Член Товари-

ства пересувних художніх виставок і Товариства південноросій-

ських художників з 1894, дружив з Айвазовським і Шишкіним. З

1912 був хранителем Російського музею, займався реставрацією

картин. В 1922 емігрував у Францію, помер у Парижі.

234

грудень

135 років від дня народження ( м. Єлисаветград) Мойсея

10

Марковича Златіна, диригента і піаніста. Урод-

женцем Єлисаветграда Златіна називає «Рос-

сийская Еврейская Энциклопедия», в інших довід-

никах місцем його народження названо Катери-

нослав. Закінчив Московську консерваторію. До

1917 − головный диригент опери Зиміна в Москві,

у вільний час їздив по Росії як акомпаніатор

Л.В. Собінова. В 1919 емігрував. З 1919 по 1924 жив

1882-1952

у Болгарії, був головним диригентом Болгарської

опери. В 1922 організував у Софії Народну філармонію, став ї пер-

шим диригентом. З 1925 – диригент театру «Летучая мышь» Балієва

у Парижі, Потім – у Нью-Йорку. Працював також у «Метрополі-

тен-опера» (США). У 1932-1936 знову в Болгарії – директор Софій-

ської опери, де здійснив постановку 20 опер. Помер у Нью-Йорку.

Брат Ілля (1897-1924) також був диригентом театру «Летучая

мышь». Сестра Броніслава (за чоловіком Єрмолова) – співачка.

115 років від дня народження ( с. Триліси Олександрівського

10

району) Івана Францовича Гурського, живо-

писця, педагога. Навчався в Одеському художнь-

ому інституті (1925-1930) у П.П. Волокідіна і

Д.М. Крайнєва. Член Асоціації художників Чер-

воної України (1930). Викладав у Одеському ху-

дожньому училищі з 1937 по 1963 (з перервами).

1941 потрапив у німецький полон, до 1945 пере-

бував у концтаборі Оснабрюк. Учасник виставок

1902-1981

з 1932. Кращі твори: «Рада Січі» (1929, зберіга-

ється в Одеському історико-археологічному музеї), «Прикордон-

ники» (1937, Миколаївський художній музей), «На художній

виставці в МТС» (1949, Музей Т.Г. Шевченка у Києві), «Пушкін в

Одесі» (1956) та ін.

(1962) – 55 років від дня народження ( м. Кіровоград) Тетяни

11

Григорівни Остапенко, актриси. У 1984 закін-

чила Київський державний інститут театрального

мистецтва ім. І.К. Карпенка-Карого (нині Київсь-

кий національний університет театру, кіно і теле-

бачення), курс М.Ю. Резниковича. Працювала у

Кіровоградському обласному музично-драма-

тичному театрі (1984-1985), Новосибірському

театрі «Красный факел» (1985-1991), Українському

малому драматичному театрі (Київ) (1991-1993). З

235

грудень

1996 – у Національному академічному театрі російської драми

ім. Лесі Українки (з 1996). Нагороджена Почесною грамотою Ка-

бінету Міністрів України (2011). У творчій характеристиці за-

значено: «Остапенко Т.Г. володіє даром трагікомічної артистки –

ї героїні зворушливі і комічні, трохи ексцентричні, іноді безглузді.

Вона вміє зрозуміти і висловити щемливу тему самотності та тра-

гічної приреченості».

105 років від дня народження ( с. Суслове Компаніївського рай-

13

ону) Миколи Гавриловича Гончаренка, істо-

рика. У 1940 закінчив історичний факультет Сара-

товського університету. Учасник ВВВ. Нагородже-

ний орденами Вітчизняної війни I і II ст., Червоної

Зірки. З 1946 працював у Ворошиловградському

педагогічному інституті ім. Т.Г. Шевченко (нині

Луганський національний педагогіч- ний універ-

ситет ім. Тараса Шевченко). Завідувач кафедри іс-

1902-1997

торії КПРС. Доктор історичних наук(1967), про-

фесор. Був визнаним авторитетом в історії робітничого руху в Дон-

басі, членом вченої ради Інституту історії АН УРСР. З 1955 займав

керівні посади у Всесоюзній організації товариства «Знання. З 1947

по 1962 – депутат Луганської міської ради. Почесний громадянин

м. Луганська. Нагороджений орденом Леніна (1961). Лауреат Дер-

жавної премії УРСР у галузі науки і техніки (1969). Заслужений

працівник вищої школи УРСР (1973). Представлений у багатотом-

ній Енциклопедії Сучасної України (друкується з 2001).

110 років від дня народження ( м. Гайворон) Ганни Яківни

14

Янушевич, актриси. Закінчила Київський му-

зично-драматичний інститут ім. М.В. Лисенка

(1928). Працювала в Київському українському

драматичному театрі ім. І. Франка (1927-1931),

Харківському театрі Революції (1931-1936), з 1940

у Чернівецькому українському музично-драма-

тичному театрі ім. О. Кобилянської. Сценічні об-

рази відзначались глибиною психологічної трак-

1907-1983

товки. Виступала у жанрах героїчної трагедії та

соціально-побутової комедії. Знімалась у кінофільмах («Земля»,

1954; «Вовчиха», 1967 та ін.) Народна артистка УРСР (1965).

236

грудень

(1947) – 70 років від дня народження (м. Васильків Київскої

17

області) Віктора Васильовича Петракова, дер-

жавного діяча, краєзнавця, колекціонера. У 1969

з відзнакою закінчив факультет фізвиховання

КДПІ ім. О.С. Пушкіна, у 1977 – історичний фа-

культет Полтавського педагогічного інституту. З

1969 до 1977 працював у Світловодському місь-

комі та Кіровоградському обласному коміте-

тах комсомолу. Займався інтенсивною пошу-

ковою роботою, пов’язаною з увічненням пам’я-

ті учасників підпільної організації «Спартак» у с. Красногірці

Голованівського району. З 1977 – в апараті ЦК ВЛКСМ у Москві.

У 1987-1990 працював у Лаоській Народно-Демократичній Рес-

публіці радником з питань розвитку молодіжного руху. З 1996 –

заступник керівника Департаменту зі збереження культурних

цінностей Міністерства культури Російської Федерації, згодом за-

ступник керівника – начальник Управління зі збереження куль-

турних цінностей Федеральної служби з нагляду за дотриманням

законодавства в галузі охорони культурної спадщини (Росохран-

культура). Сприяв поверненню в Україну фресок Михай- лівсь-

кого Золотоверхого монастиря (2001-2003). Під час закордонних

відряджень відшукав перше місце поховання генерала О.В. Сам-

сонова (Ольштинське воєводство у Польщі), графічний портрет

генерала П.А. Текелії (Сербія), одним з перших ознайомився з ар-

хівом поета-емігранта А.Є. Величковського (Франція) і т.д. Про

цих видатних уродженців нашого краю розповів у статтях та

нарисах, опублікованих у московських часописах. Ініціатор за-

снування Кіровоградського земляцтва «Єлисаветград» у Москві.

Досліджує історію Єлисаветградського юнкерського кавалерій-

ського училища, знайшов штандарт ЄКУ в одному з петербурзь-

ких музеїв. Один з засновників Міжнародних благодійних фондів

родини Раєвських та генерала Самсонова. Відшукав у Петер-

бурзі місце поховання уродженця Єлисаветграда генерала М. І.

Гродекова, який у 1904 подарував місту статую левів. Зібрав уні-

кальну колецію поштових листівок з видами Єлисаветграда.

Автор книг: «Маленький Париж. Елисаветград в старой от-

крытке» (2005), «Лев Мациевич. Памятная книжка. Биография,

документы, публикации ( 2010), «Чарующий Лаос в образах Аль-

фреда Ракеза» (2015) та ін. Удостоєний національної премії «Луч-

шая книга года» (2006-2007) за випуск серії каталогів «Внимание,

розыск» и «Внимание: возможно, подделка!». Лауреат обласної

краєзнавчої премії ім. В.М. Ястребова.

237

грудень

80 років від дня народження (м. Харків) Миколи Кузьмо-

17

вича Корольова, легендарного футболіста. На-

падник. Протягом багатьох років (1956-1969) ви-

ступав за харківський «Авангард». Майстер спор-

ту СРСР (1961). Рекордсмен команди за кількістю

зіграних матчів (361) та один з ї кращих бомбар-

дирів (86 голів). З а кіровоградську «Зірку» грав у

1967-1968: 69 матчів, 27 голів. За манерою гри на-

гадував неперевершеного Едуарда Стрельцова.

1937-2001

115 років від дня народження ( м. Новомиргород) Данила

17

Яковича Афанасьєва, біолога, геоботаніка. За-

кінчив Кіровоградський педагогічний технікум

(1925) та Одеський інститут народної освіти (1930).

У 1925-1926 завідував трудовою школою на Кіро-

воградщині. З 1929 по 1935 − викладач, директор

сільськогосподарського технікуму на Одещині. З

1931 працює в Інституті ботаніки АН УРСР. У

1945-1955 − завідувач відділу геоботаніки. З 1970

1902-1990

по 1990 − ст. науковий співробітник-консультант.

Одночасно у 1933-1935 − директор Акліматизаційного саду ВУАН.

Доктор біологічних наук (1966). Провідний вітчизняний лукозна-

вець. Описав луки Десни, Прип’яті, Дніпра та його притоків, По-

лісся й Карпат. Лауреат премії ім М. Холодного АН УРСР (1973).

Представлений у багатотомній Енциклопедії Сучасної України

(друкується з 2001).

(1942) – 75 років від дня народження ( м. Кіровоград) Ніни

18

Олексіївни Трофимової, актриси. В 1967 закін-

чила Харківський театральний інститут ім. І. Кот-

ляревського. В 1960-1963 – актриса театру

ім. М. Кро- пивницького в Кіровограді, в 1965-

1967 – Театру ім. Т. Шевченка в Харкові, в 1967-

1969 – Театру юного глядача в Харкові, в

1969-1970 – асистент режисера Київської телесту-

дії і актриса театру ім. І.Франка. З 1970 – актриса

Київського театру юного глядача ім. Ленінського

комсомолу. Працює також у дитячій редакції Українського радіо.

238

грудень

125 років від дня народження (с. Чаплинка на Херсонщині)

18

Миколи Гуровича Куліша (1892-1937, розстрі-

ляний), драматурга. Автор відомих п’єс: «97»,

«Патетична соната», «Мина Мазайло», «Народ-

ний Малахій» та ін. У 1925 був редактором га-

зети «Червоний шлях» у Зінов’євську. Тут

працював над п’єсою «Отак загинув Гуска».

Враження від перебування у нашому місті

знайшли відгук у комедії «Хулій Хурина» (1926),

1892-1937

фейлетонах та листах.

115 років від дня народження ( м. Златопіль) Аттара Хаїма

18

(справжнє прізвище Аптекар), художника. У

1922 емігрував до Палестини, де став одним із за-

сновників кібуцу Ейн-Харод. У 1933 та 1937-1938

навчається у Парижі. Улюблені жанри – портрет

і натюрморт. Малював в основному дружину,

дітей і членів кібуцу. У 1937 відкрив у Ейн-Хароді

школу мистецтв. У 1948 в кібуці був створений

музей мистецтва, присвячений його творчості –

1902-1953

найбільший на півночі Ізраїлю. На знімку – авто-

портрет художника.

25 років від дня народження ( м. Олександрія) Гордія Олек-

19

сійовича Кіктенка, героя АТО. Навчався в ЗНЗ

№15 до 2008 та Олександрійському ПТУ №17. В

зону АТО пішов добровольцем Боєць батальйону

територіальної оборони Донецької області «Дон-

бас» Національної гвардії України. Загинув у бою

в ніч на 30.08.2014 під Іловайськом (Донецька

область) під час виходу з оточення, потрапивши в

засідку. Похований в Олександрії. Нагороджений

1992-2014

орденом «За мужність» III ступеня (посмертно).

(1942) – 75 років від дня народження (Оренбурзька область)

20

Юрія Миколайовича Гаврилюка, інженера-

електротехніка. Дитячі та шкільні роки минули

у Помічній Добровеличківського району. З відзна-

кою закінчив Одеський політехнічний інститут

(1965). З 1965 по 1967 працював інженером у Том-

ському філіалі Новосибірського відділення АН

СРСР, займався розробкою напівпровідникових

матеріалів. У 1967-1983 – на заводі Чистих мета-

239

грудень

лів у Світловодську. З 1983 по 1990 – генеральний директор

Львівського НДІ. Кандидат технічних наук (1981). У 1991-1998 – ге-

неральний директор Світловодського заводу Чистих металів. З

1998 – завідуючий кафедрою Кременчуцького інституту економіки

і технологій, з 2003 – ректор цього закладу. Автор більше 100 нау-

кових праць, 50 винаходів. Лауреат Державної премії України

(1991). Дійсний член (академік) Української Екологічної Академії

наук (1992).

(1957) – 60 років від дня народження ( м. Олександрія) Валерія

20

Івановича Жванка, учителя-філолога, краєзнав-

ця, журналіста і фотографа. У 1985 закінчив філо-

логічний факультет Кіровоградського державного

педагогічного інституту ім. О.С. Пушкіна. Пра-

цював у навчальних закладах Олександрії. З 1991

живе і працює в с. Попельнастому Олександрій-

ського району. У 1997 став переможцем Всеукра-

їнського конкурсу «Вчитель зарубіжної літератури

сільської школи». Учитель-методист. У 2014 після

закінчення «Переяслав-Хмельницького ДПУ ім. Григорія Сково-

роди» (відділення післядипломної освіти) отримав кваліфікацію

вчителя української мови і літератури та зарубіжної літератури.

Друкується у фахових та періодичних виданнях Києва, Харкова, Кі-

ровограда. Автор аматорських короткометражних фільмів: «Кані-

кули» (за Р. Бредбері, 1982), «Ты этого не помнишь» (про Голокост

в Олександрії, 1984), «В заключениЕ» (1987), «Країна тисячі і однієї

щедрот» (разом з учнями Попельнастівської школи, 2000), «Іг-

рашки» (2005). У співавторстві з О. Волянським видав короткий іс-

торико-краєзнавчий нарис «Попельнасте – давні козацькі

шля-хи» (2005). В 2006 надрукував буклет «Герб Олександрійського

району». У 2003 став переможцем міського конкурсу за кращий ма-

теріал про рідне місто «За журналістську майстерність». Автор

книги «Барокові закапелки Олександрії» (2015). У 2011 разом з дру-

жиною Зінаїдою став лауреатом обласної краєзнавчої премії

ім. В.М. Ястребова за книгу «Мій берег».

240

грудень

(1957) – 60 років від дня народження ( м.Кіровоград) Ольги

21

Іванівни Бадалової (в дівоцтві Хаменушко), жур-

наліста-міжнародника. Закінчила Кіровоградську

СШ №6 та музичну школу № 1 імені Г.Г. Нейгауза.

Захоплювалася поезією, відвідувала молодіжну лі-

тературну студію «Сівач» під керівництвом

поета Валерія Гончаренка. В 1978 закінчила фа-

культет міжнародної журналістики Московського

державного інституту міжнародних відносин. За

розподілом була направлена на роботу в департа-

мент інформації, пропаганди та преси Головного Управління з іно-

земного туризму при Раді Міністрів Азербайджанської РСР

(м. Баку), згодом очолювала цей департамент. Керувала підготов-

кою і проведенням виставок, конференцій, презентацій азербай-

джанської культури й туристичних маршрутів Азербайджана в

Баку та за кордоном. Була автором передач «Азербайджан очима

зарубіжних гостей» Держтелерадіо Азербайджанської РСР, авто-

ром численних статей, рекламно-інформаційних буклетів тощо

про визначні пам’ятки та розвиток міжнародного туризму в Азер-

байджані. У 2012 в Баку світ побачили її щемливі спогади «Валерій

Гончаренко – мій «сон снігів, мій тихий смуток».

80 років від дня народження (с. Єрки Звенигородського рай-

24

ону Черкаської області) В’ячеслава Максимо-

вича Чорновола, політичного і державного діяча.

Закінчив факультет журналістики Київського уні-

верситету (1960). За українофільство та участь у

правозахисному русі 1967, 1972 та 1980 за сфабри-

кованими звинуваченнями був засуджений до по-

збавлення волі відповідно на 3, 6 та 5 років. Один

із засновників Народного Руху України за перебу-

1937-1999

дову (1989). У 1991 був кандидатом у Президенти

України, посів друге місце. З 1992 – голова НРУ, який перетворив

із громадського об’єднання на політичну партію. Народний депу-

тат України (1994, 1998). Лауреат Державної премії України ім. Т.

Шевченка (1997, посмертно). Останні публічні виступи відбулися

у Кіровограді та Олександрії. У шахтарському місті з цього при-

воду встановлено меморіальну дошку, а кіровоградські літера-

тори пропонували перейменувати на його честь обласний центр.

Натомість у 2009 перейменували на його честь вулицю Луна-

чарського (колишню Івановську) в Кіровограді, встановлено ме-

моріальну дошку.

241

грудень

(1957) – 60 років від дня народження (с. Підлісне Козелець-

24

кого району Чернігівської області) Володимира

Миколайовича Бабича, журналіста. З 1962 меш-

кає в Кіровограді. У журналістиці – понад 40 років.

Друкуватися почав з шкільних років, закінчив уні-

верситет комсомольських кореспондентів при ре-

дакції обласної газети «Молодий комунар». У 1976

був прийнятий на посаду стажиста газети «Кі-

ровоградська правда», у тому ж році був призва-

ний на Північний флот. Друкувався у військових

газетах «Северная вахта», «На страже Заполярья». Після демобі-

лізації працював кореспондентом багатотиражної газети «Чер-

вона зірка», заступником редактора Кіровоградської районної

газети «Зоря комунізму» (нині «Зоря»), редактором відділу га-

зети «Діалог», був першим директором Центрально-Українсь-

кого видавництва. У 1989 закінчив факультет журналістики

Київського державного університету імені Тараса Шевченка. З

1997 працює у редакції обласної газети «Народне слово»: відпові-

дальним за випуски додатків «Чому?», «Доходи і податки», ре-

дактором відділу, з 2001 – заступник головного редактора.

Друкувався у газетах «Сільські вісті», «Комсомольское знамя»,

журналі «Рабоче-крестьянский корреспондент» та ін. Неоднора-

зово відзначався Почесними грамотами, дипломами. У 2013 наго-

роджений орденом «За заслуги» 3-го ст.

(1937) – 80 років від дня народження ( с. Мартоноша Ново-

25

миргородського району) Бориса Федосійовича

Герлована, театрального художника. В 1966 закін-

чив відділення сценографії Білоруського держав-

ного театрально-художнього інституту (майстерня

Чемодурова). З 1962 працює в Національному ака-

демічному театрі ім. Я. Купали, з 1976 – головний

художник театру. З 1991 викладає у Білоруській

державній академії мистецтв, профессор (1998).

Заслужений діяч мистецтв Білоруської РСР (1977).

Народний художник Білоруської РСР (1990). Лауреат Державної

премії СРСР (1984). Лауреат Державної премії Білоруської РСР

(1988). Лауреат премії імені Е.Мировича (1992). Лауреат «Криш-

талевої Павлинки» (1997). Лауреат спеціальної премії Президента

Республіки Білорусь за внесок у виховання творчої молоді (2004).

Кавалер Ордена Франциска Скорини (2008).

242

грудень

(1942) – 75 років від дня народження ( м. Долинська) Віктора

25

Івановича Магдаченка, художника. Закінчив

Харківський художньо-промисловий інститу

(1974). Педагоги з фаху – Б. Косарєв, Є. Биков, В.

Шаламов В. Гонтарів. Працює в галузі живопису,

монументального мистецтва. Основні твори: «Ху-

дожник і природа» (1988), розпис «Легенда про

червоне козацтво» в музеї М. Кропивницького, м.

Ніжин (1989), «Весна» (1992), «Вечір» (1994). Член На-

ціональної спілки художників України (1990).

(1957) – 60 років від дня народження ( м. Гайворон) Юхима

26

Леонідовича Мармера, журналіста і громадського

діяча. У 1974 закінчив середню школу. У 1979 Кіро-

воградський інститут сільськогосподарського ма-

шинобудування. З 1994 працює у всеукраїнському

тижневику «Украина-Центр», з 2001 – головний ре-

дактор. Один з ініціаторів спорудження меморі-

ального комплексу «Хащуватська трагедія»

(очолював благодійний фонд) у Гайворонському

районі на місці масового знищення єврейського на-

селення (більше 1000 чоловік) під час Другої світової війни. Пам’ят-

ник урочисто відкрили 9.05.2014. Лауреат обласної журналістської

премії (2016). Заслужений журналіст України (2010).

(1957) – 60 років від дня народження ( м. Кіровоград) Романа

26

Рафаїловича Любарського, поета, прозаїка, пуб-

ліциста, журналіста, краєзнавця. У 1979 закінчив

філологічний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна.

Перші публікації з’явилися у газеті «Радянський

студент» (1977). З 1979 по 1989 учителював у Но-

воукраїнському й Кіровоградському районах та

Кіровоградській СШ № 22. У 1990-1998 працював

кореспондентом кіровоградських періодичних ви-

дань («Вечірня газета», «Украина-Центр»). З 1998

по 2007 жив в Ізраїлі. Автор книг поезій: «Время звезд и дождей»

(1995), «На пороге в ХХI – й» (2001), «Тернові зорі» (2000), «Время

ОНО» (2002), «Точка росы» (2007), «Зерно і посох» (2012); збірника

статей, нарисів, есе «На каждый звук есть эхо на земле. .», присвяче-

ного поету Арсенію Тарковському та його зв’язкам з Україною

(2012). Член Спілки російськомовних письменників Ізраїлю (2002)

та Конгресу літераторів України (2010). Представлений в антології

«Украина. Русская поэзия. ХХ век» (2007). Нині працює в газеті

«Народне слово». У Державному архіві Кіровоградської області

сформовано особовий фонд Р.Р. Любарського.

243

грудень

110 років від дня народження ( с. Рощахівка Бобринецького

27

району) Івана Григоровича Червоніщенка,

поета. Осліп у юному віці, але не впав у відчай.

Здобув вищу освіту (у 1941 закінчив Полтавський

учительський інститут), став відомим поетом.

Автор збірок віршів: «Серцем дивлюся» (1961),

«Совість наказує» (1966); багатьох пісень. Член

Спілки письменників УРСР (1953).

1907-1984

110 років від дня народження ( с. Рівне Новоукраїнського

27

району) Степана Микитовича Чирви, військо-

вого діяча, льотчика. В 1930 закінчив Ленінградську

теоретичну льотну школу, а в 1931 – Оренбурзьку

військову авіаційну школу льотчиків.Учасник Дру-

гої світової війни. У 1941-1943 командував 247-м та

520-м винищувальними авіаційними полками.

Особисто виконав 94 бойові вильоти, провів 10 по-

вітряних боїв, в яких збив 2 літаки. З 1943 по 1945 –

1907-1983

командир 283-ї винищувальної Камишинської

Червонопрапорної ордена Суворова авіаційної дивізії, полковник.

Дивізія під його керівництвом здійснила близько 60 тисяч бойових

вильотів і знищила понад 1000 літаків. Почесний громадянин м.

Таганрог. Нагороджений орденами Червоного Прапора (чотири

рази), Суворова 2-го ст. (двічі), Кутузова 2-го ст. (двічі), Червоної

Зірки, 12 медалями.

(1937) – 80 років від дня народження (м. Кемерове) Миколи

27

Сергійовича Руденка, інженера. У 1960 закінчив

Томський політехнічний університет. До 1979 пра-

цював керівником сектору НДІ ядерної фізики

при ТПІ. Доктор технічних наук (1978). Деякий час

працював на кафедрі електротехнічних систем

Кіровоградського інституту сільськогосподарсь-

кого машинобудування. З 1979 – у Державній

льотній академії України, завідувач кафедри

авіаційного обладнання, професор. Сфера науко-

вих інтересів – електрофізика, вплив атмосферної електрики на

обладнання. Автор кількох монографій, 10 винаходів, 100 науково-

методичних праць.

244

НАШІ ЗНАМЕНиТІ НЕМиРОВСЬКІ

Мені вже доводилося писати про тих

уродженців Єлисаветграда та їхніх на-

щадків, які стали видатними діячами науки й

культури Росії, США, Ізраїлю, Франції, Німеч-

чини, Польщі, Сербії, Болгарії та багатьох

інших країн світу. Тож, затіявши Всеукра-

їнську топонімічну гру «Придумай Єлисавет-

граду іншу назву», яка давно перетворилася

на фарс, ї організаторам, задля повної об’єк-

тивності, варто було б залучити до неї й інші

держави, де живуть нащадки наших земляків

(а їх чимало!). Доля Єлисаветграда, впевне-

Самуїл Вайсенберг з

ний, їм аж ніяк не байдужа. Опитування

онуком Женею

Немировським

можна було б організувати і провести через

мережу Інтернет.

Сьогоднішня розповідь про наших знаменитих Немировських

(прізвище, до речі, походить від назви міста Немирів у Вінницькій

області або селища Немирів у Львівській). З доступних на сьогодні

джерел дізнаємося, що в Єлисаветграді наприкінці 19-початку ХХ

століття мешкало декілька родин з таким прізвищем. Власником

однієї з кращих друкарень міста вважався Х.Ш. Немировський, ма-

нуфактурна крамниця належала якомусь М.Немировському, а ще

в місті трапляються знахідки вогнетривких цеглин з клеймом

«М.Б. Немировский». На превеликий жаль, навіть імен цих Неми-

ровських ми не знаємо. Інша справа – Євген Львович Немировсь-

кий, який нещодавно відзначив 90-й рік народження.

Якщо євреїв називають «народом книги», то Євген Немировсь-

кий це яскраво ілюструє своєю діяльністю, ставши в буквальному

розумінні «людиною книги». Він – один з найвидатніших книго-

знавців сучасності, дослідник історії європейського та слов’янського

книгодрукування, доктор історичних наук, академік, автор понад

100 книг, зокрема фундаментальних монографій «Изобретение

Иоганна Гутенберга. Из истории книгопечатания» (2000), «Большая

книга о книге» (2010), багатотомної монографії «История славян-

ского кирилловского книгопечатания ХV- начала ХVII веков» (вида-

ється з 2005 року), 6-томного каталогу стародруків 1491-1538

(1996-2004) та ін.

Народився Євген Львович 24 квітня 1925 року в нашому місті

через декілька місяців після того, як Єлисаветград перейменували

у Зінов’євськ. Його дід – знаменитий єлисаветградський лікар і ант-

245

Наші знамениті Немировські

рополог Самуїл Абрамович Вайсенберг (1867-1928), якого в енцик-

лопедіях називають «найвидатнішим після Ч. Ломброзо представ-

ником першого покоління єврейських антропологів». Перші роки

дитинства Жені Немировського минули в будинку діда. Спорудже-

ний на початку ХХ століття за проектом єлисаветградського зодчого

Якова Паученка в стилі еклек¬тики з переважанням елементів го-

тики і бароко, він є (на щастя, зберігся до наших днів) одним з най-

довершеніших будівельних див міста, справжнім шедевром

архітектури. На його фасаді нещодавно з’явилася меморіальна

дошка, присвячена Самуїлу Вайсенбергу. Та й онук Євген Неми-

ровський ще за життя заслуговує на згадку про те, що він тут наро-

дився. Через декілька років після цього родина Немировських

переїхала до Москви.

Про батьків Євгена Немировського (а він людина досить «за-

крита») жодних відомостей розшукати поки що не вдалося, звісно,

за винятком того, що й так лежить на поверхні: мати доводилася

донькою Самуїлу Вайсенбергу, а батька звали Лев Немировський.

В Інтернеті, щоправда, є інформація про інженера Льва Григоро-

вича Немировського (1883-1942), який до війни викладав у Петро-

градській народній консерваторії. У 1923 році був навіть виданий

його курс лекцій «Акустика физическая, физиологическая и музы-

кальная». Помер Лев Немировський у блокадному Ленінграді, по-

хований на Піскарьовському меморіальному кладовищі. Проте

стверджувати, що це батько Євгена Немировського, не наважусь.

Ще один дуже відомий Немировський – один з «батьків» дер-

жави Ізраїль – народився у містечку Братолюбівка Олександрій-

ського повіту (нині село у Долинському районі). Звали його на

батьківщині Мотею Немировським, а в Ізраїлі, куди виїхав у 1924

році, він став Мордехаєм Наміром (1897-1975), видатним політич-

ним і громадським діячем. Наш земляк зокрема був першим по-

слом Ізраїлю в СРСР (1949-1950), генеральним секретарем Асоціації

профспілок Ізраїлю (1951-1955), а потім 10 років мером Тель-Авіва

(1959-1969).

Нарешті згадаємо ще одного Немировського, донедавна зовсім

нам невідомого (на відміну від перших двох), але який викликає чи

не найбільший інтерес. Це уродженець Єлисаветграда Лев (Леон)

Борисович Немировський (1868-1932).

Про його єлисаветградський період життя відомостей майже

немає, крім того, що 13-річним хлопчиком він був свідком першого

єврейського погрому в Єлисаветграді 1881 року, який справив на

нього моторошне враження на все життя. Первісний капітал ро-

дина Немировських заробила на торгівлі зерном. Енергійний та

246

Наші знамениті Немировські

підприємливий Лев Немировський його значно примножив,

ставши купцем 1-ї гільдії, а згодом одним з найбагатших банкірів

Росії. Спочатку він переїхав до Києва, а потім дістався і до столиці

імперії – Санкт-Петербурга. У 1917 році на його візитівці зазнача-

лося: «Лев Немировский, президент совета коммерческого банка

Воронежа, управляющий банком Московского союза, член совета

частного коммерческого банка Петрограда». Крім того, Немировсь-

кий був головою правлінь товариства «Сталь» (Челябінськ), Челя-

бінського вуглепромислового товариства, членом правління

акціонерного товариства сірникових фабрик «В.А. Лапшин» та

інших. Після 1917 року Лев Немировський емігрував до Франції, де

успішно займався комерційною діяльністю.

Навряд чи хто коли б його згадав (багатих людей на світі чимало

і далеко не всі з них на це заслуговують), якби не його родина: дру-

жина Фейга (Фанні) Моргуліс, яку після одруження почали нази-

вати Анною Немировською, і передусім донька Ірина Немировська

(1903-1942), яка народилася в Києві й стала всесвітньовідомою фран-

цузькою письменницею Ірен Немировськи. Її творчістю захоплю-

валися Анрі де Реньє, Андре Моруа, Марсель Прево та інші метри

французької літератури.

На відміну від багатьох інших письменників-емігрантів з Росії

вона писала свої твори винятково французькою мовою, якою во-

лоділа досконало (у дитинстві та юності ї скрізь супроводжувала

француженка-гувернантка, а потім навчалася у Сорбонні). За своє

недовге життя (38 років) Ірен Немировська написала 12 романів,

частина з них – це історії з єврейського життя, інші присвячені зоб-

раженню побуту та звичаїв французьких обивателів. Однак пара-

доксальність життя й творчості Ірен Немировської полягає в тому,

що вона – єврейка за походженням – не любила. .євреїв і змальову-

вала їх так, як це роблять антисеміти. Щоправда, письменниця від-

кидала ці звинувачення, кажучи, що «просто пише правду».

Більше того, Немировська прагнула будь-що позбутися свого

єврейства, стати іншою (у ї випадку – француженкою).

В одному з найавтобіграфічніших романів «Вино самотності»

Ірен Немировські робить шокуюче зізнання: «Вся моя жизнь про-

шла в борьбе с постылой кровью, но она все еще течет в моих

жилах, и, если я не смогу совладать с собой, эта едкая проклятая

кровь окажется сильнее меня». Це вона придумала знаменитий ви-

слів «безродний космополіт», який так подобався Сталіну.

А витоки негативного ставлення до свого народу сформувалися

у неї під впливом родинного середовища. Ірен підкреслювала, що

своїх персонажів у «єврейських романах» вона змалювала з натури

247

Наші знамениті Немировські

(з себе, матері та батька). Однак це не автобіографічні книги з бук-

вальним відтворенням сімейних взаємин, а переосмислені високо-

художні твори.

Дослідниця творчості письменниці Пауліна Чечельницька від-

значає, що попри розкіш, в якій вона виховувалася, «. .дочь была

начисто лишена родительского внимания и любви. Вполне есте-

ственно, что в таких условиях она не выросла с чувством симпатии

к родителям. Скорее наоборот – Ирина испытывала к ним вражду

и неприязнь. К тому же она была единственным ребенком в семье,

ребенком-одиночкой в мире взрослых, которым она была не очень

нужна. Через много лет, став писательницей, Ирэн отомстила ро-

дителям за детские страдания».

Сенсацією стала перша книга 26-річної

письменниці – роман «Давид Гольдер», що

побачив світ у 1929 році. Французька кри-

тика визнала його шедевром, у 1930 році

твір був екранізований відомим кінорежи-

сером Жульєном Дювів’є, стрічка також

мала глядацький успіх. Прототипом голов-

ного героя твору банкіра Давида Гольдера

став батько письменниці Лев Немировсь-

кий. Характерно, що в романі він змальова-

ний не дуже привабливо: «выглядел стран-

но, как какой-то еврейский торговец подер-

жанной одеждой из какой-нибудь украин-

Обкладинка українського ской деревни».

перекладу

Невідомо, чи прочитав Лев Немировсь-

«Французької сюїти»

кий і як він взагалі поставився до роману, в

якому у всій своїй непринадності представлено донькою їхнє далеко

не святе сімейство (помер він через три роки після появи твору). В

романі розповідається про старого банкіра, який після серцевого

нападу замислюється про своє життя, про те, що багатство не зро-

било його щасливим; швидше навпаки – зруйнувало його родину.

Дружина й донька сприймають його як машину для заробляння

грошей.

Події, що розгорнулися після смерті Льва Немировського,

могли стати сюжетом для наступного роману Ірен Немировськи,

яким вона однак не скористалася. Мати заволоділа всією спадщи-

ною батька, відмовивши дочці навіть у матеріальній допомозі. Ірен

утримувала чоловіка Мішеля Епштейна та двох дочок Деніз та Елі-

забет завдяки напруженій літературній діяльності.

Зрештою в ролі «безродного космополіта» в улюбленій Франції

248

Наші знамениті Немировські

Євген Немировський

Ірен Немировськи

Мотя Немировський

(Мордехай Намір)

Виконавець ролі

Давида Гольдера

актор Аррі Бор

249

Наші знамениті Немировські

опинилася вона сама з родиною. Попри популярність серед фран-

цузьких читачів, стати «повноцінною француженкою» Ірен Неми-

ровськи не вдалося – в отриманні громадянства їй було відмовлено.

Не допоміг навіть перехід у лоно католицької церкви. Після окупа-

ції Франції 13 червня 1942 року Ірен була заарештована як «лицо

еврейского происхождения без гражданства» і депортована в кон-

цтабір Аушвіц (Освенцім), де й загинула. Через три місяці там опи-

нився й чоловік. Такою страшною ціною заплатила Ірен Неми-

ровськи за спробу замінити свою єврейську долю на іншу.

Дивом уцілілі доньки Ірен дісталися до бабуні в надії, що та їх

прихистить. Однак Анна Немировська навіть не пустила їх на поріг,

відправивши до сиротинця. Ця жінка-монстр врятувалася завдяки

тому, що заздалегідь зробила собі фальшивий латвійський паспорт.

Прожила вона в своє задоволення 102 роки, повністю розтринь-

кавши чоловікову спадщину. У її сейфі знайшли лише дві книги

Ірен Немировської «Вино самотності» та «Ізабель», в яких вона

представлена у всій своїй мерзенності.

А доньки, коли підросли, виявили у валізі, яка дісталася від ма-

тері, рукопис її останнього незакінченого роману «Французька

сюїта» – епічне полотно про життя французів часів нацистської оку-

пації. У 2004 році роман був надрукований і став справжньою літе-

ратурною сенсацією, був удостоєний найпрестижнішої у Франції

премії Ренодо. Невдовзі він був перекладений на 38 мов народів

світу. В перекладах на українську мову на сьогодні вийшли два ро-

мани Ірен Немировськи «Вино самотності» (2010) та «Французька

сюїта» (2012).

. .Що поєднує цих таких різних Немировських, крім звісно по-

ходження, однакового прізвища та місця народження? Вони лише

однофамільники чи родичі? Цікаво було б дізнатися!

250

ЗЛОВІСНЕ ОБРІЗАННЯ ДЕРЕВ

ТА НЕЗВиЧАЙНиЙ НАДГРОБОК НА

РІВНЕНСЬКОМу цВиНТАРІ

Есть, говорят,

Странное время

умирающих деревьев

Это почти весной. .

А. Найденко

Щоразу, буваючи на Рівненському цвин-

тарі, відвідую бідолашний надмогиль-

ний пам’ятник знаменитому славісту Віктору

Івановичу Григоровичу, який у радянські часи

«з великого розуму» спотворили тим, що відіб-

рали частину п’єдесталу у вигляді трьох фолі-

антів та бордюру в слов’янському стилі для

. .копії бюста, встановленої біля входу до ко-

лишнього Єлисаветградського земського ре-

ального училища (нині Кіровоградський

машинобудівний коледж КНТУ). Саме цю

Пам’ятник

копію тривалий час і видавали за оригінал.

В.І. Григоровичу

Що нині заважає відновити справедливість

і, реставрувавши творіння видатного скульптора Бориса Едуардса

(а це перший у Російській імперії громадський пам’ятник Просві-

тителю, учителю-гуманісту, урочисто відкритий в 1892 році в Єли-

саветграді), встановити його замість копії біля навчального

закладу? А саму копію, до речі, виконану видатним українським

скульптором Олександром Ковальовим, передати до обласного ху-

дожнього музею або КДПУ імені Володимира Винниченка. На-

ступного року, як легко підрахувати, виповнюється 125 років цій

знаменній події в історії міста і кращої нагоди гідно ї відзначити

годі й шукати. Адже функції надгробка пам’ятник втратив давно –

ще у 40-ті роки ХХ століття, коли ліквідовували Петропавлівське

кладовище, а про збереження і перепоховання праху Григоровича

не потурбувались. Добре, що хоч монумент уцілів, і нині він має

всі шанси стати окрасою міста, однією з його туристичних принад.

Втім, нагадати про долю багатостраждального пам’ятника Гри-

горовичу (а про це вже писано-переписано) я був змушений з

іншої причини, і саме вона є головною. Річ у тім, що навпроти

нього розташований дивовижний надгробок у вигляді витесаного

з каменя дерева зі стовбуром без крони та спиляними гілками. Не

251

Зловісне обрізання дерев

знаю чому, але, коли вперше побачив ґрунтовно обчикрижені де-

рева в обласному центрі, у мене виникла чітка асоціація із незви-

чайним надгробком на Рівненському цвинтарі. Але на відміну від

надмогильного пам’ятника, що з естетичної точки зору не викли-

кає негативних емоцій і лише спонукає до спроб розгадати його

символіку, зовнішній вигляд обрізаних таким чином дерев шокує –

вони схожі на інвалідів з ампутованими кінцівками. Щоправда, й

тут виникає таке саме питання, а навіщо? Я довго вагався, чи опри-

люднювати прізвище людини, якій спорудили такий оригіналь-

ний надмогильний пам’ятник, і, зрештою, з суто етичних міркувань,

вирішив, що ні – надто вже інтимна це родинна справа. А головне,

як до цього поставляться «власники могил»? А ними, як колись

прочитав на фасаді «офісу» Ново-Лелеківського кладовища «Права

і обов’язки власників могил», вважаються. .родичі небіжчиків. Буду

лише радий, коли відгукнуться родичі покійного й розкажуть,

чому вони обрали такий незвичайний надгробок, який дисонує з

традиційними радянськими надмогильними пам’ятниками.

Як не дивно, в Інтернеті

ґрунтовних досліджень про

такий вид надгробків відшу-

кати не вдалося. Натомість

існує безліч версій щодо їхнь-

ого походження та символіки,

жодне з яких мене не задо-

вольнило.

Приміром, відомий фахі-

вець з історії російської архі-

тектури Марія Нащокіна вва-

Єврейський цвинтар в Умані

жає їх масонськими: «. .Масон-

ские надгробия часто делались

в виде дерева с обрезанными сучьями». Це означало, що людина,

яка похована під таким пам’ятником, належала до однієї з ма-

сонських лож. А дерево зі зрізаною кроною та спиляними гілками

символізувало кінець земного життя й початок життя небесного,

адже його стовбур завершував чотирикінцевий хрест. Та стосовно

нашого пам’ятника таке пояснення виглядає надто вже фантастич-

ним. Які масони (масонство – найзагадковіша і найтаємничіша ор-

ганізація, члени якої буцімто й правлять світом) у радянському

Кіровограді?

Більш вірогідним вважаю єврейське походження нашого над-

гробка, оскільки частіше вони зустрічаються саме на єврейських

цвинтарях. Тоді це обрізане дерево символізує родове дерево по-

252

Зловісне обрізання дерев

кійника і тлумачиться як кінець роду, що згас, оскільки мрець –

останній його представник, який не залишив після себе синів-спад-

коємців, тобто нащадків.

Дехто, щоправда, вважає, що обрубані стовбур та гілки симво-

лізують осиротілих дітей покійного. Саме ця версія видається мені

правдоподібною, оскільки на нашому пам’ятнику-дереві є напис:

«От вечно скорбящих жены и детей». Це просто вражаючий символ

скорботи!

Інші вважають, що первісно кількість зламаних гілок символі-

зувала кількість членів родини, що відійшли в інший світ. На сучках

раніше писалися їхні імена, пізніше – цитати з Євангелія. Зберег-

лося таких надмогильних пам’ятників, принаймні в Україні, зовсім

мало. В Інтернеті представлено лише декілька надгробків з єврей-

ських цвинтарів у Мелітополі та Умані.

Оці нещасні дерева-каліки після санітарного обрізання кому-

нальною службою, що турбується про благоустрій нашого міста,

нагадують надгробки на єврейських кладовищах. Власне кажучи,

саме місто перетворюється на кладовище.

Мешканці не лише Кіровограда, а й інших міст України та Росії

неабияк стурбовані тим, як нині радикально «омолоджують» де-

рева. Звідки взялося це «ноу-хау» у наших майстрів з благоустрою?

Виявляється, є навіть науковий термін того, що ми називаємо обрі-

занням дерев, це – «топпінг». В Інтернеті з цього приводу є цікаві

публікації. З них зокрема дізнаємося, що мода на топпінг прийшла

до нас із США років десять тому й стала практикуватися як один з

кращих методів догляду за деревами. Проте цей вид обрізання, за-

стерігають вчені-дендрологи, досить сумнівний з точки зору його

ефективності, оскільки має суттєві побічні ефекти. Та не будемо за-

глиблюватися у тонкощі цього методу та проблеми з ним пов’язані.

Відзначимо лише той факт, що в самій Америці та багатьох країнах

Євросоюзу топпінг заборонений, оскільки вважається варварським.

Топпінг у США дозволяється у випадках, коли доведено, що дерево

сухе, і лише такий вид обрізання може його реанімувати.

А, крім того, операція «обрізання» вимагає чималих коштів, є

справою дорогою. На топпінг, коли він уже запроваджений, по-

трібно буде постійно закладати кошти, а, отже, обрізальники ма-

тимуть регулярну роботу. Хочеться сподіватися, що ця мода на

калічення дерев з метою їхнього оздоровлення чи навіть омолод-

ження мине і, головне, не встигне завдати непоправної шкоди при-

роді й нам. Адже страшно, коли дерево – символ життя – пере-

творюється на дерево – символ смерті.

253

ІМЕННиЙ ПОКАЖЧиК

А

Бузанева Є.В. . . . . . . . . . .

55

Аврахов Г.Г. . . . . . . . . . . .

34

Бузейніков С.М. . . . . . . . .

66

Агапов О.Л. . . . . . . . . . . .

61

Бургсдорф М.В. . . . . . . . . 214

Агліулін Р.М. . . . . . . . . . . 111

Бурейко Г.С. . . . . . . . . . .

36

Алдошин П.В. . . . . . . . . .

81

Буряк В.К. . . . . . . . . . . . . 154

Александров В.Є. . . . . . . . . 212

Бушмич Д.Г. . . . . . . . . . .

60

Алексеєв Г.О. . . . . . . . . . .

92

Буян І.В. . . . . . . . . . . . . .

36

Алфьоров М.С. . . . . . . . . . 172

В

Андрушко Т.В. . . . . . . . . .

36

Андрущак О.А. . . . . . . . . . 213

Вайзман П.Ш. . . . . . . . . .

88

Арго А.М. . . . . . . . . . . . .

32

Вайсенберг С.А. . . . . . . . . 246

Аптекар С.І. . . . . . . . . . . .

48

Вайсман Алан . . . . . . . . .

85

Аптекман Г.Й. . . . . . . . . . 112

Валькевич Р.А. . . . . . . . . . 147

Аркатова (Кац) А.В. . . . . . . 224

Варшавський Б.Я. . . . . . . . 157

Аркуша Ю.В. . . . . . . . . . . 118

Васьков В.В. . . . . . . . . . . . 120

Артеменко Г.М. . . . . . . . . . 132

Величко С.П. . . . . . . . . . . 151

Архангельський Ю.С. . . . . .

62

Венгер В.Ф. . . . . . . . . . . .

93

Аттар Хаїм . . . . . . . . . . . 239

Венгер Джон . . . . . . . . . . 116

Афанасьєв-Чужбинський О.С.

49

Винярський М.Б. . . . . . . . 220

Аштема М.П. . . . . . . . . . . 233

Височин В.Е. . . . . . . . . . . 114

Вишневський А.В. . . . . . . . 119

Б

Вишниченко І.Б. . . . . . . . . 115

Бабенко Л.В. . . . . . . . . . . .

92

Віктор Орлі (Гребньов Г.І.) . .

45

Бабич В.М. . . . . . . . . . . . . 242

Вінтенко Б.М. . . . . . . . . . . 138

Бадалова О.І. . . . . . . . . . . 241

Віткоп Міллі . . . . . . . . . .

55

Базилевський В.О. . . . . . . . 152

Владимиров С.С. . . . . . . . 181

Балицький Л.М. . . . . . . . . 103

Владимирова В.Х. . . . . . . . 223

Барабуля М.І. . . . . . . . . . . 102

Вовк Ф.К. . . . . . . . . . . . .

64

Баранець М.М. . . . . . . . . .

18

Войнович В.М. . . . . . . . . . 180

Батурін Ю.А. . . . . . . . . . . 152

Воловик Г.В. . . . . . . . . . .

98

Бачинський М.О. . . . . . . . . 181

Волохов О.О. . . . . . . . . . .

65

Безтака А.П. . . . . . . . . . . . 220

Всеволожський В.О. . . . . . .

78

Бенардос М.М. . . . . . . . . . 131

Г

Березан О.П. . . . . . . . . . . 168

Березовський М.Д. . . . . . . .

20

Габе П.I. . . . . . . . . . . . . .

44

Беркович Л.В. . . . . . . . . . .

27

Гаврилюк Ю.М. . . . . . . . . 239

Бершадський М.А. . . . . . . . 175

Гаєвська Н.М. . . . . . . . . . . 160

Білятинський О.А. . . . . . . . 213

Гай А.І. . . . . . . . . . . . . . . 195

Бланк М.А. . . . . . . . . . . . 191

Гайдебуров П.П. . . . . . . . .

41

Бойко І.К. . . . . . . . . . . . . 217

Гамалій В.Ф. . . . . . . . . . .

24

Бойко О.М. . . . . . . . . . . . 129

Ганський П.П. . . . . . . . . .

66

Бокій Н.М. . . . . . . . . . . . . 118

Гар В.Є. . . . . . . . . . . . . .

46

Бондар О.Н. . . . . . . . . . . .

80

Гаращенко Ф.Г. . . . . . . . . . 218

Бондаренко А.К. . . . . . . . . 160

Гащук О.С. . . . . . . . . . . . 172

Борисов С.М. . . . . . . . . . . 193

Гвоздецький В.П. . . . . . . . 179

Бортник А.Г. . . . . . . . . . .

95

Герлован Б.Ф. . . . . . . . . . . 242

Босий В.С. . . . . . . . . . . . .

22

Гірко П.А. . . . . . . . . . . . . 132

Бродський О.Й. . . . . . . . . .

93

Глєбов І.Ф. . . . . . . . . . . .

44

Голіусова Л.І. . . . . . . . . . . 171

254

Іменний покажчик

Гомзин Б.В. . . . . . . . . . . . . 113

Захарова Д.Ф. . . . . . . . . . . . .

56

Гончаренко В.В. . . . . . . . . .

83

Зборовська Ф.І. . . . . . . . . . . . 183

Гончаренко М.Г. . . . . . . . . . 236

Златін М.М. . . . . . . . . . . . . . 235

Гончаренко Ю.Б. . . . . . . . . 224

Златопольський Л.С. . . . . . . . . 133

Горпинич В.О. . . . . . . . . . . 223

Золотаренко Г.С. . . . . . . . . . . 148

Горчар К.Г. . . . . . . . . . . . . 148

Золотарьов О.М. . . . . . . . . . . 111

Гринчак В.І. . . . . . . . . . . . 119

Громовий Д.В. . . . . . . . . . .

27

І

Грузин Т.І. . . . . . . . . . . . .

42

Ізаксон Р.К. . . . . . . . . . . . . . . 134

Грунін О.А. . . . . . . . . . . . . 216

Гурський І.Ф. . . . . . . . . . . . 235

К

Гусєв О.В. . . . . . . . . . . . . . 197

Калашник Я.П. . . . . . . . . . . . 103

Д

Кальченко В.М. . . . . . . . . . . .

47

Камінський Ю.М. . . . . . . . . . . 100

Дашевський Я.В. . . . . . . . . .

45

Камінський Я.Й. . . . . . . . . . . . 177

Демчук І.М. . . . . . . . . . . . . 128

Капелюшний Л.В. . . . . . . . . . . 211

Добровольський К.Е. . . . . . .

95

Капканець Т.М. . . . . . . . . . . .

90

Довгань О.М. . . . . . . . . . . .

40

Кацман О.Й. . . . . . . . . . . . . .

55

Довгий М.Г. . . . . . . . . . . .

96

Кердіваренко О.Ф. . . . . . . . . . 121

Доленко Г.Н. . . . . . . . . . . .

46

Кириченко О.І. . . . . . . . . . . . 233

Домашин Б.О. . . . . . . . . . .

23

Кирдан Б.П. . . . . . . . . . . . . . 178

Донченко А.В. . . . . . . . . . . 173

Кир’янова Л.Г. . . . . . . . . . . . .

28

Достоєвська Є.А. . . . . . . . . 194

Кібкало Є.Г. . . . . . . . . . . . . .

37

Достоєвський О.А. . . . . . . .

33

Кіктенко Г.О. . . . . . . . . . . . . . 239

Дронг І.Й. . . . . . . . . . . . . . 232

Клігман І.О. . . . . . . . . . . . . . 150

Дронова В.І. . . . . . . . . . . .

39

Книш Г.А. . . . . . . . . . . . . . . 218

Дудченко І.С. . . . . . . . . . . . 175

Кобзар В.Ф. . . . . . . . . . . . . . .

83

Е

Коваленко В.Ф. . . . . . . . . . . . . 174

Коваленко С.І. . . . . . . . . . . . . 189

Екскузович І.В. . . . . . . . . . .

26

Коваль Ю.А. . . . . . . . . . . . . .

19

Еліасберг К.І. . . . . . . . . . . 104

Ковальова Л.М. . . . . . . . . . . .

18

Ельворті Томас . . . . . . . . . 232

Ковпак В.К. . . . . . . . . . . . . . . 130

Є

Козка С.П. . . . . . . . . . . . . . . 172

Євтушенко Н.Т. . . . . . . . . .

35

Колесник Є.В. . . . . . . . . . . . .

90

Єрмоленко В.П. . . . . . . . . .

20

Колісник С.О. . . . . . . . . . . . . 197

Колісниченко Н.О. . . . . . . . . . 155

Ж

Кондаков О.В. . . . . . . . . . . . .

21

Жванко В.І. . . . . . . . . . . . . 240

Кондратюк Ю.В. . . . . . . . . . . . 114

Жеребцов Ю.О. . . . . . . . . . 170

Кононенко О.А. . . . . . . . . . . . 158

Жиденко О.Я. . . . . . . . . . .

58

Конощенко А.М. . . . . . . . . . . 188

Журавленко П.М. . . . . . . . . 121

Константиновський Й.С. . . . . . . 190

Журавський А.В. . . . . . . . . 171

Коричев С.Д. . . . . . . . . . . . . . 104

Журавський В.В. . . . . . . . . . 131

Корн М.П. . . . . . . . . . . . . . .

17

Корнієць Т.Й. . . . . . . . . . . . . 101

З

Корольов М.К. . . . . . . . . . . . . 238

Загаров Олександр . . . . . . . 125

Коршок Ю.О. . . . . . . . . . . . . 146

Зазимко О.О. . . . . . . . . . .

77

Косенко О.І. . . . . . . . . . . . . .

80

Зайденшнур Е.Ю. . . . . . . . . 127

Косяченко А.О. . . . . . . . . . . . 137

Запорожець В.П. . . . . . . . .

25

Косяченко В.Т. . . . . . . . . . . . .

19

Зарницька Є.П. . . . . . . . . .

42

Кохан А.І. . . . . . . . . . . . . . . .

40

255

Іменний покажчик

Кравченко А.І. . . . . . . . . . . . .

99 Микитенко І.К. . . . . . . . . . . . 169

Кравченко М.І. . . . . . . . . . . .

97 Михайлик М.К. . . . . . . . . . . . 215

Крадожон Р.П. . . . . . . . . . . . 201 Могилюк В.О. . . . . . . . . . . . . 149

Крестоносцев П.О. . . . . . . . . . 194 Морозовський Н.С. . . . . . . . . . 130

Кривенко В.Є. . . . . . . . . . . . . 150 Мостовий В.П. . . . . . . . . . . . .

57

Кривенко М.І. . . . . . . . . . . . . 103 Моторний Д.К. . . . . . . . . . . . 209

Кривицький Л.Г. . . . . . . . . . .

75 Мощинський В.М. . . . . . . . . . .

43

Кривульченко А.І. . . . . . . . . . 136 Мусієнко І.І. . . . . . . . . . . . . . 161

Криштальов В.А. . . . . . . . . . .

26 М’ятович В.П. . . . . . . . . . . . .

41

Кузьменко Г.І. . . . . . . . . . . . . 176

Кузьминський Ф.О. . . . . . . . . . 210

Н

Куліш М.Г. . . . . . . . . . . . . . . 239 Намір Мордехай . . . . . . . . . . 246

Куманський Б.П. . . . . . . . . . .

76 Насалик І.С. . . . . . . . . . . . . 222

Кундієв Ю.І. . . . . . . . . . . . . . 189 Неділько С.М. . . . . . . . . . . . 119

Курман Є.В. . . . . . . . . . . . . . 196 Нейгауз Г.В. . . . . . . . . . . . . . 94

Куценов О.С. . . . . . . . . . . . . 234 Непоменко Ф.І. . . . . . . . . . . . 22

Кучер В.А. . . . . . . . . . . . . . . 208 Непринцев М.І. . . . . . . . . . . 162

Л

Нечуйвітер В.І. . . . . . . . . . . . 28

Нєжний І.В. . . . . . . . . . . . . . 92

Леонтьєв М.С. . . . . . . . . . . . . 200 Ніщинський П.І. . . . . . . . . . . 170

Лимаренко В.П. . . . . . . . . . . . 174 Носов Г.Р. . . . . . . . . . . . . . . 133

Липа О.Л. . . . . . . . . . . . . . .

68 Нюренберг А.М. . . . . . . . . . 81

Лисенко М.В. . . . . . . . . . . . .

57

Литвин В.С. . . . . . . . . . . . . . 215

О

Литвиненко В.І. . . . . . . . . . . . 182 Ойфа П.Н. . . . . . . . . . . . . . 60

Ліхачова С.О. . . . . . . . . . . . . 159 Околович М.А. . . . . . . . . . . . 234

Лішин В.Г. . . . . . . . . . . . . . . 227 Омельяненко В.Л. . . . . . . . . . 77

Ломачинський В.О. . . . . . . . . 156 Осадчий О.П. . . . . . . . . . . . . 104

Лушин П.В. . . . . . . . . . . . . . 135 Осатюк Д.І. . . . . . . . . . . . . . 215

Любарський Р.Р. . . . . . . . . . . 243 Осмьоркін О.О. . . . . . . . . . . 222

Любченко П.М. . . . . . . . . . . . 134 Остапенко В.М. . . . . . . . . . . . 112

М

Остапенко Т.Г. . . . . . . . . . . . 235

Остроухов В.І. . . . . . . . . . . . 65

Магдаченко В.І. . . . . . . . . . . . 243 Отян А.В. . . . . . . . . . . . . . . 60

Мазур І.С. . . . . . . . . . . . . . .

35 Оффенберг І.П. . . . . . . . . . . 96

Мазуренко О.Ю. . . . . . . . . . . 131 Охапкін О.І. . . . . . . . . . . . . . 27

Македонський О.М. . . . . . . . . 169

Мамадалієв В.Г. . . . . . . . . . . .

39

П

Маланюк Є.Ф. . . . . . . . . . . . .

33 Пастухова Л.Т. . . . . . . . . . . . 82

Мальчик А.А. . . . . . . . . . . . . 173 Пашко О.І. . . . . . . . . . . . . . 116

Марджанішвілі Коте . . . . . . . .

72 Петраков В.В. . . . . . . . . . . . . 237

Мармер Ю.Л. . . . . . . . . . . . . 243 Пирогов М.І. . . . . . . . . . . . . 176

Мартинова С.А. . . . . . . . . . . .

98 Писаренко Л.О. . . . . . . . . . . 47

Марченко Д.М. . . . . . . . . . . . 234 Піддубний М.О. . . . . . . . . . . 23

Маткевич В.Т. . . . . . . . . . . . .

67 Плішевський Б.О. . . . . . . . . . 115

Матковський О.П. . . . . . . . . .

64 Плющ М.В. . . . . . . . . . . . . . 116

Матусевич В.Ф. . . . . . . . . . . .

62 Плющ О.Л. . . . . . . . . . . . . . 161

Мацієвич Л.М. . . . . . . . . . . .

17 Побережець Р.Б. . . . . . . . . . . 24

Машинський І.К. . . . . . . . . . .

61 Побережський Й.І. . . . . . . . . 78

Мизенко О.В. . . . . . . . . . . . .

23 Повстенко О.І. . . . . . . . . . . . 48

256

Іменний покажчик

Подушкін К.М. . . . . . . . . . . .

67

Смоленчук М.К. . . . . . . . . . . . 127

Покрова В.Д. . . . . . . . . . . . . 192

Соколовська Ж.П. . . . . . . . . . . 146

Полячок О.І. . . . . . . . . . . . . 199

Сприкут Ю.О. . . . . . . . . . . . . 122

Понеділок М.В. . . . . . . . . . . 174

Стависький І.М. . . . . . . . . . . . 102

Пономаренко С.О. . . . . . . . . 171

Ставчанський Е.М. . . . . . . . . .

82

Попов В.В. . . . . . . . . . . . . . 159

Стеценко К.Г. . . . . . . . . . . . .

96

Поповкін Є.Ю. . . . . . . . . . . .

38

Сумароков П.І. . . . . . . . . . . . . 159

Постельняк А.І. . . . . . . . . . . 191

Почапський Г.Ю. . . . . . . . . .

19

Т

Пращур В.С. . . . . . . . . . . . .

79

Талмуд І.Л. . . . . . . . . . . . . . . 221

Присяжнюк С.С. . . . . . . . . . .

81

Таратута Є.О. . . . . . . . . . . . .

99

Притула Б.Г. . . . . . . . . . . . . 208

Тарковська Н.К. . . . . . . . . . . .

59

Продайвода Г.Т. . . . . . . . . . . 138

Тарковський А.О. . . . . . . . . . . 114

Пунгін А.А. . . . . . . . . . . . . .

63

Тарковський О.К. . . . . . . . . . . 168

Тарловський М.А. . . . . . . . . . . 135

Р

Тарновський В.В. . . . . . . . . . . 140

Работніков В.С. . . . . . . . . . . 154

Тираспольська Н.Л. . . . . . . . . .

94

Равський С.Л. . . . . . . . . . . .

49

Тікуш В.Л. . . . . . . . . . . . . . .

99

Ралюченко С.П. . . . . . . . . . . 217

Тітішев С.А. . . . . . . . . . . . . . 139

Рибак Іссахар-Бер . . . . . . . . .

32

Ткаченко В.О. . . . . . . . . . . . . 212

Рибалкін В.С. . . . . . . . . . . . . 100

Тобілевич М.М. . . . . . . . . . . .

68

Рибицький А.О. . . . . . . . . . .

44

Томак М.М. . . . . . . . . . . . . . .

78

Риндак В.Г. . . . . . . . . . . . . . 128

Топольний Ф.П. . . . . . . . . . . .

43

Ріжняк Р.Я. . . . . . . . . . . . . . 220

Трегуб С.А. . . . . . . . . . . . . . . 156

Родкевич М.О. . . . . . . . . . . . 139

Третяков В.М. . . . . . . . . . . . . 102

Розвозчик П.І. . . . . . . . . . . . 151

Трофимова Н.О. . . . . . . . . . . . 238

Руденко Е.М. . . . . . . . . . . . .

22

Тупчієнко М.П. . . . . . . . . . . .

63

Руденко М.С. . . . . . . . . . . . . 244

Русов О.О. . . . . . . . . . . . . .

34

Ф

Русул І.В. . . . . . . . . . . . . . . 129

Федоренко Н.П. . . . . . . . . . . .

38

Рябий Д.В. . . . . . . . . . . . . . 209

Фессінг Л.О. . . . . . . . . . . . . . . 124

Фільваров Г.Й. . . . . . . . . . . . .

84

С

Фірсова Н.Ф. . . . . . . . . . . . . . 101

Савін В.М. . . . . . . . . . . . . .

38

Фітінгоф І.А. . . . . . . . . . . . . .

68

Савранчук В.В. . . . . . . . . . . . 117

Флейшман О.М. . . . . . . . . . . . 155

Садовий М.І. . . . . . . . . . . . . 157

Флоровський В.А. . . . . . . . . . .

61

Самсонова В.О. . . . . . . . . . . 146

Фомичова Н.М. . . . . . . . . . . .

93

Самсонова К.О. . . . . . . . . . . 200

Фундерат О.А. . . . . . . . . . . . . 221

Сараскіна Л.І. . . . . . . . . . . .

37

Х

Сарахан М.М. . . . . . . . . . . . 175

Свірненко В.П. . . . . . . . . . . . 214

Харті В.М. . . . . . . . . . . . . . . . 181

Селіванов В.І. . . . . . . . . . . . 218

Харченко-Куликовський В.В. . . . 195

Семенов Г.Г. . . . . . . . . . . . . 157

Хромченко С.М. . . . . . . . . . . . 219

Серватюк В.М. . . . . . . . . . . .

58

Худякова А.Ф. . . . . . . . . . . . . 118

Сєвєрянін Ігор . . . . . . . . . . .

91

ц

Сипливий С.Г. . . . . . . . . . . . 149

Скалько С.Л. . . . . . . . . . . . . 178

Цівчинська А.А. . . . . . . . . . . 97

Скляренко В.Г. . . . . . . . . . . . 153

Цуканов М.М. . . . . . . . . . . . 136

Скоромна Л.І. . . . . . . . . . . .

63

Ч

Смідович А.Л. . . . . . . . . . . . 105

Червоніщенко І.Г. . . . . . . . . . 244

257

Іменний покажчик

Чернов В.М. . . . . . . . . . . . . 209 Шпір А.О. . . . . . . . . . . . . . . 211

Чирва С.М. . . . . . . . . . . . . 244 Шполянський М.Н. . . . . . . . . .

25

Чорновіл В.М. . . . . . . . . . . . 241 Штейнберг М.О. . . . . . . . . . . . 119

Черноморченко Р.О. . . . . . . . 66 Штутман П.Л. . . . . . . . . . . . .

21

Чубенко В.А. . . . . . . . . . . . 216 Шубіна Л.В. . . . . . . . . . . . . . . 180

Чурпій К.Л. . . . . . . . . . . . . 156 Шутенко К.О. . . . . . . . . . . . . 198

Ш

Ю

Шабала Ф.М. . . . . . . . . . . . 198 Юр’єв В.О. . . . . . . . . . . . . . 120

Шаповал О.О. . . . . . . . . . . . 137 Юрченко А.П. . . . . . . . . . . . 137

Шевченко Г.П. . . . . . . . . . . . 69

Шевчук М.Т. . . . . . . . . . . . . 179

Я

Шепель Ф.О. . . . . . . . . . . . . 91 Яковенко Н.М. . . . . . . . . . . . 196

Шепетов І.М. . . . . . . . . . . . 133 Яновський Ю.І. . . . . . . . . . . . 153

Шило В.А. . . . . . . . . . . . . . 171 Янушевич Г.Я. . . . . . . . . . . . 236

Шимановський Кароль . . . . . 192 Яремчук В.П. . . . . . . . . . . . . 147

Шимчик Я.В. . . . . . . . . . . . 113 Яровенко Т.С. . . . . . . . . . . . . 76

Шинкаренко С.Г. . . . . . . . . . 219 Ярошевський М.М. . . . . . . . . 193

Шліфер Л.Й. . . . . . . . . . . . 75 Ясногородський В.Г. . . . . . . . . 210

Шоргін С.Я. . . . . . . . . . . . . 216

258

ЗМІСТ

Історична енциклопедія степового краю

у долях його видатних уродженців . . . . . . . . . . . . . 3

Стихотворения поэтов:

Бориса Пастернака «Единственные дни» . . . . . . . . . .

9

Роберта Рождественского «Тихо летят паутинные нити» . . .

9

Булата Окуджавы «Почему мы исчезаем. .» . . . . . . . . . 10

Інгул та Єлисаветград: історія взаємної нелюбові . . . . . . . 11

Пам’ятні дати січня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 17

Єлисаветград – Єлисавет – Єлисаветградківка – Єлисаветгород . 29

Пам’ятні дати лютого

. . . . . . . . . . . . . . . . . . 32

Дещо з минулого села Седнівки: до питання про «нашу» й

«не нашу» історію . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 50

Пам’ятні дати березня . . . . . . . . . . . . . . . . . . 55

Перейменування вулиць: декомунізація,

дерусифікація, героїзація . . . . . . . . . . . . . . . . . 70

Пам’ятні дати квітня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 75

Мала Виска – без Вайсманів, Єлисаветград – без Юрія Олеші,

світ – без нас . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 85

Пам’ятні дати травня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 90

Заступник міністра смакової промисловості СРСР

Іван Сиволап і книга «О вкусной и здоровой пищи» . . . . . . 106

Пам’ятні дати червня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 111

Іван Похитонов – фундатор Єлисаветградського

художнього музею . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 123

Пам’ятні дати липня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 127

Володимир Тарновський: трагічна доля

«батька радянського червінця» . . . . . . . . . . . . . . . 140

Пам’ятні дати серпня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 146

Непринцеви: за маршрутом Єлисаветград – Тбілісі . . . . . . 162

Пам’ятні дати вересня . . . . . . . . . . . . . . . . . . 168

Фанні Зборовська та її нащадки . . . . . . . . . . . . . . 183

Пам’ятні дати жовтня188

Олександр Рохович; український поет-футурист,

російський сатирик, один з «батьків» «Василя Тьоркіна» . . . . 202

Пам’ятні дати листопада . . . . . . . . . . . . . . . . . 208

Єлисаветградські Лішини: родина генералів . . . . . . . . . 225

Пам’ятні дати грудня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 232

Наші знамениті Немировські . . . . . . . . . . . . . . . 245

Зловісне обрізання дерев та незвичайний надгробок на

Рівненському цвинтарі . . . . . . . . . . . . . . . . . . 252

Іменний покажчик

. . . . . . . . . . . . . . . . . . 254

ІСТОРИКО-КРАЄЗНАВЧЕ ВИДАННЯ.

ДОВІДНИК

Босько Володимир Миколайович

Історичний календар Кіровоградщини

на 2017 рік

Люди. Події. Факти

Редактор С.М. Янчуков

Верстка В.В. Сорокін

Обкладинка В.В. Сорокін

Зверстано та надруковано в ТОВ «Центрально-Українське видавництво»

Україна, 25006, м. Кропивницький, вул. Тараса Карпи, 69.

Тел.: (0522) 24-25-96, 24-48-51

ел. пошта: zuv2@ukr.net

Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до Державного реєстру

видавців, виготівників і розповсюджувачів видавнічої продукції

від 15.12.2011 р., серія ДК №4234

Підписано до друку 06.12.2016. Формат 60x84 1/16

Папір офсетний. Гарнітура Palatino.

Друк ризографічний. Ум. друк. арк. 15.1

Наклад 500 примірників. Замовлення №363