ОЛЕКСАНДРІЙСЬКИЙ РАЙОН:

ПАМ’ЯТЬ СТОЛІТЬ

Рік дві тисячі шістнадцятий

·ТЕОРІЯ І ПРАКТИКА КРАЄЗНАВЧИХ ДОСЛІДЖЕНЬ

·ЗНАМЕННІ І ПАМ’ЯТНІ ДАТИ НА 2016 РІК

·ЗБІРКА КРАЄЗНАВЧИХ СТАТЕЙ

Книга видана за сприяння Олександрійської

районної державної адміністрації

та Олександрійської районної ради

Кіровоград

«Імекс-ЛТД»

2016

63.3(4УКР-4КІР-5ОЛЕКС)

Г 61

Голобородько, В. В.

Олександрійський район: пам’ять століть. Рік дві тися-

чі шістнадцятий / В. В. Голобородько, І. С. Голобородько, Н. М. Чуянова. — Кіровоград: Імекс-ЛТД, 2016. — 160 с.

ISBN

В книзі зібрано і систематизовано історико-краєзнавчі

матеріали Олександрійського району: події, факти, роз-

повіді про видатних людей. Додано методику укладення

краєзнавчого календаря та оригінальні краєзнавчі публі-

кації на різну тематику, події і факти проілюстровано ури-

вками з творів дослідників міста, району, області, України.

Для широкого кола читачів.

Під час підготовки книги використані матеріали Олек-

сандрійської центральної районної бібліотеки імені Дмитра

Чижевського, Державного архіву Кіровоградської області,

Кіровоградської обласної універсальної наукової бібліоте-

ки імені Дмитра Чижевського, приватних зібрань упорядни-

ків та краєзнавців-аматорів Олександрійського району та

дослідників міста Олександрії. Всім, хто допоміг виходу у

світ цьому виданню, щира подяка від упорядників і споді-

вання на продовження співпраці.

Упорядники

В.В.Голобородько (краєзнавче дослідження), І.С.Голобородько (методичне і бібліографічне упорядкування), Н.М.Чуянова (методичне упорядкування, загальне редагування)

© В.В. Голобородько, статті,

ISBN

упорядкування, 2016

© І.С. Голобородько, стаття,

упорядкування, 2016

© Н.М. Чуянова, редагування, 2016

СЛОВО ВІД УПОРЯДНИКІВ

Минув рік з започаткування підготов-

ки та видання календаря знаменних і

пам’ятних дат Олександрійського ра-

йону. Чимало подій відбулось за звіт-

ній час, в тому числі значно розшири-

лось коло кореспондентів видання,

встановлено зв’язок із активістами,

дослідниками історії краю в селах та

селищах, отримано чимало схвальних

відгуків про розпочату роботу.

Але цього разу ми вирішили зробити наступний крок і крім

звичайних коротеньких статей про визначну подію чи біогра-

фію цікавої людини, додали тексти оригінальних досліджень

з краєзнавчої тематики або запропонували прочитати тим, хто долучився до нашого календаря, уривки з творів, які роз-

повідають про ту чи іншу подію. Іноді саме останні тексти є

дуже промовистими і дають багато подробиць до вивчення

історії краю, змогу обдумати минуле, зробити коригування

дій у дні сьогоднішньому і спланувати свої вчинки на майбут-

нє. Дякуємо за увагу до краєзнавства і сподіваємось, що ви

разом з нами здійсните чергову цікаву і корисну подорож у

славне минуле олександрійського краю, а опубліковані дже-

рела будуть використані для навчального процесу у школах, під час проведення масових заходів у закладах культури, у

бесідах із друзями, рідними, знайомими.

Для тих, хто цікавиться методикою укладення календаря, додаємо спеціальні публікації на цю тему, тези з яких були

виголошені на презентації календаря у 2015 році. Тепер, у

друкованій версії, ці методичні поради будуть у нагоді всім

дослідникам-краєзнавцям.

Надія Чуянова, директор Олександрійської районної

централізованої бібліотечної системи

3

ЧАСТИНА 1. ТЕОРІЯ І ПРАКТИКА

КРАЄЗНАВЧИХ ДОСЛІДЖЕНЬ

Проект «Календар знаменних і пам’ятних дат

Олександрійського району»:

методика, оформлення, вимоги

Календар знаменних та

пам’ятних дат Олександрій-

ського району є складовою

частиною проекту який варто

розпочати реалізовувати в

Олександрійському районі, а

можливо і в інших районах і

містах області. Мета проекту

полягає не в математичному

вираховуванні «круглих» дат

та їх збиранні у один довідковий матеріал.

Головна мета заснування цього календаря — спроба від-

родити загублену спадковість патріотичного виховання мо-

лоді та підтримки патріотичних почуттів старшого покоління, налагодження містку взаєморозуміння між поколіннями.

На Кіровоградщині величезну роботу з упорядкування ка-

лендарів пам’ятних та визначних дат Кіровоградщини про-

водив і проводить Володимир Босько, укладенням історич-

них календарів Кіровоградщини, починаючи з виходу в світ

у 2005 році першого такого загальнообласного видання [1].

Починаючи з 2010 року завдяки ініціативі автора рядків

календар визначних та пам’ятних дат упорядковується та за-

тверджується рішенням Олександрійської міської ради.

Відтепер пропонується на новому рівні, з залученням дос-

віду краєзнавців Кіровоградщини та міста сформувати поря-

док денний патріотичного руху в регіоні, громаді.

Концепція, етапи реалізації проекту

Сьогодні є дуже модним говорити про проектне плануван-

ня діяльності, проектний підхід управління діями. Ми будемо

4

говорити про проект «Календар пам’ятних і знаменних дат

Олександрійського району» у первинному значенні слова і

проект, як задуманий план дій; задум, намір[2] Що ми маємо

на увазі? Пропонований проект складається з трьох головних

етапів, який під час його реалізації дає не тільки первинний

імпульс, але й встановлює зворотній зв’язок.

Перший етап: створення календаря на поточний рік, як су-

купності цифрових, тестових даних, узагальнень щодо подій

і фактів, викладення їх у зручному електронному та паперо-

вому вигляді.

Другий етап: оприлюднення інформації календаря та

створення на його базі доповнень до планів діяльності біблі-

отек, будинків культури, розширення інших творчих заходів, ініціація нових творчих заходів серед жителів району для

того, щоб нагадати жителям Олександрійщини про існування

тих чи інших подій, видатних особистостей та «круглих» дат, які варто згадати. Форми і методи поширення інформації різ-

ні. Бажано долучити до цієї праці інтелектуалів селищ і сіл, як

джерело поширення важливої і поцінованої місцевими жите-

лями інформації.

Третій етап: отримання зауважень, різноманітних допов-

нень, пропозиції щодо укладення календаря, формування

нового базису даних про історію рідного краю, про цікаві осо-

бистості та події які не були поміченими упорядниками, пе-

рехід до колективного формування календаря, опрацювання

джерел, пошуку інформації для укладення нового тексту ка-

лендаря, а таким чином переходу до першого етапу на більш

високому рівні.

Методика укладення календаря

На початку укладення календаря перед упорядниками по-

стало цілком справедливе питання яким шляхом іти тим, хто

намагатиметься виконати поставлені перед собою завдан-

ня? Для реалізації цих завдань, була розроблена методика

визначення пам’ятних і знаменних дат, оформлення якої дало

можливість перейти до практичної роботи над упорядкуван-

ням документу. Текст методики додається далі.

5

Методика укладення Календаря пам’ятних і знамен-

них дат Олександрійського району

Джерела дат

Джерелом виявлення дат є книги, енциклопедії, довід-

ники, словники, календарі, періодичні видання та інші до-

кументи (в тому числі електронні) які повністю або частково

присвячені краю, документи архівів, неопубліковані матері-

али (статистичні, матеріали наукових досліджень, мемуари, епістолярна спадщина та ін.).

Для встановлення дати потрібно не менше двох (бажано

трьох) джерел щодо вказаної дати.

Виключення можуть становити дати, які визначені видан-

нями, підготовленими до друку академічними установами

Національної Академії Наук України. Для таких дат достатньо

одного посилання на друковану чи електронну версію.

Джерелом встановлення дати можуть бути відповідні рі-

шення органів місцевого самоврядування, вищих органів

влади, в тому числі Верховної ради України.

Відбір дат

Дата, яка включається до календаря має бути кратною 5, але первинною мусить бути 50-річна дата. Таким чином по-

слідовність основних і додаткових дат має такий інтервал в

п’ять років: 50, 55, 60, 65, 70, 75...

До основних дат включаються дати, які є «круглими», тоб-

то кратними 50, 100, 150, 200 і т.д.

Також до основних, тобто обов’язкових для включення дат

входять дати від 50, кратні 25, тобто: 75, 125, 175 і.т.д.

Основні та додаткові дати вносяться до загального пере-

ліку дат.

Знаменними датами є дати: надзвичайні дуже важливі у

якому-небудь відношенні дати, зазвичай які мають у собі кон-

текст позитивної події, в тому числі дні народження видатних

особистостей краю, дати звільнення чи перемоги, дати побу-

дови чи створення чого-небудь і таке інше [3]

Пам’ятними датами є дати, — про які пам’ятають, тоб-

то такі які можуть в собі нести негативний відтінок важливої

6

події, яка не відзначається як свято, проте важлива для зга-

дування та народної пам’яті, особлива для народу в цілому і

краю зокрема [4].

Перелік ступенів важливості дат

Відбір дат відбувається крім вікових критеріїв та важливо-

сті у контексті загальноміського, загальнорайонного значен-

ня і у відповідності з певними ступенями важливості за тема-

тикою подій. Нижче наведено перелік ступенів важливості у

спаданні.

1. Роковини або визначні дати історичних подій — утво-

рення адміністративно-територіальних одиниць, особливо

вперше; присвоєння статусу міст, селищ; значних подій вій-

ськово-політичного значення — звільнення, військових опе-

рацій, завдяки яким територія була звільнення від загарб-

ників, отримала статус постійної чи тимчасово вільної від

іноземної окупації; важливі дати з дня народження видатних

особистостей краю, в тому числі громадсько-політичних дія-

чів, діячів науки, культури, мистецтва, літератури, краєзнав-

ців та дослідників краю, місцевих творчих особистостей.

2. Важливі події культурного життя краю, дати заснування

підприємств, установ, організацій, дати утворення громад-

ських чи політичних об’єднання громадян які зіграли чи про-

довжують відігравати значну роль у житті громади.

3. Дати що стосуються осіб, чиє перебування або діяль-

ність залишили помітний слід у історії краю, його культурі та

інших сферах.

Оформлення, вимоги до наповнення

Структура тексту «Календаря включає декілька обов’яз-

кових позицій, завдяки яким цей документ перетворюється у

довідково-інформаційний довідник.

А саме:

1. Передмова упорядників, де викладається основна дум-

ка, яка є наскрізною для видання, характерні особливості

саме цього видання

2. Перелік пам’ятних дат на рік (головних та додаткових) 7

До статті щодо дати дається коротка або розширена фак-

тографічна довідка, яка підкріплена числовими показниками, додатковими датуваннями, посиланнями на інші важливі по-

дії та факти. Довідка може мати в собі короткі та розширені

цитати першоджерел (у перекладі українською мовою). Та-

кож до довідки додається список рекомендованої літерату-

ри, за наявності перелік ілюстрацій, фотодокументів та інших

джерел.

3. Бажано укладати додатково до основного змісту та назв

фактографічних довідок, іменний і географічний покажчики, поради чи окремі статті з популяризації згадуваних пам’ят-

них та визначних дат.

Вимоги до фактографічних довідок

Зміст довідки обумовлюється характером дати.

У довідці, присвяченій ювілею населеного пункту, обов’яз-

ковими є відомості про час і обставини його заснування, по-

ходження назви, зміни в адміністративному статусі, основні

віхи історичного, економічного, культурного життя, сучасний

стан, перспективи розвитку, пам’ятки і пам’ятні місця, видат-

них людей.

У довідках про ту чи іншу установу, учбовий, культурний

заклад тощо, окрім відомостей про фундацію, осіб, які цьому

сприяли, основні етапи розвитку, напрями діяльності важли-

во показати внесок у життя краю, перелічити основні видан-

ня, винаходи, вистави, тощо.

При складанні довідок, присвячених ювілеям окремих

осіб, беруться до уваги декілька моментів. Коли політичний

діяч, вчений, письменник, митець є земляком, широко відо-

мим у межах краю, довідка носить біографічний характер, у

ній простежується весь життєвий шлях ювіляра.

У довідці, присвяченій славнозвісним у країні, світі осо-

бам, основна увага приділяється розкриттю їх зв’язків з кра-

єм, висвітленню періодів життя, проведених у даній місцево-

сті. Загальновідомі біографічні дані побіжно згадуються або

даються посилання на біографічні твори.

Обсяг довідки залежить від теми, важливості події і ступе-

ня висвітлення даного питання у літературі. Чим менше дру-

8

кованих матеріалів, що стосуються дати, тим більш доклад-

ною, ґрунтовною має бути довідка. Разом з тим, її обсяг не

повинен заходити в суперечність з характером посібника як

просвітницького, популяризаторського видання [5].

Цікавими додатками до Календаря можуть стати розвідки

з історії краю, публікація найбільш цікавих та унікальних до-

кументів, джерел.

Залишається додати, що краєзнавча діяльність поступо-

во і впевнено перетворюється на важливу складову не тільки

історичного, але й патріотичного виховання громадян, фор-

мування державницького світогляду жителів краю. Саме за-

для реалізації цієї ідеї і треба продовжити реалізацію проек-

ту, згуртувати найбільшу кількість інтелектуальної еліти краю

над цим важливим актуальним завданням яке час ставить

перед усіма нами.

Література та джерела:

1. Босько В. М. Історичний календар Кіровоградщини на 2006 рік.

Люди. Події. Факти / В. М. Босько. — Кіровоград: Центрально-укр.

Видавництво, 2005. — 140 с.

2. Словник української мови: в 11 томах. — Т. 8. — 1977. — С. 176.

3. Словник української мови: в 11 томах. — Т. 3. — 1972. — С. 640.

4. Словник української мови: в 11 томах. — Т. 6. — 1975. — С. 38.

5. Краєзнавча діяльність бібліотек: метод. посібник / Держ. іст. б-ка

України ; Підгот.: В. П. Кисельова, З. Х. Мусіна, С. І. Смілянець. —

Київ: Ніка — Принт, 2002. — 208 с.

Віктор Голобородько,

член Національної Спілки краєзнавців України

9

Відродження бібліографічної культури, як складової

частини проекту «Календар знаменних і пам’ятних дат

Олександрійського району»

Календар знаменних та пам’ят-

них дат Олександрійського ра-

йону на 2015 рік складається з

досить розлогої бібліографічної

частини. Це не випадковість, а

напрямок роботи, який автор-

ський колектив упорядників

взяв на себе свідомо з однієї ва-

гомої причини і продовжив цей

же напрямок у підготовці нового

видання на 2016 рік. Мусимо

констатувати, що чимало су-

часних краєзнавчих досліджень

далеко не завжди містять в собі

раніше обов’язковий елемент —

бібліографії питання, що висвітлюється у статті чи книзі.

В основному це пов’язано з відсутністю спеціальних знань

у авторів тієї чи іншої розвідки чи не бажанням створювати

бібліографію, оскільки спроби писати праці на базі суто ін-

тернет-джерел, що часто-густо треба додатково перевіряти

на якість та достовірність фактів, народили новий спосіб по-

шуку та аналізу інформації. Умовно його можна назвати «ін-

тернет-слаломом», чи поверховим ковзанням по глибинам

інформаційної глобальної мережі. Дослідники недарма вва-

жають, що «Інтернет у його нинішній формі являє собою кон-

гломерат різних за значенням, вірогідністю й цінністю відкри-

тих джерел інформації. Однак потрібно пам’ятати, що більша

частина його ресурсів — це так зване «інформаційне сміття».

Тому вміння орієнтуватися в цьому безмежному інформацій-

ному просторі — вже половина інформаційно-аналітичної

роботи» [1]. На необхідність пошукової роботи із залучен-

ням перевірених джерел наголошують краєзнавці-земляки, в тому числі лауреат обласної краєзнавчої премії імені Воло-

димира Ястребова Анатолій Кохан, який прямо зазначав, про

10

оманливу легкість такого здобуття інформації та про її малу

цінність для справжнього дослідника [2].

Таким чином ґрунтовні краєзнавчі розвідки перетворю-

ються у поверхові, без ви-

вчення наявних письмових

джерел і критичного аналізу

матеріалу. Особливо сумно

спостерігати за виданими,

але не упорядкованими, не

підготовленими у відповід-

ності до прийнятих стан-

дартів [3], виданнями, що

не мають жодного бібліо-

графічного апарату і таким

чином втрачають суттєву

частину свого значення як

для інших дослідників так і

для користувачів.

Саме тому з самого по-

чатку реалізації проекту

«Календар пам’ятних і зна-

менних дат Олександрійського району» було сформульоване

завдання надати якнайширшу бібліографію подій висвітле-

них у Календарі.

В наступних виданнях Календаря планується загострити

увагу саме на якісному та значному за обсягом бібліографіч-

ному супроводі статей. Це дасть змогу як краєзнавцям, так і

педагогам і працівникам культури, що опікуються патріотич-

ним вихованням громадян, використати варіативність у по-

шуках, підготовки заходів, задіяти не тільки наявний у Кален-

дарі описовий матеріал, але й сформувати власну позицію

щодо тієї чи іншої події, спиратись на джерела і відповідно

використовувати у роботі як відкриті електронні ресурси, так само і друковані праці. Це в свою чергу має стимулювати

відродження культури пошукової діяльності, що не в остан-

ню чергу базується у сучасній історичній науці, в тому числі

у сучасних краєзнавчих дослідженнях, на чітку і розгалужену

бібліографічну роботу.

11

Звісно до цієї праці треба було б залучати ширше коло

дописувачів, що мають з того чи іншого питання інформацію

і можуть нею поділитися.

Це — не тільки бібліотекарі,

але й користувачі бібліотек,

краєзнавці, спеціалісти га-

лузей, що можуть відслід-

ковувати у якості хобі по-

трібну для краєзнавства,

інформацію. Таким чином

буде формуватися цікавий

банк бібліографічних даних,

який буде корисним не тіль-

ки для продовження роботи

над проектом «Календар

пам’ятних і знаменних дат

Олександрійського райо-

ну», але й значно збагатить

інформаційно-довідковий

апарат бібліотек як інфор-

маційних центрів територій.

Література та джерела:

1. Телешун С. О. Моніторинг джерел інформації в системі держав-

ного управління : навч. посіб. / С. О. Телешун, І. В. Рейтерович .

— Київ : НАДУ, 2009. — С. 22.

2. Кохан А.И. Історичний календар Кіровоградщини: справочник

краеведа / А.И. Кохан // Городской курьер. — 2010. — 20 мая. —

С.5.

3. ДСТУ ГОСТ 7.1:2006. Бібліографічний запис, бібліографічний

опис. Загальні вимоги та правила складання : метод. рекоменда-

ції з впровадження / уклали: О. К. Галевич, І. М. Штогрин . — Львів, 2008. — 20 с.

Ірина Голобородько,

бібліотекар Олександрійської центральної

районної бібліотеки імені Д. Чижевського

12

ЧАСТИНА 2. ЗНАМЕННІ І ПАМ’ЯТНІ

ДАТИ ОЛЕКСАНДРІЙСЬКОГО РАЙОНУ

2016 РОКУ

285 років тому (1731 року) народився військовий

діяч, один з сербських офіцерів-колоністів Нової Сербії, мемуарист Симеон Степанович Пишчевич, автор книги

«Известия о жизни и происхождении Симеона Степа-

новича Пишчевича». Ця книга є рідкісним мемуарним

виданням, яке розповідає про подробиці життя Нової

Сербії, яка охоплювала більшу частину нинішньої Кіро-

воградської області та Олександрійського району.

Повсякденне життя у Новій Сербії:

погляд Симеона Пишчевича

Повсякденне життя створеної за імперським указом на

відібраних у Гетьманщини та Запорозької Січі землях вісько-

во-поселенської Нової Сербії без окрас та удаваного блиску

імперських словесних «позолот», було прозаїчним, а також

багато в чому далеким від містифікацій які поширювались

царськими придворними. Чимало фактичного матеріалу, про

цю сторінку історії Кіровоградщини і зокрема Олександрії, тодішньої Бечеї, перейменованої на сербський лад, дають

спогади одного з офіцерів Новосербського корпусу — Симе-

она Пишчевича.

Ці спогади написані простою мовою рядового учасника

подій, який мав можливість спостерігати як за діями керів-

ництва Нової Сербії, включно з очільником Хорватом, так і за

діями звичайних солдат, рядових поселенців.

Пишчевич розповідає про тяжкий стан рядових людей, які не мали доступу до ресурсів, що виділяла імперія на но-

воутворення і мусили виживати як могли. До речі поселенці

складали дуже строкату спільноту. Про те, як формувались

військові підрозділи Новосербського корпусу досить доклад-

но пише С. Пишчевич у своїх мемуарах і вказує, що склада-

лись ці формування у переважній більшості з дезертирів та

втікачів з території Польщі та інших суміжних держав, і не

13

були як це уявлялось чиновникам імперії представниками

реального сербського переселенського руху.

«...Потроху стали до

мене новонавербовані

люди додаватися, яких

діставали в польській

Україні, з розміщених там

цісарської так і пруської

армії, з достатньої кіль-

кості дезертирів, яких мій

надісланий прапорщик,

до себе запрошував, а

також з Молдавії тих, хто

переходив у Польщу різ-

ного звання люди, [він]

набираючи пересилав до

мене в полк, і тільки за

півроку набралося у мене

біля двохсот людей» [1].

Такий контингент не

тільки не мав жодних вій-

ськових навичок, але й був позбавлений за свідченням серб-

ського офіцера багатьох моральних цінностей. «Я з цими

людьми з самого початку мав превелику муку і працю мав, всі вони були норовливі, розбещені, п’яниці і всякий день від-

бувались між ними і з обивателями бійки і сварки. І таке то

збіговисько людей було, які по декілька разів з однієї країни в

іншу переходили і служили, потім йшли, а на останок дійшли

у Росію і до мене в команду» [1].

Офіцер скаржиться на те, що крім низької моральної та

бойової якості підрозділів не вистачало ні грошей, ні продук-

тів, ні обмундирування. Внаслідок цього новосербський офі-

цер змушений був «продовольствувати своїх людей їжею від

обивателів і вимагати зарплати, проте «не без обтяження це

було». Строкаті за характером, національним складом, сти-

лем життя люди, які були зібрані разом у одному місці пред-

ставники плебсу, врешті почали з’ясовувати стосунки і один

14

з одним, в тому числі за допомогою холодної зброї, про що

скаржиться у спогадах Пишчевич.

Військового озброєння для солдат не вистачало, так само

як і амуніції, тому для навчання військовій справі довелось

виготовити муляжі — дерев’яні рушниці і використовувати їх

для занять. А для того щоб хоч якось налагодити дисципліну, доводилось збільшити кількість караулів та проводити нічні

перевірки постів. Більшість солдат не мали ніякого іншого

одягу, як пошитих з простого сукна каптанів та штанів, шуб, що геть не було схоже на солдатські однострої [2].

Зрештою життя поселенців стало налагоджуватись, проте

офіцер фіксує катастрофічне зростання корупції, внаслідок

якої і керівництво Новосербії, і вищі офіцерські чини отриму-

вали «від підлеглих місць... страшенно великі гроші» [3]. Пиш-

чевич пояснює це тим, що завдяки військовому забезпечен-

ню, яке здійснювалось за фіксованими цінами і у визначених

місцях, вдавалось збагачуватись верхівці поселенного полку.

Як відомо, внаслідок масових зловживань, керівника Ново-

сербії було покарано до довічного заслання, а Нова Сербія

була розформована і зникла з карти країни, так і не перетво-

рившись у більш-менш якісний армійський підрозділ і тим

більше у реалізований колонізаційний елемент імперії [3].

Література та джерела:

1. Пишчевич С. С. Известия о жизни и происхождении Симеона Сте-

пановича Пишчевича: Кн. 2 Чтения в Императорском Обществе

Истории и Древностей Российских при Московском Универси-

тете / С. С. Пишчевич. — Москва: Университетская типография, 1882. Апрель-Июнь. — С. 416.

2. Пишчевич С. С. Известия о жизни и происхождении Симеона Сте-

пановича Пишчевича: Кн. 2 Чтения в Императорском Обществе

Истории и Древностей Российских при Московском Универси-

тете / С. С. Пишчевич. — Москва: Университетская типография, 1882. Апрель-Июнь. — С. 417.

3. Пишчевич С. С. Известия о жизни и происхождении Симеона Сте-

пановича Пишчевича: Кн. 2 Чтения в Императорском Обществе

Истории и Древностей Российских при Московском Универси-

тете / С. С. Пишчевич. — Москва: Университетская типография, 1882. Апрель-Июнь. — С. 450.

Віктор Голобородько

15

235 років тому (1781 рік) споруджено Предтеченську

церкву у селищі Нова Прага Олександрійського райо-

ну. Відповідно до опису цього храму, він мав типовий

для українських церковних споруд вигляд: тридільний

трьохглавий храм.

Детальний опис храму залишив краєзнавець Василій

Нікіфоров, який бачив храм на власні очі і описав його

у своїй праці про посад Нову Прагу (нині селище Нова

Прага Олександрійського району).

Про створення Предтеченської церкви в Новій Празі

(уривок з праці «Посад Нова Прага» у перекладі

українською мовою)

...У огляді церков архієпископа Гавриїла під 1781 роком

записано наступне: Нової Праги, Предтеченская дерев’яна

Боб[ринецького] повіту. Церква ця заснована з благосло-

вення преосвященного київського митрополита Тимофія

Щербацького між 1748 і 1757 роками, але занепала, чому і

перебудована була у 1788 році з благословення Євгена архі-

єпископа Слов’янського.

Село це називалося тоді «Петриківським шанцем», якого

обивателі просячи собі соборну книгу, приписували між ін-

шим недостатність свою, пошкодженням в той час хліба «зло-

чинною сараною». У цьому записі є наступні помилки і проти-

річчя: по-перше Петриківка ніколи не була у Бобринецькому

повіті; по-друге під час перебудови Предтеченської церкви

1788 року не було Євгена, архієпископа Славенського і Хер-

сонського, а при Амвросії Серебренникові архієпископі Ка-

теринославському і Херсоніс-Таврійському; якщо Предтен-

ськая церква перебудована 1788 року, то для чого перед цим

записом стоїть 1781 рік.

Яку подію про цю церкву він показує? У клірському запи-

сі заснування Предтеченської церкви значиться під тисяча

сімсот вісімдесят першим роком. Якщо так, то невже через

сім років вона могла занепасти? Автор цих рядків бачив оби-

дві ці церкви; вони були тридільного типу, з трьома главами і

трьома хрестами в ім’я святої Трійці; але дзвіниці від них сто-

16

яли окремо. Видно, що вони будувалися за одним планом і в

один час; до того ж парафіяни обох церков просили дозволу

на збір пожертвувань, посилаючись на злобливу сарану, яка

пожерла їхній хліб. Але, поки не відкриються нові джерела, про Предтченську церкву не можна сказати останнього сло-

ва.

Джерело

1. Никифоров, В.Н. Материалы для истории возникновения цер-

квей в Александрийском уезде Херсонской губернии [Текст] /

В.Н. Никифоров // Записки Императорского Одесского общества

истории и древностей. — Т. ХХVІІ — Одесса: Типография «Эко-

номическая», 1907. — [Раздел] ІІ: Материалы. — С. 1 — 56. — Из

содержания: Селение Мошорино. — С. 1-6; Селение Протопопов-

ка. — С. 6-7; Диковка. — С. 8-10; Местечко Дмитровка. — С. 10-13; Субботцы. — С. 13-15; Сентов. — С. 15-17; Вершац. — С. 18-20; Пантазиевка. — С. 20-22; Посад Новая Прага. — С. 22-41; Селение

Орлова Балка. — С. 42-56.

Василій Нікіфоров

12 липня — 220 років тому народився (1796 рік) військовий діяч, географ, мандрівник, декабрист, контр-адмірал Володимир Павлович Романов.

Життя і діяльність В.Романова тісно пов’язано з Олек-

сандрійським районом та містом Олександрією.

В. Романов народився в місті Олександрії, а чималу части-

ну свого життя провів у селі Березівці Олександрійського по-

віту (нині — селі Березівка Олександрійського району).

Саме у Березівці він був заарештований як учасник дека-

бристського руху, там В. Романов розвивав передові сіль-

ськогосподарські технології, упорядковував економічну

діяльність власного господарства, яке вважалось одним з

кращих в повіті. Там же, у селі проживав брат його дружини

— Катерини Бржеської.

У місті Олександрії В. Романов виконував функцію миро-

вого посередника повіту. В Олександрії і було поховано ви-

датного земляка.

17

Контр-адмирал, путешественник, писатель, мировой

посередник (из будущей книги «Романовы и Соловьевы —

связь поколений»)

В июле 1796 года поя-

вился на свет чело-

век, которого через

60 лет Александрия

Херсонская знала уже

как контр-адмирала и

мирового посредника

Владимира Павлови-

ча Романова. А в со-

ветские времена о

нем упоминали в ос-

новном как об участ-

нике декабристского

движения. Кроме

того, он еще и дед из-

вестного философа

В л . С о л о в ь е в а

(в честь которого его

и назвали), писателя Вс. Соловьева, поэтессы и худож-

ницы П. Соловьевой, прадед писателя, поэта-символи-

ста и священника С. Соловьева.

Большую часть своей жизни этот замечательный чело-

век посвятил военной службе на флоте, географическим

исследованиям, а в свои последние годы трудился в начале

крестьянской реформы 1861 года мировым посредником в

Александрийском уезде.

Уже с 1810 г. он воспитывался в Морском кадетском кор-

пусе, а в 1818 г. ему присваивается звание лейтенанта во-

енно-морского флота. В этом же году на фрегате «Провор-

ный» плавал к берегам Испании, а в 1820-1822 гг. совершил

кругосветное путешествие на корабле «Кутузов». Эти экспе-

диции закрепили в нем убеждение о том, что его жизненная

задача — изучение и описание неизведанных территорий на

благо Отечества. Отрывки из записок В. Романова об Испа-

18

нии были опубликованы во второй части «Отечественных за-

писок» за 1820 г.

В 1823 г. В. Романов пред-

ставил русскому правитель-

ству проект большой экс-

педиции на север Русской

Америки «с двоякою целью:

первая — для удостовере-

ния, соединяется ли Азия

с Америкой; вторая — для

открытия сообщения Аме-

риканской компании с Гуд-

зонскою». Этот проект после

поддержали М. Муравьев, И.

Крузенштерн, К. Рылеев и Н.

Бестужев. Последний, кста-

ти, помог Романову подго-

товить к печати его записки и статьи о Северо — Западной

Америке, вскоре появившиеся на страницах «Северного

архива» и «Московского телеграфа». О близких отношениях

Романова с Бестужевым свидетельствует книга «Плавание

фрегата Проворного в 1824 году», хранящаяся в историче-

ской библиотеке Москвы. На ней — дарственная надпись ав-

тора: «Любезному другу Владимиру Павловичу Романову от

Бестужева».

Не скрывал наш земляк и своей дружбы с К. Рылее-

вым. Даже в показаниях Следственной комиссии он пишет:

«…я у него один раз обедал и не более семи или восьми раз

был на квартире… Иногда виделся с ним в канцелярии глав-

ного правления Российско-Американской компании; обедал

с ним несколько раз у директора Прокофьева и раза два у

Булгарина». К. Рылеев, занимавший тогда видную должность

в Российско-Американской компании, употребил все свое

влияние для снаряжения экспедиции на север Русской Аме-

рики под начальством ее инициатора В. Романова. Но пра-

вительству это не понравилось и проект «повис в воздухе».

А вскоре трагические события на Сенатской площади заста-

вили компанию совсем забыть эти планы.

19

Следствие по делу декабри-

стов предположило, что В. Рома-

нов знал о планах членов Север-

ного общества, так как нашли его

письма в бумагах уже арестован-

ного К. Рылеева. А обсуждение

ими в письмах освоения Севера

и Юга России приняло за иноска-

зательное упоминание о тайных

обществах. Последнее письмо

В.

Романова Рылееву отправле-

но 6 декабря 1825 г. с пометкой

«Александрия Хер. губ.». Судя по

дате, оно пришло в Петербург уже

после ареста Рылеева и было до-

ставлено в Следственную комиссию. Вверху письма пометка

карандашом Николая I: «Надо послать приказание губерна-

тору его выслать сюда, а бумаги запечатать».

Почему же Романов в это время был не на службе в Пе-

тербурге? Еще в 1824 г. он взял отпуск и уехал по семейным

делам в Херсонскую губернию, где в конце года женился на

дворянке Екатерине Федоровне Бржеской. Некоторое вре-

мя молодые жили в имении Бржеских с. Березовке под Алек-

сандрией. Из его показаний узнаем, что тогда же он подавал

прошение о выходе в отставку — «чувствуя расстройство в

здоровье и для приведения имения в порядок», которое было

удовлетворено только перед самым его арестом. Как нашли

и арестовали Романова — в рапорте Херсонского граждан-

ского губернатора:

«…По разысканию местопребывание Романова откры-

то Александрийского уезда в селении Березовка помещи-

цы полковницы Коншиной. Земский исправник вместе с г.

Дойбаном и исправляющем должность стряпчего не могли

тот час приступить к исполнению предписания по причине

отлучки Романова в Полтавскую губернию; по прибытии же

его в имение помещицы Коншиной 17 числа, исправник аре-

стовал его Романова и все бумаги, какие только найдены, при бытности стряпчего опечатал и дал оные с Романовым

20

Титулярному Советнику Дойбану для доставления в Петер-

бург к Его Императорскому Величеству. 24 февраля 1826 г.

Херсон».

Внимательный читатель, наверное, заметил, что особое

ударение делалось на «арест» бумаг Романова. Предполага-

лось, что они изобличат его участие в тайном обществе. Есть

сведения о том, что семья Романова узнала о предполагае-

мом аресте раньше, чем к нему явились жандармы. И доку-

менты, которые могли свидетельствовать о принадлежности

к тайному обществу, успела уничтожить его сестра. Об этом

поведал сын контр-адмирала В. В. Романов в рассказе «Се-

стра декабриста», напечатанном в 1893 г. в «Русском вест-

нике».

Сразу же по прибытии в Петербург на главную гауптвахту, Романов оказался в Петропавловской крепости. Но участие

нашего земляка в делах и замыслах декабристов не было

доказано. Рылеев же 3 февраля 1826 г. на вопросный пункт

о Романове отвечал так: «Лейтенант Романов знает от меня

о существовании Общества и обещал, когда будет нужно, принять участие в достижении цели, предположенной Об-

ществом, и по первому известию приехать, куда будет ему

назначено от меня». О принадлежности Романова к Север-

ному обществу показал и Н. Бестужев, сообщивший, что Ро-

манова принял в число членов Общества Рылеев. На очной

ставке с последним, Романов сознался, что в июле 1825 г.

действительно слышал от него о существовании Общества, но участия никакого не принимал. При отъезде в Херсонскую

губернию, Рылеев поручал ему разглашать повсюду о необ-

ходимости введения конституции, но Романов, «не имея ни с

кем сношений, не исполнял сего поручения».

По докладу комиссии 15 июля 1826 г. высочайше «велено»

продержать его еще три месяца в крепости, а после отпра-

вить на службу в Черноморский флот и ежемесячно доносить

о поведении. В общей сложности Романов отсидел в крепо-

сти 9 месяцев и, хотя был в отставке, вернулся на службу

уже 15 сентября 1826 года и снова занялся любимым делом, но уже на Юге в том же чине лейтенанта.

21

Перечисление его заслуг, как моряка и географа может

занять несколько страниц. Поэтому назовем только главные

события: участвовал в русско-турецкой войне 1828-1829 гг., был серьезно ранен во время морских сражений у Анапы и

Варны. Награжден золотым оружием и произведен в капи-

тан-лейтенанты. Но рана давала о себе знать, и потому он

был уволен в 1834 году в бессрочный отпуск.

За годы 12-летней отставки Романов обустраивал свое

имение, учил крестьян разным новшествам в сельском хо-

зяйстве — сажать сады, разводить картофель, правильно

применять удобрения. Он объехал большую часть России и

был избран действительным членом Императорского Воль-

но-Экономического Общества, Императорского Общества

Сельского Хозяйства Южной России, Московского Обще-

ства Сельского Хозяйства, Главного Общества улучшенно-

го овцеводства, Комитета шелководства и Императорского

Русского Географического Общества.

В 1854 году Романов добровольно возвращается во флот

в морское ополчение, участвует в Крымской войне сначала в

Финляндских шхерах, а с 1855 года — переведен по проше-

нию в Севастополь. Одним из последних покинул осажден-

ный город и, будучи раненым, продолжал командовать суд-

ном, которое под огнем противника перевозило на северную

сторону последних защитников. Тогда и был контужен и ра-

нен осколком бомбы в ногу. За этот подвиг его наградили ор-

деном Св. Станислава 2-й степени.

Как географ, Романов проявил себя и на Черном море: ис-

следовал рейды при Сухум-Кале, Редут-Кале, сделал съем-

ки кавказских берегов. Составленные им тогда карты имели

важное значение для Черноморского флота и были немед-

ленно опубликованы. Он даже составил словарь абхазских

и черкесских наречий. Плавал через Босфор и Дарданеллы, путешествовал верхом на лошади по Греции, по поручению

Русского общества пароходства и торговли исследовал р.

Днестр и составил его карту.

30 августа 1861 года В. Романов произведен в контр-ад-

миралы и окончательно уволен со службы, но продолжал со-

бирать материалы по истории русского флота, состоя чле-

22

ном ученого комитета Морского штаба. В это время он жил

в Александрии и был избран мировым посредником одного

из участков уезда. Известно даже место, где располагался

дом Романовых. Об этом есть упоминание в воспоминаниях

одного из александрийских старожилов. К сожалению, дом

не сохранился, а находился он по улице Почтовой (совре-

менная Первомайская) перед домом, где был онкодиспан-

сер, сейчас там аптека. Располагался в глубине, вниз ближе

к речке Березовке. Зная любовь Романова к садоводству и

огородничеству, можно представить, какой там был краси-

вый и ухоженный участок.

В известных воспоминаниях русского поэта А. А. Фета, который с 1845 по 1853 годы служил в кирасирском полку в

Крылове, часто бывая в Новой Праге, Елисаветграде, Ново-

миргороде, Александрии и других местностях нашего края, упоминаются и Романовы. Фет мало пишет о Владимире

Павловиче, но чувствуется, что он любил и уважал старого

моряка. Поэт называет его «милым и благодушным челове-

ком». Упоминает он также о том, что имение Романовых было

и в с. Снежково Александрийского уезда (приданное жены

Екатерины Федоровны). Потом семья жила в Крылове (Но-

вогеоргиевске), где начал военную службу юнкером их сын

Владимир. В 1847 г., когда Фет ездил в отпуск в Москву, он

по рекомендательному письму Бржеских был любезно при-

нят в доме Романовых (в Москве учились их дети) вместе со

своим университетским товарищем Сергеем Михайловичем

Соловьевым.

К сожалению, именно та страница жизни В. Романова, ко-

торая повествует о его службе мировым посредником, пока

не совсем заполнена. Узнаем об этом из некролога на его

смерть, который был опубликован в газете «Одесские ве-

сти». Должность эта была введена «для содействия в про-

ведении крестьянской реформы 1861 года». Из местных

дворян выбирались люди, способные быть своеобразным

«буфером» между крестьянами и помещиками. Назначались

они Сенатом по представлению губернских властей. Как и в

других уездах, в Александрийском было несколько мировых

посредников, каждый из которых отвечал за свой участок.

23

Их работа заключалась в том, чтобы наделение крестьян

землей шло согласно Уставных грамот. Они рассматривали

жалобы крестьян на помещиков и разрешали споры между

ними. Кроме того, помогали в организации волостного об-

щинного самоуправления. Институт мировых посредников

существовал до 1874 г. Интересно, что среди бывших дека-

бристов было несколько мировых посредников.

Старожилы Александрии помнят, что на бывшем город-

ском кладбище, где на многих могилах стояли прекрасные

скульптурные памятники, была и могила В. П. Романова.

Ее украшал надгробный памятник, на котором был укреплен

настоящий кортик. Уже несколько десятков лет на месте раз-

рушенного кладбища — автопредприятия, а надгробные пли-

ты, части памятников, камень и кирпич пошли на постройки.

Вот такие мы — «Иваны, родства не помнящие» и, готовы, в

первую очередь, «до основания мир разрушить, а потом…»!

Не сохранилось, к сожалению, портрета В. Романова и мы

не можем созерцать лицо этого благородного человека. Но

портрет был. Об этом упоминает один из его правнуков Сер-

гей Соловьев. Висел он в имении его родителей Дедово под

Москвой.

24

Умер В. Романов скоропостижно 11 октября 1864 г., за-

болев после объезда волостей своего участка. В некоторых

публикациях указывалось, что похоронен он возле церкви с.

Березовки. Но это — не так. Сейчас мы можем точно сказать, что контр-адмирал В. П. Романов нашел свое упокоение в

родной Александрии. В Кировоградском государственном

архиве хранится метрическая книга Успенского собора го-

рода за 1864 год. Там есть запись о смерти Романова. И, как

будто бы, специально для потомков указано место захороне-

ния — «…на городовом кладбище».

В «Некрологе» о нем сказано очень тепло и проникновен-

но: «…Нет ничего грустнее как терять людей, принадлежа-

щих к разряду общественных деятелей. Потеря эта бывает

тем тяжелее, чем труднее ее заменить… Своею деятельно-

стью на этом новом поприще он приобрел одинаковое до-

верие, как от общества землевладельцев, так и от крестьян.

При 70 — летнем возрасте он был бодр, и никто не ожидал, чтобы смерть так внезапно прекратила его общественную

деятельность, к общему сожалению всех людей, близко его

знавших».

Джерело

1. Жахалова Н. Владимир Павлович Романов. Контр-адмирал, путе-

шественник, писатель, мировой посредник (из будущей книги

«Романовы и Соловьевы — связь поколений») / Н. Жахалова. —

Режим доступу: http://alexandriyahistory.blogspot.com/2015/09/

blog-post.html#more. — Назва з екрану

Надія Жахалова

Подорож на фрегаті «Проворний» до Кадісу (уривок з

«Записок у поході…» у перекладі українською мовою) 1818 року 28 вересня обігнули ми мис Сент-Вінсент, зали-

шивши за собою бурхливий Атлантичний океан. Морські про-

стори ці для всіх є цікавими, а для морського офіцера разом

з тим і повчальні. На них показав величне своє мистецтво і

надзвичайний геній славнозвісний з адміралів нашого часу

безсмертний Нельсон...

25

29 [вересня] зі сходом сонця відкрився погляду нашому

Кадіс (іспанське портове місто на березі Атлантичного оке-

ану, одне з найдавніших європейських поселень — упоряд-

ник). Довго не міг зійти я з палуби. Місто це має відмінний ви-

гляд від усіх, які до цього вдалося мені бачити. Кам’яна стіна

... оточує його, через неї верхи будинків здебільшого замість

кришок заставлені квітами і деревами живописно здаються

безмежним квітучим садом. На захід височіє вежа з телегра-

фом, а на схід — стародавній монастир … 1 жовтня я з’їхав

вперше на берег. Маючи нагоду бути в Англії, Данії, Швеції та

Німеччині в жодній з цих земель не був я настільки вражений

новизною і різницею представлених мені на першому кроці

предметів.

Іспанці відрізняються від усіх європейських націй як фізі-

ономією своєю так і одягом. Чоловіки носять довгі камзоли, вузькі нижні сукні та загорнуті в плащі, на голові — круглий ка-

пелюх з величезним полем. Жінки всі в чорних сукнях і під по-

кривалами... Першою моєю справою було оббігти все місто, щоб отримати розуміння про його стан. Зійшовши на вежу, де влаштовано телеграф, оглянув я околиці. Вид з вежі чудо-

вий: місто як на долоні, на північ з’являється міст, що з’єднує

26

Кадіс з материком, на захід — Санта Марія з прекрасними са-

дами, на схід і південь Гібралтарська протока, далі біліє аф-

риканський берег.

...Ми обідали в кращому тутешньому трактирі — чотирьох

народів... В кондитерській подали нам по чашці пінистого

шоколаду. Звідси пройшли ми на вал, де в густій алеї знайш-

ли безліч відпочиваючих, і повернулись до міста на площу

Святого Антонія, де

збирається вище то-

вариство кадіське.

Площа невелика, чо-

тирикутна, обнесена

навколо бульваром

на якому в багатьох

місцях поставлені

лави. У найближчих

будинках безліч ка-

вових і кондитер-

ських. Площа ця є театром для любовних пригод: тут переда-

ються листи і призначаються побачення.

... Є будинок для бідних, академія наук і два театри. Один

з них пошкоджений під час бомбардування французами, при

якому жителі Кадісу відзначилися своєю мужністю і неймо-

вірним терпінням і постійністю характеру. В ознаменування

цієї відмінної риси, король до багатьох інших титулів надав

нещодавно Кадісу найменування «наймужнішого міста».

Джерело

1. Походные записки в Испании флота лейтенанта Владимира Ро-

манова // Отечественные записки. — Санкт-Петербург, 1820. —

Ч.2. — С. 27-41.

Володимир Романов

Рекомендуємо прочитати:

1. Жахалова Н. Дочка контр-адмірала В. Романова — дружина С. Солов-

йова / Н. Жахалова // Вільне слово. — 2004. — 19 травня. — С.10.

2. Журавська О. Мандрівник, географ, літератор / О. Журавська // Кірово-

градська правда. — 1987. — 6 січня. — С.4.

27

27 квітня — 215 років тому (1801 рік) з дня народжен-

ня декабриста Олександра Івановича Вегеліна. Декіль-

ка років мешкав (після 1843 року) у родичів в селищі

Нова Прага Олександрійського району.

Про декабриста Вегеліна

З дворян Волинської губер-

нії. Батько — доктор медици-

ни Йоганн-Крістоф Вегелін...

Член таємного Товариства

військових друзів, організатор

виступу Литовського піонерно-

го батальйону. Заарештовано

26.12.1825... Військовим су-

дом позбавлений дворянства,

чинів і засуджений до смертної

кари... засланий на 10 років на

каторжну роботу із залишенням

потім в Сибірі на поселенні... За

указом 8.11.1832 обернений на

поселення в слободу Стрітенську Нерчинського заводського

округу Іркутської губернії, височайше дозволено вступити на

службу в Окремий кавказький корпус — 10.1.1837, визначе-

ний рядовим в Кабардинський єгерський полк — 18.8.1837, переведений за відзнаку в унтер-офіцери — 18.8.1838, юн-

кер — 6.12.1839, прапорщик — 22.7.1842, звільнений у від-

ставку за станом здоров’я «без переваг» із забороною в’їзду

в обидві столиці та встановленням поліцейського нагляду за

місцем проживання — 27.1.1843. Жив у Полтаві, потім у ро-

дичів у м. Новій Празі Херсонської губернії і, нарешті, в Одесі, де завідував мінеральними водами. Помер у Одесі.

Джерело

1. Самаль А. Виртуальная энциклопедия декабристов / Анна Са-

маль. — Режим доступу: http://decemb.hobby.ru/. — Назва з екра-

ну.

Анна Самаль

28

210 років тому (1806 рік) поселення Усиківка отримує

назву Олександрія та вперше статус повітового міста

Херсонської губернії новоутвореного повіту з назвою

«Олександрійський». Ця подія має виняткове значення

для всієї історії міста, сіл і селищ нинішнього Олексан-

дрійського району, оскільки саме тоді було визначено

населений пункт, який став адміністративним, політич-

ним, економічним і культурним центром території, що

нині є територією сучасного Олександрійського райо-

ну та декількох інших адміністративно-територіальних

утворень Кіровоградської області.

Про утворення Олександрійського повіту (уривок з

узагальнюючої праці про Херсонську губернію у перекладі

українською мовою )

Указом 15 травня 1803 наказано губернське управління

перенести... в Херсон, а тому й губернію іменувати Херсон-

ська. Наступні адміністративні перетворення стосувалися

лише внутрішнього розмежування краю: так по новим шта-

там губернії, 16 березня 1806 року, число її повітів збільшено

до п’яти, утворенням повіту Олександрійського, при цьому

повітовим його містом призначено с. Бечеї або Усівку, вдру-

ге названу Олександрією замість Крилова, якому повернуто

колишнє його ім’я.

Джерело

1. Херсонская губерния. Список населенных мест по сведениям

1859 года / ред. Л. Майков. Издан Центральным статистическим

комитетом Министерства внутренних дел. — Санкт-Петербург, 1868. — С. 1, 2, 24, 25, 54, 55, 63, 64.

Випалювання вугілля, гончарство і садівництво у

Олександрійському повіті (уривок із статті «Промисли та

ремесла сільського населення Херсонської губернії…») В Олександрійському повіті переважна більшість насе-

лення, після закінчення польових робіт, переходила чи не

до основного зимового промислу — випалювання вугілля.

Наприклад, в містечку Дмитрівка вугільним промислом за-

29

ймалося більше 100 дворів. Вугілля дмитрівських селян було

відоме на базарах міст Єлисаветграда, Олександрії, Нової

Праги; його продавали в Аджамці, Новгородці, Кривому Розі, Ново-Українці та інших великих селах. Дрова для випалю-

вання вугілля постачали з Чорного лісу (казенний) та «Воль-

ної Чути» Філіппових і Аврамових, що займав 2 965 десятин.

Вугільний промисел був значною допомогою для селян, які

мали великі сім’ї і володіли незначною кількістю землі, недо-

статньої для прогодування... Центрами гончарства в повіті

були Новогеоргіївськ, Скубіївка, Талова Балка, с. Мошорине.

Гончарством, яке давало непоганий заробіток і мало попит

в сусідніх повітах і навіть губерніях (Катеринославській, Тав-

рійській), займалася значна частина населення Олександрій-

ського повіту...

В місцях віддалених від моря (Ананьївський, Олександрій-

ський, Єлисаветградський повіти) вирощували яблуні, груші, сливи, вишні.

Джерело

1. Чорна Л. М. Промисли та ремесла сільського населення Херсон-

ської губернії в другій половині ХІХ — на початку ХХ ст. / Л. М. Чор-

на // Чорноморський літопис : науковий журнал. — Миколаїв : Вид-

во ЧДУ імені Петра Могили, 2014. — Вип. 9. — С.110-118.

Л. Чорна

Олександрійський повіт за часів його утворення

(уривок з праці «Нариси Олександрійського повіту…»

у перекладі українською мовою)

Разом, у п’яти волостях і містечку Петриківці у 1806 році, нараховувалось 18482 душ чоловічої статі. Крім казенних

селищ (слобід від слова «свобода»), до складу Олександрій-

ського повіту, у тому ж 1806, входили наступні поміщицькі

села: Богоявленськ (Радьківка), Василівка (Секретарівка), Краснопіль (Ефимівка), Пантазіївка, Бандурівка, Миронів-

ка (Переводчикова), Білецьківка, Войнівка (Коновальское), Поповичевка (Лістухіна), Байдаковка, Шамівка, Світлопіль

(Трандафілова), Онуфріївка, Попівка, Миколаївка (Водяна), Лісанево-Душенкевичева, Олександрівка (Текеліївка), Ре-

30

вівка, Талова Балка, Браїлівка, Олександрівка (Авраменкова, або Мала Аврамівка), Березівка (Бжеського, Брицький, Кон-

чінова, Орлая) і Макариха.

Таким чином, Олександрійський повіт, в 1806 році, скла-

дався з одного міста, трьох містечок, 32-х казенних і 23-х по-

міщицьких сіл...

На початку нинішнього дев’ятнадцятого століття, наміс-

ництва перейменовані в губернії: Херсонську, Катеринос-

лавську і Таврійську. У цей час межі Олександрійського по-

31

віту змінилися, а центр його знову перенесений в казенне

селище «Усівка», якому пожалували знову рівень повітового

міста, з колишньою назвою «Олександрія». Це сталося 20

вересня 1806. Колишня Олександрія, що на правій сторо-

ні річки Тясмина, повернуто в первісний свій стан, містечко

Крилів (Новогеоргієвськ). У 1806 році Олександрійський по-

віт складався з наступних населених місць, а саме: I. Вер-

блюзької волості: Верблюжка, Чечеліївка, Петрове, Спасо-

ве, Бокове (Карабилова), Варварівка, Вершинокам’янка.

II.

Червонокам’янської волості: Червонокам’янка, Зибка, Куколівка, Аврамівка (Овнянка, Новостародуб), Головків-

ка (Бешка), Протопопівка (Вараждін), Косівка (Глаговац).

III. Олександрійська волость: Крилов (Новогеоргієвськ), Та-

борище, Крюків, Кам’янопотоцьке, Павлиш, Золотарівка, Садове (Садки). IV. Іванківцевська волость: Іванківці (Мер-

жановка), Галаганівка, Стецівка (Шолмоша), Калантаїв, Андрусовка (Чонград), Глинськ, Нікольське. V. Плосківська

волость: Диківка (Самбір), Дмитрівка, Плоске, Вершац (Не-

стерівка), Ухівка, Янов.

Джерело

1. Никифоров В. Н. Очерки Александрийского уезда Херсонской гу-

бернии / В. Н. Никифоров // Херсонские епархиальные ведомос-

ти. — 1876. — № 22, 15 ноября; прибавлен. — С. 394-410; № 23, 1 декабря; прибавления — С. 427-460; № 24, 15 декабря; прибав-

ления — С. 165-202; 1878. — № 18, 15 сентября; прибавления. —

С. 535-539; № 19, 1 октября; прибавления. — С. 568-579; № 20, 15 октября; прибавления. — С. 603-615.

Василій Нікіфоров

Нерозгадана таємниця Олександрії

Чимало таємниць ховає від нас історія. Одна з них — чому

саме так, а не інакше назвали місто Олександрію. Сьогод-

ні, коли починається процес позбавлення українців та всієї

України від тоталітарного минулого, все більше приходить

розуміння того, що і імперські назви міст і містечок теж є еле-

ментом культури, що викликає відчуття душевної холоднечі.

Від колонізаторських, загарбницьких найменувань в честь

32

тих, хто рясно полив кров’ю українську землю, хто поклав на

олтар власної утопічної, людожерської ідеї мільйони життів

треба рухатись у напрямку історично та літературно обґрун-

тованих, милозвучних українських назв. Нехай ті загарбниць-

ко-кровожерливі назви продовжують краще жити у архівах

на сторінках документів, ніж жити у народній пам’яті в назвах

міст і сіл. Але спочатку треба зрозуміти, що власне закодова-

но у цих назвах. І чи є правдивими звичні для більшості, про-

сті, але не завжди історично вірогідні пояснення назв. Одна з

таких таємниць — місто Олександрія.

Олександрія, як відомо, мала до свого остаточного най-

менування декілька назв. Про це є детальні розвідки різних

авторів, в тому числі і автора статті. А ми спробуємо спочатку

дослідити точки зору на етимологію (походження) сьогод-

нішньої назви міста за різними джерелами і висловити у під-

сумку власну версію.

Німецький вчений Макс Фасмер, товариш у житті і коле-

га у науці українця-емігранта з Олександрії Дмитра Чижев-

ського, пише у своєму класичному етимологічному словни-

ку російської мови дивну, фантастичну на перший погляд

версію походження назви міста Олександрія. Він виводить

назву Олександрії від давньогрецької Александрії — столиці

Птоломеїв в Єгипті, що була заснована у згадку про Алек-

сандра Македонського. Про останню, до речі, стало відомо

завдяки сказанню про Александра, поширеному у XI століт-

ті [1]. Зауважимо, Макс Фасмер вказує у своєму словнику

досить небагато назв населених пунктів та пояснює етимо-

логію ще меншої кількості з них. Про те, що йде мова саме

про Олександрію у нинішній Кіровоградській області, сум-

нівів немає, бо автор словника чітко вказує на повітове мі-

сто у Херсонській губернії. Але наскільки фантастичною є ця

версія? У 1783 році всевладний тоді фаворит самодержи-

ці Російської імперії (принаймні у справах державних) По-

тьомкін визначає назви для нових просторів імперії і саме

за його поданням з’являються Олександрійський повіт та

місто Олександрія.

А ось цитата з листа Катерини II Потьомкіну 13 червня

того ж 1783 року. Листи, пише імператриця, свого «друга

33

сердечного», від 1 червня з

Херсону вона отримала. Тут

же вона бідкається про воро-

же ставлення турків та крим-

чаків, а також передає 100 000

рублів для потреб нового мі-

ста імперії — Херсону. А також

просить фаворита не давати

кораблям занадто довгі наз-

ви і буквально французькою

зазначає з питання наймену-

вань наступне: «для того щоб

занадто гучне не зробилось

обтяжливим, і щоб не було

занадто складно відповідати

цьому призначенню», хоча по-

тім робить пасаж і дозволяє

буквально як завгодно вчинити з найменуванням кораблів:

«як бажаєш з іменами».

І наприкінці характерний пасаж про подію, що трапилась

зі шведським королем у Фрідрісгамі. Король нещодавно зла-

мав руку, отож невідомо як він по-

чуватиметься у дорозі. Однак, як

згадує імператриця, Александр

Македонський у схожому випадку

перед військом не пасував [2].

А ось ще один цікавий пасаж

вже написаний Потьомкіним ім-

ператриці. У одному з листів мова

йде про нещодавно захоплений

Крим, тобто землі, на які, як вва-

жає Потьомкін, «Александр та

Помпеї так би мовити тільки по-

глядали, а російська імператриця

прив’язала до скіпетра». В цих

діях Потьомкін вбачає навіть пев-

ну містичність [3].

34

Потім у листуванні все менше згадується цей міфологіч-

ний образ і в більшості пізніших листів вже ні фаворит, ні ім-

ператриця цей образ не згадують.

А от Вольтер навіть порівняв Катерину II з царицею амазо-

нок Фалестрою, яка не сама мусить зваблювати героїчного

еллінського царя-завойовника, як це згадується у багатьох

давніх джерелах, а Александр Великий мусив би добиватись

уваги Катерини II [4].

Насправді це було, звісно, лише загравання з новою во-

лодаркою величезної та вже за тих часів могутньої імперії, яка позбавилась зовнішніх боргів, отримала більше коштів

на розширення та намагалась активно діяти на зовнішньому

кордоні. І амазонський міф став частіше використовуватись

для обґрунтування дій Катерини II, адже цариця амазонок

Фалестра була володаркою Скіфії-Таврії і тому приєднання

Криму трактувалось як відродження імперії амазонок.

Таке постійне звернення до імені Александра було сим-

волічним, адже міфологія еллінської держави Олександра

М а к е д о н с ь к о г о

згадується у часи

правління Катери-

ни II постійно і цей

досить продуктив-

ний міф поширю-

вався і замовлени-

ми публікаціями і

численними одами

на ім’я імператриці.

Катерина II

нама-

галась якимось чи-

ном утвердити своє хитке ще правління після вчиненого нею

перевороту. І тому використовувала всі засоби для підтрим-

ки легітимності влади. Ім’я великого полководця для цього

годилось.

Звісно, все це поки що гіпотеза, проте варто згадати, що в

Катеринославському намісництві, створеному за проханням

Потьомкіна, і був створений Олександрійський повіт і засно-

ване повітове місто Олександрія.

35

Вже у зрілому віці один

з найвидатніших олексан-

дрійців Дмитро Чижевський

згадував, що він народився

в «повітовому місті Олексан-

дрії, яке заслуговує більшої

уваги, і по суті потрапило

в етимологічні словники

тільки тому, що я там наро-

дився» [5]. Звісно, як ствер-

джують і науковці, це не

більше ніж гумор великого

славіста [6], однак чи не сам

Чижевський наштовхнув на

схожу думку свого колегу, з

яким не тільки спілкувався,

але й вів активну наукову дискусію та якого вважав достой-

ним високого звання науковця?

Максим Рильський недарма говорив про те, що варто за-

глядати у словник, бо там чимало цікавого і важливого для

кожного, хто любить рідну мову. І я вкотре пересвідчився у

цьому, заглянувши до одного з них, на якому ще залишився

запах свіжої типографської фарби.

Перебуваючи у черговому відрядженні в обласному цен-

трі, не зміг пройти мимо книгарні, що має чималий асорти-

мент наукової літератури. І — о диво! На одній з книжкових

полиць здибав унікальну книгу із не менш унікальною назвою

саме для краєзнавця — «Етимологічний словник топонімів

України» [7]. Це чи не єдине сьогодні наукове видання, яке

тлумачить з огляду на позицію сучасної науки (видання да-

товане 2014 роком) походження 3700 сучасних та історичних

топонімів України.

Я сподівався там прочитати і те, як бачать сьогодні похо-

дження назви міста Олександрії науковці, що фахово дослід-

жують це питання. Як виявилось, єдиний на сьогодні тако-

го обсягу і рівня український топонімічний словник, містить

власну версію походження назви міста. «Ойконім [8] виник як

меморіальна назва на честь Олександра I за допомогою ха-

36

рактерного для античних топонімів форманта –ія в релятив-

но-посесивній [9] функції; порівняйте — місто Александрія в

Єгипті, назване за іменем Олександра Македонського» [10].

Цю ж думку підтверджує і дослідник з Національного уні-

верситету «Києво-Могилянська академія», стверджуючи піс-

ля проведення детального аналізу назв населених пунктів

нинішньої Кіровоградщини, що «найпоширенішим в ойконімії

Кіровоградської області є посесивно-релятивний тип номі-

нації (37%). Пояснюється це не стільки характером названих

об’єктів, скільки тим, що більшість ойконімів виникла в такий

історичний період, коли визначальною була ознака «кому на-

лежить» чи «стосовно кого виник». Тому майже всі вони наз-

вані або в честь засновників та власників поселень, або від-

носно тих осіб, які мали інший стосунок стосовно населених

пунктів» [11].

Аналогічну думку майже безапеляційно підтверджують

більшість дослідників назв міст і сіл України. Наприклад, Алла

Коваль у відомому виданні «Знайомі незнайомці: Походжен-

ня назв поселень України» повторює ту ж версію щодо май-

бутнього імператора, онука Катерини II, уточнюючи про те, що в імперії у часи найменування міста насаджувались, так

би мовити, «класичні» назви [12], тобто назви, пов’язані з ан-

тичністю, еллінізмом.

Таким чином можливо саме еллінська мода вплинула

на чиновників, що ухвалювали рішення і подарували місту

красиву назву, хоча без пояснення походження Олексан-

дрії-Александрії в степах центральної України.

Література та джерела:

1. Фасмер Макс Этимологический словарь русского языка: Т. 1 /

Макс Фасмер. — Москва: Прогресс, 1986. — С. 70.

2. Екатерина II и Г. А. Потемкин. Личная переписка 1769-1791. —

Москва: Директ-медиа, 2010. — С. 264.

3. Екатерина II и Г.А. Потемкин. Личная переписка 1769-1791, Мо-

сква, Директ-медиа, 2010. — С. 272.

4. Проскурина В. Мифы империи: литература и власть в эпоху Ека-

терины II / В. Проскурина. — Москва: Новое литературное обозре-

ние, 2006. — С. 13.

37

5. Дмитро Іванович Чижевський і його сучасники. Листи, спогади /

упор. І. Валявко, О. Чуднов, В. Янцен. — Кіровоград: Імекс-ЛТД, 2013. — С. 341.

6. Дмитро Іванович Чижевський і його сучасники. Листи, спогади

/ упор. І. Валявко, О. Чуднов, В. Янцен, Кіровоград: Імекс-ЛТД, 2013. — С. 353.

7. Лучик В. В., Етимологічний словник топонімів України / В. В. Лу-

чик. — Київ: ВЦ Академія, 2014.

8. Ойконім — власна назва населеного пункту.

9. Релятивно-посесивна функція — тобто така, яка має віддалене

відношення до об’єкту, але присвоює собі його назву, властиво-

сті.

10. Лучик В. В., Етимологічний словник топонімів України / В. В. Лу-

чик. — Київ: ВЦ Академія, 2014. — С. 360.

11. Голінатий О. П. Лексико-семантична основа ойконімії Кіровоград-

щини / О. П. Голінатий // Актуальні проблеми філології та перекла-

дознавства. — 2013. — Вип. 6(2). — С. 83-92. — Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/apftp_2013_6(2)_11.pdf. — Назва з екра-

ну.

12.

Коваль А. П. Знайомі незнайомці: Походження назв поселень

України / А. П. Коваль. — Київ: Либідь. — С. 243.

Віктор Голобородько

Рекомендуємо прочитати:

1. Енциклопедія історії України: Т. 7: Мі-О / Редкол.: В. А. Смолій (го-

лова) та ін. НАН України. Інститут історії України. — Київ: Наукова

думка, 2010. — 728 с.: іл.

2. З історії Херсонської губернії. 1803-1920 рр.: збірник документів

/ Упоряд.: О. І. Стукалова ; Відп. за вип. В. О. Лебідь, Т. І. Лебідь.

— Херсон : Держархів Херсонської області, 2013. — 104 с. : іл. —

(Бібліотечка архіву. Вип. 17).

195 років тому (1821 рік) видано указ про створення

на території Херсонської губернії в склад якої входили

тоді землі нинішнього Олександрійського району, вій-

ськових поселень. Ця подія мала як позитивні так і не-

гативні наслідки. Чималі кошти на облаштування вій-

ськових поселень, організація діяльності державних

установ, системний розвиток освіти та медичної галузі

можна віднести до позитивних. Проте військові посе-

лення мали і чимало негативних сторін — посилення

експлуатації селян, муштра та часто-густо безглузда

38

регламентація життя поселян призводили до чималих

соціальних, економічних втрат, втручання у життя лю-

дей з боку самодержавної влади.

Про військові поселення

Військові поселення були елементом організації частини

військових сил Російської імперії доби кріпацтва, коли вій-

ськова служба поєднувалась з господарською діяльністю.

Військові поселення організовували ще в XVII ст. на південних

та східних рубежах тодішньої Російської держави для захи-

сту кордонів. На початку XVIII ст. з цією метою такі поселення

були створені Петром І в Україні. Нового поширення військові

поселення набули за часів Олександра І та Миколи І. Вико-

навцем задумів щодо їхнього впровадження в життя був граф

О. Аракчеєв. Ідея військових поселень полягала в тому, щоб

створити великий резерв військ без додаткових витрат з боку

держави. Переводили у військові поселення переважно дер-

жавних селян та козаків. Згідно з положенням про військові

поселення, усі працездатні селяни до 45 років включно, що

примусово переводилися в поселення, поділялися на три

групи: господарів, помічників та солдатів діючих частин. Усі

вони ставали одночасно хліборобами та вояками. Господар і

його помічник зобов’язані були, крім своїх родин, утримува-

ти ще й двох солдатів з родинами, тричі на тиждень взимку і

двічі влітку навчатися військовій справі, виконувати численні

натуральні повинності та деякі обов’язки поліційного харак-

теру. Дітей поселенців зараховували до шкіл кантоністів (вій-

ськовозобов’язаних). Військові поселення в Україні з’явили-

ся в кількох повітах Слобідсько-Української та Херсонської

губерній. Пізніше військові поселення були поширені на Ки-

ївську, Катеринославську та Подільську губернії. В 1850 р. на

становищі військових поселенців перебувало понад 645 тис.

жителів України. На час ліквідації в 1857 р. військові поселен-

ня займали понад 2,3 млн. десятин землі. Розв’язання про-

блеми збільшення військових сил імперії шляхом поєднання

військової служби та господарської діяльності зазнало краху, чому сприяли також чисельні повстання поселенців. Військо-

39

ві поселення були ліквідовані як такі, що не виправдали спо-

дівань, а поселенців переведено до стану державних селян.

Джерело

1. Україна: хронологія розвитку: енциклопедія: В 6 Т. — Режим

доступу: http://www.litopys.com.ua/encyclopedia/uchast-ukra-nskogo-narodu-u-ros-ysko-turetsk-y-ta-v-tch-znyan-y-v-ynakh/v-yskov-poselennya-v-ukra-n-/. — Назва з екрану.

Про створення та побут військових поселень

(уривок з праці «Матеріали з історії виникнення

церков в Олександрійському повіті…»

у перекладі українською мовою)

У 1834 році, повітові присутственні місця переведені

були в поселення Бобринець, яке тому й пожалували в пові-

тове місто з тим самим ім’ям. Таким чином з трьох повітів: Олександрійського, Єлисаветградського і Ольвіопольського

склали два — Олександрійський і Бобринецький, причому

повітовій цивільній владі відали тільки виключно поміщиць-

кі поселення і села, а колишні казенні села, перейменовані

потім у військові, підпорядковані були військовопоселенному

начальству. На просторі двох повітів і частини Херсонського

утворено 12 військових округів Новоросійського військового

поселення. У кожному з цих округів розташовувався кавале-

рійський полк, який отримував звідси квартири, продоволь-

ство і фураж*.

Командир полку був разом з тим і командиром округу; на-

чальник кавалерійської дивізії завідував і чотирма округами.

* У 1-му кавалерійському окрузі (штаб в Новогеоргіївську) розташову-

вався кірасирський військового ордена полк; у 2-му (в Новостародубі) Кірасирський принца Петра Ольденбургского; в З-му (у Новій Празі) Кірасирський принца Альберта Прусського; в 4-ому (в Новгородці) Кі-

расирський Олени Павлівни полк; в 5-му окрузі (у посаді Новоукраїнці) квартирував Український уланський; в 6-ому (у посаді Новоархангель-

ську) Новоархангельський уланський полк; в 7-ому (в м. Новомиргороді) Новомиргородський уланський; в 8-м (в селищі Елисаветградці) Єли-

саветградський уланський; в 9-ому (в Новому Бузі) Бузький уланський

полк; в 10-ому (в м. Нова Одеса) Уланський принца Насауського полк; в 11-ому (в місті Вознесенську) Охтирський гусарський; в 12-ому (в се-

лищі Вільшанці) Олександрійський гусарський полк.

40

Згодом стройове управління відокремилося від поселень; і визначились для цього особливі начальники, як для кожного

округу, так і для чотирьох округів.

Мало того: під кінець існування військового поселення

складений був з восьми округів цілий корпус, штаб якого

знаходився в Єлисаветграді. Начальники дивізій і 4 округів

перебували в Новій Празі, Новомиргороді і Вознесенську.

Церкви військового поселення підпорядковані були диві-

зіонним благочинним, а саме благочинним церков перших

чотирьох округів був настоятель Єлисаветградського Успен-

ського корпусного собору. Настоятель Новомиргородського

Миколаївського собору завідував церквами других чотирьох

41

округів, церкви ж останніх чотирьох округів знаходилися в

завідуванні настоятеля Вознесенського собору військового

міста Вознесенська. Кожен із зазначених благочинних мав

по чотири помічника під назвою «старший священик округу».

Джерело

1. Никифоров В. Н. Материалы для истории возникновения церквей

в Александрийском уезде Херсонской губернии. ІІ. Материалы

для истории возникновения церквей в Херсонской епархии /

В. Н. Никифоров. — Отд. Оттиск. — Оддеса: Экономическая, 1904-1906(?). — С. 14-40.

Василій Нікіфоров

Військові поселення в Олександрійському повіті

(уривок з праці «Нариси Олександрійського повіту…»

у перекладі українською мовою)

З 1821 року розпочалося тут облаштування військових

поселень. Подія це склала для народу певну епоху, від якої

люди часто ведуть своє літочислення*.

Але ще раніше ходили в народі зловісні чутки про навер-

нення казенних селян у військових поселян. На початку, чутки

ці, немов віддалений гуркіт грому, заледве були чутні. Дума-

лось, що ось-ось пройде повз людей гроза. Але не так ста-

лось. Чутки ставали наполегливішими і наполегливішими і

нарешті в 1821, 1822 роках тутешні казенні селяни зробилися

військовими поселянами, які через це абсолютно були відо-

кремлені від цивільного відомства. Виняток чомусь було зро-

блено тільки для селян міста Олександрії, містечка Крюкова**

і села Садового (Садків, біля Крюкова). Під впливом страху

народ прийняв цю реформу, що не мала в народі жодних тра-

дицій і таку, що йшла у розріз з народним життям, звичаями і

звичками, сформованими століттями.

*

Час до облаштування військового поселення люди називають «грома-

дянством», про який люди похилого віку відгукуються із захопленням.

Бажаючи визначити час, у який відбулася якась знаменна подія, люди

кажуть: «то було ще за громадянства, а це вже за поселення» або: «як

настало поселення, то мені було тоді літ двадцять».

** Тоді він і в адміністративному відношенні належав Олександрійському

повіту.

42

Внаслідок цієї реформи, Олександрійський повіт змен-

шився більше, ніж на половину: так як у віданні повітових

присутственних місць залишилися тільки поміщицькі містеч-

43

ка, поселення, села і хутори, розкидані між військових селищ; від чого повіт став помережаним рядками.

З початком облаштування військових поселень, закипіла

тут єгипетська робота. Почалося спорудження будинків для

корпусних, дивізійних, бригадних і полкових командирів. Бу-

дувалися квартири для командирів дивізійних, ескадронів і

для госпіталів, військових канцелярій і кантоністських шкіл.

Побудовано було казарми, манежі і стайні. Висаджувалися

гаї, бульвари і розплідники; прокладалися дороги, на яких

будувалися піраміди, колодязі і притулки. Але сама копітка

робота, це було спорудження за формою, витягнутих у лінію

поселенських будинків і дворів.

До 1836 року округами командували командири розташо-

ваних у них полків, а волостями — ескадрону. У 1836 році від-

булося відокремлення начальства поселень: призначені були

особливі командири волостей, округів і чотирьох округів, для

яких, так як і для приміщення поселених канцелярій, побу-

довані були окремі будинки і приміщення. Для спорудження

такої кількості будівель, будівельний дерев’яний матеріал

вивозили щорічно з черкаських лісів, а вапняковий камінь з

околиць Кривого Рогу. Для вивезення лісу і каменю постійно

споряджалися від поселян волові підводи. Для вироблення

лампачу і випалювання вапна, паленої цегли і черепиці, посе-

ленне начальство влаштовувало заводи.

На нинішній території Олександрійського повіту, за неве-

ликим винятком, утворено було, в 1821 і 1822 роках, п’ять

округів, з яких кожен розділявся на три волості. Склад їх був

наступним: Новоросійського військового поселення I. Ка-

валерійський округ. 1 волость. Новогеоргієвськ (Крилов), Таборище, Павлиш (тут була волость), Кам’янопотоцкое і

Успенський (Зімун, Плахтіївка Верхньодніпровського повіту).

2-я волость. Глинськ, Іванківці (Мержанівка), Янов, Нікольск і

Золотарівка. Третя волость. Стецівка, (Шолмоша), Каланта-

їв, Андрусівка (Чонград), Галаганівка і Вершаці (Нестерівка).

II. Кавалерійський округ. 1 волость. Новостародуб (Овнянка, Аврамівка), Чечеліївка, Петрове і Зелене (Верхньодніпров-

ського повіту). 2 волость. Жовта і Комісарівка (обидва сели-

ща Верхньодніпровського повіту). 3 волость. Краснокам’ян-

44

ка, Зибке і Попельнасте (Верхньодніпровського повіту). III.

Кавалерійський округ. 1 волость. Нова Прага (Петриківка, Мурзинка), Головківка (Бешка) і Митрофанівка. 2 волость.

Косівка (Глаговац), Диківка (Самбір), Мошорине, Протопо-

півка (Вараждін) і Куколівка. 3 волость. Аджамка (Велика, Пі-

кінерна), Червоний Яр, Покровськ і Клинці.

IV. Кавалерійський округ. 1 волость. Новгородка (Куців-

ка), Губівка, Калинівка, Інгульська Кам’янка та Новогриго-

рівка (Мержанівка). 2 волость. Верблюжка, Сасове і Верши-

нокам’янка. 3 волость. Бокове (Карабилова), Варварівка та

Гурівка. VII. Кавалерійський округ. 1 волость. Елисаветград-

ка (Михайлівка) і Федвар (13 рота). 2 волость. Красносілля

(Княже) і Цибулеве. 3 волость. Дмитрівка, Знам’янка і Субо-

тець (Мала Аджамка або Гусарська).

Поселення Сентов (Могилів) входило до складу третьої

волості VIII кавалерійського округу.

Військове поселення, від початку свого існування і до ос-

таточної ліквідації переходило у різні фази. Спочатку всі по-

селяни носили військову форму і озброєння; три дні на тиж-

день працювали на казну, три дні на тиждень для себе, а в

недільні та святкові дні, після літургії, займалися стройовим

навчанням. Округи називалися поселенними полками, а во-

лості поселенням ескадронами, якими завідували полкові та

ескадронні командири розташованих у них полків. Поселенні

полки складалися з 8 ескадронів діючих, 3 ескадронів резерв-

них та 3 піхотних батальйонів. Щорічно проводилися огляди, на які прибували поселяни зі своїми волами, возами, плуга-

ми, боронами та іншим сільськогосподарським приладдям.

Очевидці розповідали, що їм дивно і смішно було дивитися

на поселян, виряджених в красиві мундири, в чудових касках, з палашами, які стояли або сновигали між волами і возами.

У 1836 році утворилося окреме поселенне начальство.

Проте командири кавалерійських корпусів начальствували і

над тими поселеннями округи, в яких квартирували їх полки, а інспектор кавалерії командував усіма військовими посе-

леннями, в яких вона розташовувалася.

По звільненню поселян від стройової служби, їх розділи-

ли на три категорії: ті, що мали не менше двох пар волів наз-

45

валися господарями 1-го розряду; ті, що мали тільки одну

пару волів господарями 2-го розряду, а ті, що не мали жодної

пари — не господарями. Орної і сінокосної землі перші от-

римували по 12 десятин, другі по 6, а останні по три. Чолові-

ки працювали на казну до 60 років, а жінки до 50 років. Діти

до 16 років були вільні від казенних робіт. Втім, останніх зо-

бов’язували ловити п’явок, якщо це було можливо. Господар

1-го розряду, господар 2-го розряду і не господар становили

певний нумер, зобов’язаний давати одному солдатові по-

стій і продовольство. Під час неврожаю, збіднілим нумерам, для забезпечення солдата, видавалася з казни мука. Кожна

волость зобов’язана була обробити і зняти для скарбниці

пшениці 140 десятин, жита 800 десятин, вівса 900 десятин, ячменю 600 десятин, і скосити 1800 десятин. Жито йшло на

продовольство кантоністських ескадронів і батарей, служи-

вих інвалідів та робітників батальйонів і рот; овес, ячмінь і

сіно для кавалерії, що квартирувала у поселеннях, а пшени-

ця продавалася і виручені за неї гроші використовувалися на

прикрашення церков, придбання волів для парків і утворення

мирського капіталу.

Окружний комітет складався з голови (окружного коман-

дира) і 4 членів (старшого священика округу і 3 волосних ко-

мандирів), які щоп’ятниці збиралися для обговорення різних

доповідей з поточних справ. При окружному комітеті перебу-

вала канцелярія, що мала чотири відділення: розпорядниць-

ке (завідував обер-офіцер), квартирмістрське, казначейське

та аудиторське (судове); у всіх них було від 20 до 35 писа-

рів. У кожному окрузі влаштований був шпиталь, що містив

від 120 до 250 хворих. При ньому знаходилися: старший лі-

кар, два ординатора, аптекар, акушерка і відповідне число

фельдшерів. У кожному окрузі була робоча рота з парком во-

лів (250 чоловік) і рота служивих інвалідів в комплекті близько

500 осіб, з них 30 або 40 знаходилося під зброєю, а інші роз-

поділялися по всім селищам округу, або в якості вахмістрів і

єфрейторів, або в якості церковних сторожів і поліцейських

служителів. При волосному командирі знаходилися: волос-

ний або старший вахмістр і волосний член. У кожному сели-

щі були: молодший або взводний вахмістр, сільський член, 46

єфрейтор, токовий, магазинер і десятники. Щосуботи вах-

містри і члени збиралися до волосного командиру, для при-

йняття від нього наказів.

Округи 1-й, 2-й, 3-й і 4-й були під начальством командира

перших чотирьох округів, якого місцеперебування і управ-

ління або чергування* знаходилося у посаді Нова Прага (Пе-

триківка, Мурзинка), 5-й, 6-й, 7-й і 8-й округи підпорядкову-

валися командиру наступних чотирьох округів, якого місце-

перебування і чергування перебувало в місті Новомиргороді

(Херсонської губернії); 9-й, 10-й, 11-й і 12-й округи знаходи-

лися під начальством командира останніх чотирьох округів, що мав перебування у м. Вознесенську.

Начальники чотирьох округів перебували в генерал-ма-

йорському, окружні — в штаб-офіцерському і волосні — в

обер-офіцерських, чинах. До 1850 року командири чотирьох

округів залежали від командира кавалерійського корпусу; з

цього ж року для восьми округів призначено окремого на-

чальника і окремий штаб, що знаходилися в м. Єлисаветград.

Тільки інспектор кавалерії поєднував у собі владу військову і

поселенську. Інспектор і його штаб перебували в м. Кремен-

чуці (Полтавської губернії).

Щорічно, перед молоченням особлива комісія, роз’їжджа-

ючи по селах, виготовляла пробний умолот і потім свідчила

про рівень врожаю...

На території військового поселення євреям суворо забо-

ронялося жити. Тим часом на тутешніх ярмарках і базарах

вони є ледве не головними чинниками торгівлі. Крім того, євреї в той час були кращими ремісниками в нашому краї!

Така обставина багатьох тутешніх поміщиків навела на дум-

ку перетворити свої поселення в містечка, де б могли про-

живати євреї і де б збиралися базари і ярмарки, на які тоді

був сильний запит з боку селян, поселян і солдат, які не мали

права і часу займатися торгівлею, а між тим потребували за-

доволення перших потреб господарства. Внаслідок такого

стану справ, в тутешньому повіті утворилися наступні містеч-

ка: Федорівка, Онуфріївка, Василівка, Олександрівка (Теке-

*

При чергуванні перебували: обер-аудитор, інженер, два землеміри, кіль-

ка кондукторів і до 30 писарів.

47

ліївка), Олександрівка (Авраменкове або Мала Аврамівка), Березівка (Брицький, Кончінова, колись Бжеська, а тепер ге-

нерала Орлая), Братолюбівка (Лісанєвічева), Григор’єво-Де-

нисівка (Томаківське), Федорівка (Щорбіна), Софіївка (Гей-

ківка) і Богоявленськ (Радьківка). З них тільки Братолюбівку

і Федорівку можна назвати містечками, бо в них знаходяться

постійні торгівельні лавки і збираються багатолюдні базари

і ярмарки, в Онуфріївці та Олександрівці (Авраменкове або

Мала Олександрівка) бувають тільки ярмарки, а всі інші ма-

ють лише назви містечок і цим іноді вводять в оману жителів

інших міст.

На території військового поселення, щодо продажу напо-

їв, існувала відкупна система. Горілка продавалася низької

якості і за дорогою ціною. Ця обставина народжувала осо-

бливого походження спекуляцію. Як відомо, поміщики мали

право продавати горілку по вільній ціні, а тому ті, хто жив в

сусідстві з військовим поселенням, влаштовували підривні

шинки, в які народ йшов масово. Щоб позбутися небезпеч-

ної конкуренції, такі шинки відкупники знімали за велику ціну.

Спіймані на організації корми поселяни піддавалися пока-

ранню за військово-кримінальними законами.

На початку 1856 року, під найсуворішим секретом, поча-

ли розноситися чутки про ліквідацію військового поселення.

У наступному році чутки ці дійсно почали виправдовуватися.

Так, в 1857 році припинено направлення поселян в ліс і каме-

ноломні; відпустили кантоністів* по домівках.

У 1858 році припинені були казенні посіви і косовиця, а

тільки проводився вимолот хліба, що залишався від 1857

року. Засіяний же в 1857 році озимий хліб був розданий по-

селянам без грошей. Наприкінці 1858 року сформувалося

нове управління, а саме: з чотирьох перших округів утворе-

*

До 1836 року в кожному поселенному полку знаходилося по три школи, в

яких навчалися діти поселян і солдат.

У 1836 році, для поселянських дітей засновані волосні школи, а для

солдатських дітей кантоністські ескадрони. У цьому ж році розформовані

були кантоністські батальйони, що знаходилися в Херсоні і Катериносла-

ві, а їх кантоністи розподілені були по ескадрону. З учнів волосних шкіл і

поселян влаштовувалися окружні та волосні співочі хори, а з кантоністів

і солдат — корпусні...

48

ний 1-й округ, з других чотирьох утворено 2 округ, а з останніх

чотирьох — третій округ. Цьому новому управлінню поселяни

підпорядковані були тільки в господарсько-адміністративно-

му відношенні, а з поліцейських і судових справ вони пере-

йшли в залежність повітових присутствених місць. У 1862 і

1863 роках, з трьох округів утворено управління Херсонським

південним поселенням, начальник якого знаходився у м. Но-

вомиргороді. На початку 1866 колишнє військове поселення

остаточно ліквідоване і поселяни передані мировим посе-

редникам.

Під час опису військового поселення, мимоволі натрапля-

єш на питання: звідки і коли виникла думка, що мирні хлібо-

роби можуть бути в один і той же час і відмінними воїнами.

Насамперед треба відмітити що військові поселення ще че-

кають свого описувача та історика. У будь-якому разі, дум-

ка, що мирні заняття хлібороба дуже легко і вдало можуть

поєднуватися з обов’язками воїна, не нова; вона дуже вдало

реалізовувалась і є усталеною у слов’янському середовищі.

Бажаючи убезпечити себе від раптових вторгнень турок, ав-

стрійський уряд поселяє уздовж свого південного кордону

словаків, кроатів і сербів, які склали Пандурський і гусарські

полки*, що поділені були на роти або шанці.

…У той час знайдено, що злиттям занять орача і воїна мож-

на досягти блискучих результатів, саме: збільшення армії та

скорочення на неї витрат, поліпшення солдатського і народ-

ного побуту. Внаслідок цього імператор Олександр I, в 1809

році, наказав поселити, у вигляді досліду, Єлецький піхотний

полк в Бобилецькому старостві Климовицького повіту Моги-

левської губернії... Як тільки закінчилася війна з Наполеоном, і наші війська повернулися додому, імператор Олександр

I, в 1814 році, наказав виготовити проект влаштування вій-

ськових поселень. Коли проект був готовий, то виданий був

5 серпня 1816 указ, яким наказано поселити в Новгородській

губернії батальйон гренадерського графа Аракчеєва полку. У

наступному році бузькі козаки обернені у військових поселян.

*

Необхідність жити в сусідстві з заклятим ворогом, бути постійно на сто-

рожі і завжди готовим до битви, утворила в західній гілці слов’янства —

гусара, в східній гілці — козака, а в південній — гайдука, юнака...

49

11 березня 1821 наказано було поселити 1 Український

уланський полк в селищах: Рівному, Плетений Ташлик, Чор-

ному Ташлику, Великій Висці, Грузькому і посаді Павловську.

У 1823 році поселяється в тутешньому повіті Третя кірасир-

ська дивізія, а тутешні казенні селяни обернені у військових

поселян*. Душею військово-поселенної установи був відомий

всім граф Аракчеєв, а його опонентами — Барклай де-Толі і

Дібіч. Час і досвід ясно показали, на чиєму боці була вірність

і правильність точок зору щодо устрою військових поселень.

Повна ліквідація військових поселень найбільш красномов-

ним чином довело, що вони не принесли тих результатів, яких від них очікували.

У 1835 році повітові міста Єлисаветград і Ольвіополь взя-

ті були у військове відомство. Замість них повітовими міста-

ми визначені поселення Бобринець і Ананьєв. З цієї нагоди

відбулося нове розмежування повітів. В цей час до Олексан-

дрійського повіту приєднані були наступні поміщицькі села: Ульянівка, Доніна Кам’янка, Черніковка (Казарня), Оситняж-

ка, Северинка, Високі Буєраки, Орлова Балка, Григор’єв-Де-

нисівка (Тімкомська), Федорівка (Щорбіна), Братолюбівка

(Лісанєвічева), Софіївка (Гейківка), Мойсєєвка і Цибулівка

(Цибульчина).

Джерело

1. Никифоров В. Очерки Александрийского уезда Херсонской гу-

бернии / В. Никифоров // Херсонские епархиальные ведомости.

— Одесса, 1876. — № 22, 15 ноября; прибавлен. — С. 394-410;

№ 23, 1 декабря; прибавления — С. 427-460; № 24, 15 декабря; прибавления — С. 165-202; 1878. — № 18, 15 сентября; прибав-

ления. — С. 535-539; № 19, 1 октября; прибавления. — С 568-579;

№ 20, 15 октября; прибавления. — С. 603-615.

Василій Нікіфоров

*

До 1825 року корпус військових поселень складався з 90 батальйонів в

Новгородській губернії, з 12 батальйонів в Могилевській губернії, з 36

батальйонів і 240 ескадронів в Харківській і Херсонській губерніях. Крім

цього, фурштатських рот було 32, сапер 2 роти і 2 роти Охтенського по-

рохового заводу.

50

Про військові поселення (уривок з «Історичного календаря

Кіровоградщини на 2011 рік»)

1 січня 1821 року видано Указ про створення на території

Херсонської губернії військових поселень. У 1829 році Єлиса-

ветград, частина Єлисаветградського та Олександрійського

повітів були передані управлінню військових поселень, на їх-

ній території засновано сім округів. Місто Єлисавтеград ста-

ло центром Південних (Херсонських) військових поселень.

«Аракчеєвщину» було скасовано у 1861.

Джерело

1. Босько В. М. Історичний календар Кіровоградщини на 2011 рік.

Люди. Події. Факти / В. М. Босько. — Кіровоград: Центр.-Укр. Вид-

во, 2010. — С. 29.

Військові поселення та реакція жителів міста Олександрії

на їх запровадження (уривок з праці «Опис приходу, що

належить соборній Успенській церкві повітового міста

Олександрії…» у перекладі українською мовою)

Облаштування військових поселень, що почалося в на-

шому краю з 1817 року, було важким тягарем для державних

поселян; але для Олександрії така реформа ознаменувалася

посиленням в ній середнього елемента з різночинців, купців і

міщан містечок Петриківки, Дмитрівки і Глинська, які не поба-

жали піддатися військовим порядкам і різним утрудненням в

торговому і промисловому побуті*…

На початку тридцятих років, між олександрійськими посе-

лянами почала з’являтися чутка, що їх обернуть у військових

поселян точно так, як уже обернені поселяни міста Крилова

і містечка Петриківки, а ті й інші були однієї і тієї ж категорії

поселяни. Чутка ця ще більш посилилась, коли в 1835 і 1836

роках тут, в Олександрії, відбувалися двосторонні маневри

улан і гусар під керівництвом барона, а нині графа Димитрія

Єрофійовича Остен-Сакена. Тоді селяни олександрійські ос-

таточно переконалися, що недалеко той час, коли Олексан-

*

У той час із зазначених місць переселилися в Олександрію: Зеленські, Анісімови, Грицаї, Сагайдаківські, Лагадіни, Канащенки, Калюти, Волон-

сковські, Мажайки, Кислякови, Котляри та ін.

51

дрія в один чудовий ранок побачить себе на військовій нозі, а її

державні селяни надінуть сірі казакіни з червоними комірами

(казакин — верхній одяг, що міг відкриватися, вид короткого

жупану з широкою баскою (смугою на талії), невисоким сто-

ячим прямим коміром і дрібними складками у талії (позаду), застібався на гачки; формений одяг службовців і військових

у XIX столітті — упорядник). Що залишалося робити олексан-

дрійським поселянам? Як запобігти темній хмарі, яка може

вибухнути над їх головами? Як уникнути небезпеки і позбу-

тися важкого військового побуту поселянского? Питання це з

захмарного світу скоро перенесене було на реальний ґрунт і

вирішено їх передовими людьми Порохницьким і Слюсарев-

ським; вони перші записалися в олександрійські міщани, так

як військова реформа стосувалася лише тільки державних

поселян, а міщани абсолютно були вільні від неї. Зарахування

писарів Порохніцького і Слюсаревського в міщани справило

такі наслідки, що до 1840 року в Олександрії не залишилося

жодного селянина, всі вони приписалися в міщани; разом з

ними і вся земля їх як орна, так і сінокісна, в кількості близько

5000 десятин, надійшла в розпорядження городової ратуші, яка віддає тепер землю під посіви і сінокоси з торгів.

Джерело

1. Никифоров В. Описание прихода, принадлежащего соборной

Успенской церкви уездного города Александрии Херсонской гу-

бернии / В. Никифоров // Херсонские епархиальные ведомости.

— Одесса, 1873.–№ 18, 15 сентября; прибавления. — С. 519-538.

Василій Нікіфоров

52

19 червня — 190 років тому (1826 року) створено

Олександрійське повітове лісництво.

Підпорядковувались

Херсонсько-Бесараб-

ському управлінню зем-

леробства та державно-

го майна. Здійснювало

охорону лісів від поруб-

ки та пожеж, впорядко-

вувало ліси на казенних

і приватних землях, за-

ймалось будівництвом

та ремонтом лісових

шляхів і споруд, очи-

щенням лісів, збиран-

ням насіння лікарських

рослин, боротьбою зі

шкідниками лісу, зни-

щенням хижих звірів.

Джерело

1. Босько В. М. Історичний календар Кіровоградщини на 2011 рік.

Люди. Події. Факти / В. М. Босько. — Кіровоград: Центр.-Укр. Вид-

во, 2010. — С. 130.

17 лютого — 170 років тому(1846 рік) народився Ва-

силь Васильович Докучаєв, природознавець, основопо-

ложник сучасного ґрунтознавства, який вивчав чорно-

земи Олександрійського району, зокрема біля сучасно-

го села Протопопівки.

Український зріз «Русского чернозема» або Василь

Докучаєв: легенди й дійсність (уривок)

Коли мова заходить про криваві події російсько-україн-

ської війни під Докучаєвськом на Донбасі, назва цього насе-

леного пункту мимоволі нагадує, що, крім «разбойников-во-

ров», у сусіднього народу траплялися й зовсім інші, світлі

особистості, ставлення яких до нашої землі та її людей було

53

шанобливим і докорінно відрізнялося від нинішнього, руйнів-

ного й відверто ворожого.

Вивчаючи «справжню чорноземну полосу», всесвітньові-

домий природознавець,

засновник генетичного

ґрунтознавства Василь

Докучаєв (1846-1903),

звісно, не обійшов увагою

й українські ґрунти: від

Донеччини до Буковини.

Дав їм наукову класифіка-

цію. Зробив висновок про

те, що «чорнозем — іде-

альний ґрунт», що може

й повинен стати «царем

ґрунтів», бо «дорожчий

будь-якої нафти, всіляко-

го кам’яного вугілля, до-

рожчий золотих і залізних

руд».Про перебування

ученого із Санкт-Петер-

бурга в Україні (почина-

ючи з 1877 року) свідчать

протоптані ним стежки.

Так, 1881 року експеди-

ція Вільного економічно-

го товариства, на чолі з

Василем Васильовичем, мала такі маршрути: Фастів — Смі-

ла — Знам’янка — Миколаїв та Кременчук — Протопопівка

— Знам’янка — Єлисаветград — Ольвіополь — Томашівка...

(«Верстви дві-три дорога помітно підіймалася від правого

берега ріки Синюхи, притоки Бугу; потім підступив ледь хви-

лястий безлісий степ, котрий і потянувся через Голованівськ

(Балтського повіту) до Томашівки...» За її мету слугувало до-

слідження чорнозему на вододілі Дніпра й Південного Бугу.

Взято зразки ґрунтів поблизу Крюкова (правобережжя Кре-

менчука), Протопопівки (Олександрійський район), Знам’ян-

ки («среди лесной полянки»), Єлисаветграда (теперішньо-

54

го Кіровограда, який «расположен среди очень волнистой

местности, по берегам Ингула») та Голованівська. Детально

про все це йдеться в монографії В. Докучаєва «Русский чер-

нозем» (1883). Праця, що стала основою його докторської

дисертації, розповідає, зокрема й про особливу якість чор-

ноземів згаданого Єлисаветградського та сусідніх повітів.

«О почвах между Треповкой и Елизаветградом в моем путе-

вом журнале значится: — пише дослідник, — «здешний чор-

нозем — в сыром виде, как уголь»...

У 1888-1894 роках Докучаєв (на запрошення Полтав-

ського губернського земства) очолив нову експедицію, у

складі якої був і майбутній засновник і перший президент

Академії наук України Володимир Вернадський. Вони укла-

ли ґрунтові карти губернії, а в самій Полтаві заснували

природничо-історичний музей… 1889 року Докучаєв підго-

тував колекцію ґрунтів для Всесвітньої виставки в Парижі.

Крім їх зразків, вона включала відповідні карти, зображення

розрізів, таблиці, діаграми тощо… Колекція отримала золо-

ту медаль, а Василя Докучаєва, як організатора, було на-

городжено орденом «За заслуги по землеробству». І тільки

після цього тріумфу Докучаєв з’їздив до Парижа, Берліна, Відня.

Тривалий час побутувала легенда, що відтоді (чи, як повідом-

ляють інші численні «докучаєвознавці», з часу іншої всесвітньої

виставки 1900 року або й усіх трьох, враховуючи виставку в Чи-

каго 1893 року (там продавався англійський переклад книжки

«Наші степи колись і тепер»), у Міжнародному інституті метро-

логії імені Паскаля в Парижі поряд з еталонами метра, кілогра-

ма та інших мір поміщено «чорноземний діамант»: «еталонний

кубометр чорнозему з колекції Докучаєва», як «цар ґрунтів».

Цікаво, що в добу горбачовської «гласності» журналісту «Прав-

ды», вдалося з’ясувати, що легендарний моноліт справді збе-

рігався у Сорбонському університеті й аж до «студентської ре-

волюції» 1968 року. На жаль, у ході сутичок з поліцією був роз-

валений. Тож на горищі Національного агрономічного інституту

французькі ґрунтознавці зберегли лише його уламки.

55

* * *

Утім, є ще одна складова українського зрізу «русского

чернозема». По-перше, описуючи степи, ліси, річки, ґрунти, рослинний і тваринний світ України, Докучаєв посилається не

лише на власні спостереження та праці іноземних дослідни-

ків-попередників, пересипаючи праці крилатими латинськи-

ми висловами й сентенціями арабських мудреців. Його увагу

привертали й думки та досвід місцевих хліборобів. Українські

народні назви топонімів допомагають ученому-ґрунтознав-

цю доводити власні наукові умовиводи. Крім того, він не цу-

рається й набутків українських учених....

Джерело

1. Шепель Ф. Український зріз «Русского чернозема» або Василь

Докучаєв: легенди й дійсність / Федір Шепель. — Режим доступу: http://www.day.kiev.ua/uk/article/poshta-dnya/ukrayinskyy-zriz-russkogo-chernozema. — Назва з екрану

Федір Шепель

Російський чорнозем

(уривок у перекладі українською мовою)

Кременчук-Протопопівка-Знам’янка-Єлисаветград-

Ольвіопіль-Томашівка-Софіївка-Балта

Означенні місця і були ті пункти, де я зупинявся на шляху

від Дніпра до Балти. На всьому цьому просторі тягнеться ви-

сокий сухий, майже зовсім безлісий степ*.

Ми вже бачили вище, яку порівняно мізерну кількість гуму-

су (2,67%) міститься в ґрунті посада Крюкова. Не без підста-

ви відносячи даний факт до впливу Дніпра, я зважився в 1881

р перетнути поперек вододіли Дніпро-Буг і Буг-Дністер.

* У 1784 році Гюльденштедт, який відвідав, між іншим, повіти Олексан-

дрівський (імовірно помилка — Олександрійський — упорядник), Бо-

бринецький і частину Ананьївського, знайшов, що по річках цих повітів, наприклад, по Цибульнику, Тясмину, Інгульцю і т. п., росли будівельні

ліси, що складалися з дуба, клена, ясена, в’яза, граба і т. д.; по Цибуль-

нику вони тягнулися на кілька верст. Відомий ліс Чута (верхів’я Інгульця і

Чута, поблизу ст. Цибулеве) під час [відвідування] Гюльденштедта мав 12

верст довжини і 8 ширини.

56

Від Крюкова до Протопопівки місцевість була побудована

за типом олександрівської; звідси до Знам’янки вона зроби-

лася помітно рівніше і лісистіше; ґрунти видавалися в полі

досить типовим чорноземом, який мав на Протопопівці 75

см і більше товщини. Однак, взятий тут мною зразок виявив-

ся після висушування його сірим, сильно піщаним, і містив

у собі гумусу 3,67%, а гігроскопічної води — тільки 1,805%.

Підґрунтя його — жовтуватий з журавчиками супісок.

Мабуть, абсолютно всі ті ж умови спостерігались і до Єли-

саветграда.

Про ґрунти між Трепівкою і Єлизаветградом в моєму подо-

рожньому журналі значиться: «тутешній чорнозем — в сиро-

му вигляді, як вугілля». Саме місто розташоване серед дуже

хвилястої місцевості, по берегах Інгулу; геологія його око-

лиць була вже останнім часом двічі описана Барбот-де-Марні

і Гельмерсеном...

Джерело

1. Докучаев В. В. Русский чернозем / В. В. Докучаев. — Москва: ОГИЗ; Ленинград: Сельхозгиз, 1936. — 544 с.

Василь Докучаєв

57

Рекомендуємо прочитати:

1. Босько В. М. Історичний календар Кіровоградщини на 2011 рік.

Люди. Події. Факти / В. М. Босько. — Кіровоград: Центр.-Укр. Вид-

во, 2010. — С. 39-40.

2. Кохан А. И. В. В. Докучаев в Протопоповке / А. И. Кохан // Город-

ской курьер. — 2011. — 23 июня. — С. 7.

150 років тому (1866 році) народився Володимир Ро-

манович Буцький — державний і земський діяч, один з

організаторів ефективного землекористування в повіті.

Депутат Третьої Думи з Олександрії

Володимир Буцький

Єдина Дума,

яка розпочала і

завершила свою

діяльність у вста-

новлені законом

строки — це саме

Третя Дума, що

розпочала свою

роботу з 14 (1) ли-

стопада 1907 року

і завершила діяль-

ність 22 (9) липня

1912 року [1].

В цій третій

спробі примирити

імперську владу

монарха з народ-

женням буржуаз-

них свобод пра-

цював колоритний представник олександрійського зем-

ського руху — Володимир Романович Буцький.

58

Володимир Романович — дворянин, помічник предводи-

теля дворянства. Народився у 1866 році (за іншими джере-

лами — 1874 року)[2] отримав освіту в миколаївському Олек-

сандрійському реальному училищі, де завершив навчання у

1883 році. Одразу ж поїхав у родове помістя, оскільки помер

батько і треба було налагоджувати справи. Завдяки наполег-

ливій праці господарство вдалось зробити зразковим, проте

за часів революції 1905 року мав чимало збитків — економія, сільськогосподарська техніка, десятки тисяч пудів хліба були

або спалені, або розкрадені. Вже у 1906 році Володимира

Буцького обирають гласним Олександрійського повітового

земства, членом ревізійної комісії, почесним мировим суд-

дею, уповноваженим від Херсонського дворянства на з’їзди

об’єднаних дворянських товариств і помічником предводи-

теля дворянства. Мав чимало землі у власності — 940 деся-

тин, тобто трохи більше 940 гектар [3].

Цікава подробиця — депутат Державної Думи офіційно

жив у Олександрії — на вулиці Таврійський, 19 в квартирі

№ 1[4], нині — це вулиця Примакова. Будинки з такими номе-

рами ближчі до території навколо нинішнього будинку Олек-

59

сандрійської районної державної адміністрації і імовірно на-

вряд чи збереглись під час реконструкції цієї частини міста, хоча вказане питання потребує додаткового дослідження.

В Книзі будівель міста Олександрії за 1941 рік[5], вказаний

будинок на вулиці Таврійській (тоді вже Кіровській) належав

«інкубаторській станції», але завбачливо було вказано, що

цей будинок раніше належав Любарському — одному з най-

більших місцевих підприємців. Імовірно уточнення щодо на-

явності квартири №1 дає підстави стверджувати про те, що

квартиру собі депутат винаймав, як це, до речі, робило чима-

ло чиновників, адже вартість майна в Олександрії початку XX

століття була досить високою.

Депутат працював у земельній комісії Думи. Зрештою це

майже все, що поки що вдалось довідатись про представни-

ка нашого краю в імперському парламенті.

Література та джерела:

1. Енциклопедія історії України: Т. 1: А-В / Редкол.: В. А. Смолій (го-

лова) та ін. НАН України. Інститут історії України. — Київ: Наукова

думка, 2003.

2. Члены Государственной Думы: портреты и биографии : Третий

созыв / Сост. М. Боиович. — Москва : Сытина, 1910. — С. 376

3. 3-й созыв Государственной Думы: портреты, биографии, авто-

графы. — Санкт-Петербург : издание Н. Н. Ольшанскаго, 1910.

4. Государственная Дума III созыв. 3 сессия: справочник: вып. 2, со-

ставлен приставской частью Государственной думы. — Санкт-Пе-

тербург: Государственная типография, 1910.

5. Книжка адресна домобудівель та мешканців міста Олександрії.

Відділ благоустрою. На 1941 рік: рукопис.

Віктор Голобородько

Про В. Буцького (уривок)

…Походив з потомственних дворян. Господарство у своє-

му родовому маєтку вів як простий селянин, сам працював

на жниварських машинах, вивчив ковальське і слюсарне ре-

месло, вніс суттєві зміни у конструкцію парових молотарок.

Завдяки наполегливій праці вивів своє господарство у роз-

ряд зразкових в Олександрійському повіті. З 1906 — гласний

Олександрійського повітового земського зібрання. У жовтні

60

1907 обраний членом Державної Думи Росії від Херсонської

губернії.

Джерело

1. Босько В. М. Історичний календар Кіровоградщини на 2006 рік.

Люди. Події. Факти / В. М. Босько. — Кіровоград: Центр.-Укр. Вид-

во, 2005. — С. 105

145 років тому (1871) розбудована Троїцька церква в

селі Протопопівка. В цьому селі, що нині входить у межі

Олександрійського району, було розбудовано місцевий

храм, який за описом мав декілька притворів, ризницю

та паламарню. Перший Троїцький храм у Протопопівці

було споруджено наприкінці XVIII століття.

Поселення Протопопівка (уривок з праці «Матеріали для

історії виникнення церков в Олександрійському повіті…»

у перекладі українською мовою )

...1760, 23 липня дня Крилівський протопоп Симеон Пе-

тров Брейко доносив Гервасію, єпископу Переяславському

і Бориспільському, що підполковник Іван Хорват і піхотного

Пандурського полку 13 роти шанца Вараждіна прапорщик

Лазар Іович «з ротними військовослужителями та іншими по-

селянами» бажають облаштувати церкву в ім’я Живоначаль-

ної Трійці для чого і заготовлене дерево; дворів тут 30, тому

просять благословення на закладення церкви. Закладка за-

значеної церкви відбулася 10 вересня 1760, її здійснив про-

топоп Криловський Симеон Петров.

При оберненні в 1764 році пандур в гусари, Вараждін за-

лишився 13 ротою Жовтого гусарського полку. У 1785 році

побудована нова дерев’яна церква. У 1787 році Протопопів-

ка нараховувала в собі 426 душ чоловічої статі. При облашту-

ванні військових поселень Протопопівка увійшла до складу 2

волості Третього кавалерійського округу, де розквартирова-

но був кірасирський принца Альберта полк, що мав зелений

колір. Тепер цей полк носить назву 40 драгунського Мало-

російського полку. Нинішня церква побудована в 1810 році

коштами місцевих жителів; вона кам’яна з дерев’яним купо-

61

лом; і стоїть на піднесеному вододілі, що відокремлює річку

Інгулець від річки Велика Березівка, обіймаючи таким чином

панівне становище. При церкві є і кам’яна дзвіниця теж з де-

рев’яним куполом. Вона тут вже третя. У 1871 році церква ця

розширена прибудовами двох притворів, ризниці і паламар-

нею. Метричні книги зберігаються в ній з 1809 року, а сповідні

з 1825 року...

Джерело

1. Никифоров, В. Н. Материалы для истории возникновения церквей

в Александрийском уезде Херсонской губернии / В. Н. Никифо-

ров // Записки Императорского Одесского общества истории и

древностей. — Т. ХХVІІ — Одесса: Типография «Экономическая», 1907. — [Раздел] ІІ: Материалы. — С. 1-56. — Из содержания: Селение Мошорино. — С. 1-6; Селение Протопоповка. — С. 6-7; Диковка. — С. 8-10; Местечко Дмитровка. — С. 10-13; Субботцы. —

С. 13-15; Сентов. — С. 15-17; Вершац. — С. 18-20; Пантазиевка. —

С. 20-22; Посад Новая Прага. — С. 22-41; Селение Орлова Балка.

— С. 42-56. — Подпись: «Протоиерей Василий Никифоров. Авгус-

та 1905 г.»

Василій Нікіфоров

20 квітня — 140 років тому (1876 року) народився

скульптор Володимир Миколайович Домогацький. Пер-

ші роки свого життя провів у селі Морозівці нині Олек-

сандрійського району.

Володимир Домогацький:

Дон Кіхот скульптури (уривок)

…Володимир Миколайович Домогацький (1876-1939),

творчий шлях якого… не відомий широкому загалу шану-

вальників мистецтва нашого краю. А тим часом Домогаць-

кий — один з найвидатніших російських скульпторів першої

половини XX століття. Щоправда, називати його нашим зем-

ляком у буквальному розумінні цього слова буде не зовсім

правильно. Безпосереднє спілкування Володимира Микола-

йовича з нашим краєм обмежується двома першими роками

життя. Та й з’явився він на світ 20 квітня 1876 року в Одесі, куди мати поїхала його народжувати задля більшої безпеки, 62

але, благополучно здійснивши це, через два місяці поверну-

лась на Олександрійщину.

...У своїй автобіографії Во-

лодимир Миколайович на-

писав: «Походження я суто

українського». А в передмові

до неї зазначає, що від всіля-

ких негараздів намагається

«...рятуватися в мудрому

сприйманні життя моїми зем-

ляками українцями»… Що нам

відомо про матір скульптора?

Ксенія Домогацька, уроджена

Протопопова, першим шлю-

бом була за Миколою Карло-

вичем Нітте, але невдало, хоча

й мала від нього двох дітей. Бі-

ографи скульптора представ-

ляють її як «поміщицю Херсон-

ської губернії Олександрій-

ського повіту (маєток у селі Морозівка)». Отже, пізнання світу

майбутнім скульптором дійсно почалося на Олександрійщи-

ні... Великим плюсом у своєму житті і творчості Володимир

Миколайович вважав «українське походження з пересадкою

на великоросійський ґрунт». І тут ми маємо цілком очевидний

сумний парадокс: у його творчому доробку немає жодної ро-

боти... української тематики!

Джерело

1. Босько В. Володимир Домогацький: Дон Кіхот скульптури (ури-

вок) / В. Босько. — Режим доступу: http://www.vechirka.com.ua/

volodimir-domogackij-don-k-xot-skulpturi. — Назва з екрану.

Володимир Босько

140 років (1876 рік) з дня першої публікації книги

«Очерки Александрийского уезда Херсонской губер-

нии» Василя Нікіфорова — однієї з перших фундамен-

тальних, класичних краєзнавчих праць про географічні, 63

історичні та економічні особливості території, що нині

охоплена містом Олександрією та Олександрійським

районом. Книга стала цінним джерелом для дослідників

та всіх, хто цікавиться минулим краю, оскільки не тільки

накопичила багато історичних свідчень епохи, але й має

цитати з джерел, які втрачені для сучасних краєзнавців.

Фундамент для наступників

(уривок з рукопису книги «Нариси з історії міст, посадів, містечок та сіл центральної України. Збірка краєзнавчих

праць Василія Нікіфорова»)

Василій Нікіфоров не тільки любив мікроісторію, дослі-

дження певного періоду та певної території, локальне загли-

блення у контекст минулого. Він спробував заглянути набага-

то глибше і спроектувати сучасні йому історичні дослідження

на територію свого краю. Саме тому він поставив на самому

початку своєї найфундаментальнішої книжки «Очерки Алек-

сандрийского уезда» глобальні питання. Ось тільки деякі з

них. Чи знаєте ви, де знаходиться наш край? Де його межі і

на якій точці планети ходимо, живемо та полишаємо цей світ

ми? Саме з планетарного масштабу, а не вступу до крайової

історії починає свої «Очерки…» Василій Нікіфоров. Його дум-

ки сягають одразу всеземного масштабу і він, передбачаючи

саме такий загальнолюдський масштаб описаних історичних

подій, прив’язує географічними координатами межі нашого

краю до планети.

Ця планетарність та масштабність мислення поєднуєть-

ся із географічним описом краю, в якому узагальнюється та

фіксується природна краса. Але ця риса — перехід від мо-

нументального мислення до цільового опису схожа на стиль

давньогрецьких, еллінських авторів. Так само як і вони, Нікі-

форов з любов’ю рідного сина він створює рядки опису, не-

мов сам вкотре проходить по всіх відомих йому місцинах, чиї назви він збирає як справжній поціновувач степового

краю. Всі ці подробиці для автора важливі. Органічно в тек-

стах поєднуються річки та річечки, кургани і городища, міста і

містечки, козаки і кримські татари, часи Нової Сербії та княжі

64

часи Литовської держави. Читаєш книгу Нікіфорова і розумі-

єш, наскільки безперервним був історичний процес на наших

землях, наскільки ми пов’язані були з останніми подіями Ста-

рого Світу, в центрі уваги володарів імперій.

Перша частина нарису

стосується географічного

опису Олександрійського

повіту, де автор зазначає

гідроніми та висловлює дум-

ку щодо походження назв

окремих найбільших гідроні-

мічних об’єктів. Відзначимо,

що майже всі сучасні дослід-

ники підтверджують думку

Нікіфорова про походження

назв річок Інгулець та Інгул

від тюркських мов та іденти-

фікацію Інгульця із Геродото-

вим Гіпакірісом (за іншими

версіями, наприклад «Топо-

німічного словника-довідни-

ка Української РСР» М. Янко

— грецька назва Інгульця —

Герос, половецька — Івля (оповіщення, сторожова річка).

Нікіфоров поділяє всі гідронімічні об’єкти на «реки, реч-

ки, ручьи, озера, острова». Такий поділ досить умовний і на

сьогодні не пов’язаний із географічним визначенням, на-

приклад, терміну «річка», але цілком пояснюється тлумач-

ним словником Даля: «поток водный, проточная по земляно-

му ложу вода, большего объема, чем речка и ручей». Тож, в

«Очерках...» різниця між ними — це тільки візуальні риси ото-

чуючих предметів, які, між тим, дають змогу оцінити сучасний

Нікіфорову стан водних артерій нашого краю. Також цікавими

з точку зору не стільки сучасної географії, скільки з історич-

ної екології, є розділ — «Географическое описание».

Поділ на північну або лісисту, середню або байрачну (не-

великий ліс, за визначенням В. Нікіфорова) та південну або

степову частину, говорить про дещо інший розподіл природ-

65

них екологічних систем в межах Олександрійського повіту, ніж маємо сьогодні. Розорані цілинні степи, змілілі ріки та

річечки, знищені ліси — все це частина нашої біосфери. Але

не природи часів Нікіфорова, хоча і сам автор зазначає вже

ті зміни, які відбулись з часів опису України Гійома Боплана

(XVII століття).

Окремий розділ книги, хоча і найкоротший — «Могилы и

курганы». Більше 90 могил та курганів нарахував у повіті Нікі-

форов. Він же намагається у примітках та в наступному роз-

ділі «Городища» пояснити походження курганів та городищ, які були, за словами автора, мов маяки у степовому морі.

Серед тих, хто були творцями «степових пірамід» — козаки, регулярні армії ближчих часів, половці, печеніги. Взагалі, ав-

тор більше спирається на відомі йому факти створення таких

«роблених могил» саме козаками.

Сьогоднішні дослідження впевнено стверджують, що те-

риторія Олександрії та Олександрійщини (в межах сучасного

Олександрійського району) входить в межі розселення най-

давніших із відомих на території України народів та культур...

Частина курганної спадщини належить одним із перших ві-

домих з писемних джерел народів степів України — кімме-

рійцям (курган біля с. Головківки із похованням молодої жінки

та типовим кіммерійським горщиком, іншими предметами) та скіфам (курган в с. Медерове Кіровоградського району —

раніше Олександрійського повіту).

Нікіфоров, ретельно описуючи виявлені знахідки давніх

часів, залишив нам описи, які хоча б узагальнено можуть роз-

повісти про пам’ятки археологічних часів, що знаходились у

нашому краї. Невірне сприйняття та ототожнення майже всіх

курганів та городищ із часами козаччини та татарськими по-

хованнями, пояснюються відсутністю фактичних розвідок

з археологічного минулого нашого краю в часи написання

«Очерков...». Та й археологія, як наука, тільки формувалась.

Найбільшу частину праці, яку Нікіфоров назвав «История», починається із часів кіммерійського та скіфського заселення

краю та закінчується 1865 роком.

Нікіфоров майже повністю спирається на свідчення Геро-

дота та пояснює появу скіфів рухом цього народу зі Сходу

66

(Закавказзя та Туркестан). В цілому, ця версія залишається

домінуючою і нині, хоча сучасні історики зазначають певний

вплив на грізних кочівників, землеробських осілих культур, що населяли територію нинішньої Степової України, та ло-

калізованих в творах того ж Геродота, як скіфи-орачі та скі-

фи-землероби.

Сармати — наступні володарі степової України, за Нікі-

форовим, не належали до предків слов’ян. Про іраномовну

культурно-історичну спільноту ранніх скотарів говорять і су-

часні дослідники.

Коротко описує Нікіфоров і часи Великого переселення

народів, яке позначилось в нашій історії країнами гунів та

готів — наступних історичних народів, які за короткий час

оволоділи більшою частиною Півдня України. Складно запе-

речити про можливі внутрішні зв’язки слов’янських, антських

і венетських племен VII століття, адже кількість версій щодо

перших племінних утворень на території України майже до-

рівнює кількості дослідників, які вивчають цей найбільш ціка-

вий, але й найменш висвітлений в писемних джерелах, пе-

ріод історії.

До наступних володарів степів України, і в тому числі привіль-

них степових просторів Олександрійщини, Нікіфоров зачисляє

хозар, печенігів, торків та узів (чорних клобуків, берендеїв). Ці-

каво, що Нікіфоров звертає увагу на значний вплив тюркомов-

них народів щодо топоніміки краю, вказуючи на можливе похо-

дження окремих місцевих назв з часів володіння татарськими

ордами навколишньої території (Мурзинка — нинішня Нова

Прага, Верблюжка). Взагалі, проблематика топоніміки краю та

походження назв населених пунктів Олександрійщини до цього

часу потребує ретельної уваги краєзнавців та істориків, адже

саме завдяки пошукам походження назв можна встановити

численні цікаві подробиці історії нашої землі та розмежувати

легенди й історичні факти.

Приєднання колишніх земель Київської Русі, які були під

владою тюркомовних кочових народів, до литовської держа-

ви Гедиміна відбувалось органічно, без супротиву, оскільки

населення сприймало це як повернення до влади наступни-

ка Володимира Великого. Княжіння Ольгерда та Вітольда, 67

Нікіфоров оцінює як часи від’єднання центру теперішньої

України та «нашого краю» від влади орди. Частина сучасних

дослідників вважає, що «татарського іга», як такого, не було

— створивши васальну залежність, кочові об’єднання не зни-

щили, а лише підкорили собі номінально Південну Україну

та її центральні князівства. Тому і визволення, як такого, не

було — було змагання за тубільне населення. Інша частина

дослідників вірить у літописні свідчення про обезлюднення

майже всієї території нинішньої України, крім окремих міст

та навколишніх громад. Спірне питання до цього часу не

вирішено остаточно, тому вивченням його продовжують за-

йматись численні дослідники Середньовіччя на українських

землях. І все ж, на кінець XV століття, на думку більшості су-

часних дослідників, відбулось дійсне обезлюднення степів та

перетворення їх, якщо не у «Дике Поле», то принаймні в дуже

малозаселену територію.

Цілком справедливо подальшу історію нашого краю Ні-

кіфоров пов’язує із козацтвом. Окремо слід проаналізувати

його точку зору на походження козацтва. Відзначимо, що

і нині, як стверджує Нікіфоров, походження назви «козак»

деякі дослідники виводять від хозар. Наприклад, тюркське

походження назви та навіть, певною мірою, злиття в XV сто-

літті козаків-тюрків зі слов’янськими козаками (уходниками, бродниками) вважає за найімовірнішу теорію походження

суспільного явища «козаччини» сучасний дослідник історії

України Н. Яковенко. Принципово така точка зору не відріз-

няється від версії, яку викладає Нікіфоров, підкреслюючи

«суміш східних народів і втікачів руських» в якості підґрунтя

виникнення козаччини.

Між тим, не зважаючи на певне ідеалізування козаччини

автором «Очерков...», він цілком справедливо стверджує про

певну невибагливість політичного спрямування запорожців, які ситуативно могли об’єднувати свої військові сили. Нікі-

форов підкреслює своєрідну роль козацтва, як форпосту

боротьби між двома релігійними та цивілізаційними світами

— християнством та ісламом, вказуючи, що козаччина була

«дещо схожа із західними орденами» і її найголовніша мета

полягала у захисті від «фанатизму магометан».

68

Детальні описи формування козаччини на теренах степо-

вої України займають поважне місце в «Очерках...». Автор за-

уважує, що навички захищати свої домівки, боронитися від

зазіхань кочових сусідів переймала більшість населення, яке

покозачувалось, живучи у віддалених від владних інститутів

територіях. Люблінську унію та Брестський собор Нікіфоров

оцінює як причину війни між русичами, чиї права були зніве-

льовані польським шляхетством, яке намагалось уніфікувати

всі відмінності в державі та підкорити навіть у релігійному сві-

тогляді «південноросіян».

Переяславська угода, на думку Нікіфорова, поєднала два

братні народи — український та російський — після 333-літ-

ньої розлуки. Нинішні дослідники по-різному оцінюють Пе-

реяславську угоду — від звичайного військового союзу, який

потім був фактично розірваний та став виправданням для

поневолення українського народу російським царством, до

ледве не повного злиття козацької держави Хмельницького

із Московією.

Подальша доля українського народу була трагічною —

часи Руїни та гетьманування різних ватажків не завершились

формуванням власної національної держави з різних причин.

Критична оцінка діяльності гетьманів Івана Брюховецького, Дмитра Дорошенка, Дем’яна Многогрішного, Юрія Хмель-

ницького пояснюється автором «Очерков...» як опис дій ке-

рівників, що намагались «відділити Україну від Росії». В той

же час, позитивно сприймається діяльність іншого гетьмана

— Івана Самойловича, який намагався за допомогою росій-

ського уряду об’єднати українські землі, хоча доля і цього ва-

тажка козаччини завершилась засланням до Сибіру, як і «не-

угодного» попередника, — Многогрішного.

Дике Поле стає ареною жорстокої та кровопролитної бо-

ротьби між двома могутніми імперіями — Османською та

Московською. Початок колонізації степів «Дикого Поля», що

належали до Олександрійського повіту, за «Очерками...», розпочалось з 1705 року — саме після повернення території

до управління Росією. Всього за періодизацією Нікіфорова, Олександрійський повіт мав сім «серій», тобто періодів за-

селення краю. В світлі сучасних досліджень з історії Півдня

69

України можна повністю погодитись із автором «Очерков...», який стверджує, що до виникнення на терені майбутнього

Олександрійського повіту Нової Сербії — воєнізованих по-

селень, ініційованих російським урядом, — край був залюд-

нений, не зважаючи на нелегкі умови побуту та неспокійне

прикордонне життя.

...Вдумливий, критичний читач зважено підійде до уні-

кальних свідчень Нікіфорова щодо колонізаційного етапу

Нової Сербії. Передусім,

це цікаві фактичні дані,

наприклад, колишнього

Олександрійського ду-

ховного правління, які

зберігались в дзвіниці

Миколаївської церкви.

Як відомо, ні дзвіниці,

ні церкви, ні докумен-

тів духовного правління

нині віднайти фактично

неможливо. Принаймні,

до цього часу знайти ці

документи в обласних

архівах Кіровограда,

Дніпропетровська, Оде-

си і Херсона не вдалось.

Видрукувані в другій ча-

стині «Очерков...» фак-

тичні свідчення щодо

конкретних фізичних

осіб, наприклад, керівного складу земського зібрання, де-

тальних описів життя олександрійців XVIII- XIX століття є на

сьогодні джерельною базою для подальших пошуків місце-

вих краєзнавців.

Відзначимо, що третя частина праці повинна була місти-

ти, за словами самого автора, опис приходів благочинних

округів (або словами оригіналу «Обозрение приходов Алек-

сандрийского уезда»). Але ця частина книги не вийшла у світ

і можливо так і залишилась серед нині незнайденого архіву

70

дослідника, що створив міцний фундамент для історичного

краєзнавства олександрійцям, дослідникам минулого степо-

вого краю між Дніпром і Бугом.

Віктор Голобородько

Сучасні видання творів В. Нікіфорова

(уривок зі статті «Роботи В.М. Нікіфорова в публікаціях та

виданнях» з рукопису книги «Нариси з історії міст, посадів, містечок та сіл центральної України. Збірка краєзнавчих

праць Василія Нікіфорова»)

...Вперше сучасну публікацію роботи В. Нікіфорова почала

газета «Єлисавет». У кількох її номерах за 1993 рік було на-

друковано першу частину «Нарисів Олександрійського повіту

Херсонської губернії». Це — єдина його робота на сьогодні, перекладена українською мовою.

…Справжнім проривом в донесенні до сучасного читача

робіт першого краєзнавця Олександрійщини стали ініціативи

міської газети «Городской курьер» та її редактора В. Голобо-

родька. Дякуючи його копіткій роботі, на основі зібраних О.

Божко копій праць Нікіфорова, за сприяння П. Пасенчука, спочатку було видано повний текст основної роботи В. Нікі-

форова «Очерк Александрийского уезда Херсонской губер-

нии» (2008 рік). І ця невелика книжечка стала настільки попу-

лярною і в Олександрії, і за її межами, що за кілька місяців її

наклад повністю розійшовся.

Враховуючи такий інтерес до книги, в тому ж році засно-

вники газети та її редактор вирішили видати її повторно —

вже як перший том започаткованої ними бібліотеки газети

«Городской курьер». Видання було доповнено ілюстраціями

та новими даними з біографії священика. У названій газе-

ті В. Голобородьком було опубліковано і текст першої праці

Никифорова «Исторический, статистический и этнографи-

ческий очерк уездного города Александрии», який вдалося

скопіювати Т. Троцюк в Російській Національній бібліотеці.

Наступного року, порадившись з краєзнавцями міста, які

зібрали чималий матеріал по Нікіфорову, вирішено було до

Дня міста надрукувати другий том бібліотеки «Городского

71

курьера» з працями, які сто-

сувались безпосередньо м.

Олександрії та його околиць.

Мені випала доля редагу-

вати тексти цієї книги. Крім

того, написала і примітки до

нарису Н. Бракер «Перший

краєзнавець Олександрій-

щини».

Всі ці видання доповню-

вались публікаціями в них

нових біографічних та біблі-

ографічних знахідок, що сто-

сувалися життя та діяльності

В. Нікіфорова (О. Божко), пу-

бліцистичних нарисів, в яких

давалася розгорнута харак-

теристика робіт краєзнавця,

археографічних довідок (В.

Голобородько).

Надія Жахалова

Перший краєзнавець Олександрійщини В. М. Никифоров

(1832 — 1909 рр.) (уривок)

Знаменитий славіст В.І. Григорович на останній час свого

життя обрав собі Єлисавет, як центр цікавої країни, у якій пе-

рехрещуються різноманітні етнографічні, національні і куль-

турні виливи. В досліджуваннях, що він був розпочав перед

смертю, він старанно шукав і високо цінував «тубільця», яко-

го вважав живою скарбницею краєзнавчих матеріалів. «Як ті-

шився він, — пригадує на його могилі його учень В. М. Ястре-

бов, — працею одного місцевого священика з географії та

історії краю, у якій було багато фактичного матеріялу, пильно

і з любов’ю зібраного».

Можливо, що тут йде мова про твір В. М. Никифорова

«Очерки Александрийского уезда», що якраз почався друку-

ванням в «Херсонских Епархиальных Ведомостях» 1876 р., 72

значить, ще за життя Григоровича,

який міг познайомитися і раніше

через того ж В. М. Ястребова... Не

можна взнати, коли саме і з якого

приводу узявся Никифоров до на-

укової праці, але з тої невеликої

частини його листування, що була

в моїх руках, можна бачити його

живий інтерес до незнайомих міс-

цевостей, їхнього побуту і культу-

ри... Головний твір Никифорова

«Очерки Александрийского уезда»

вимагав, хоч би і від «тубільця», де-

кілька років підготовчої праці, і був надрукований в «Херсон-

ских Епархиальных Ведомостях» за 1876,1878 рр.: №№ 22, 23 і 24 — 1876 і №№ 18, 19, 20 — 1878 р. Правдоподібно, при

цьому було випущено чимало окремих відбитків, бо Олексан-

дрійське і Єлисаветське земства замовляють автору понад

30 примірників кожне.

Тепер ці «Очерки» являють собою бібліографічну рідкість, і в Олександрії немає жодного їх примірника, так що мені

прийшлося познайомитися з ним тільки з чужих рук. Праця

має дві частини і складається за таким планом: 1 ч. Астро-

номічний огляд повіту. Його межі. Простір. Кількість населен-

ня. Річки (37 річок). Струмки. Озера. Острови. Географічний

опис. Могили і кургани. Городища, історичний начерк, де

докладно оповідається про напади на Русь татар, поляків і

інших і про положення козацтва. 2 ч. Дике поле і його залюд-

нення — 7 серій утворених й в різні часи осель з різних націо-

нальностей. Утворення Олександрійського повіту. Цікаво, що

сучасні автори межі повіту, призначені лише з часу запрова-

дження земських установ 1866 р., до того ж часу місцевість, що її нині займає повіт, підлягала різним змінам як територі-

альним, так і соціяльним. Військові поселення, їх улаштуван-

ня і скасування. Твір (Він) користується матеріялами олек-

сандрійських архівів, друкованими творами і рукописемними

«Записками ген.-майора Семена Степановича Пишчевича», що вийшов до Росії 1753 р... Праця Никифорова справді дає

73

багато фактичного матеріялу і загальноприступні історичні і

археологічні начерки, згідно тодішнього стану науки.

Наталія Бракер

20 квітня — 125 років (1891 рік) з дня народження

українського військового і громадського діяча, гене-

рал-хорунжого армії УНР, публіциста, імовірного автора

Універсалу до українського народу, проголошеного ота-

маном Григор’євим, керівника штабу отамана Григор’єва

— Юрія Тютюнника. Очолювані Ю. Тютюником військові

підрозділи боролись за незалежність України на терито-

рії Олександрійського повіту та міста Олександрії.

Про Юрія Тютюника

(уривок з біографічних довідок учасників Визвольної війни

1917 — 1920-х років з роману «Холодний Яр»)

Тютюнник Юрій (Георгій)

Йосипович (20.4.1891, с. Бу-

дище Звенигородського пов.

Київської губ., тепер Чер-

каської обл. — 20.10.1930,

м. Москва). Військовий і гро-

мадсько-політичний діяч, пу-

бліцист, викладач; член Все-

української ради військових

депутатів (з 10.6.1917) та

Української Центральної Ради

(1917), звенигородський

кошовий Вільного козацтва, начальник штабу повстанських

військ Головного отамана Херсонщини і Таврії Матвія Гри-

гор’єва (травень 1919), отаман повстанського загону (1500

козаків), командувач Київської і Волинської груп Армії УНР, заступник командарма Першого зимового походу (6.12.1919

— 6.5.1920), командир 4-ї Київської стрілецької дивізії (1920), в. о. командувача Армією УНР (1920), член Вищої військової

ради Армії УНР, начальник Повстансько-партизанського шта-

бу (1921), командарм Української повстанської армії Другого

74

зимового походу (листопад 1921); військове звання — Гене-

рального штабу генерал-хорунжий Армії УНР.

Учасник Першої світової війни. Один з ініціаторів ство-

рення Першого сімферопольського полку ім. гетьмана Пе-

тра Дорошенка (1917). Делегат Другого українського вій-

ськового з’їзду. Один з організаторів і керівників Звениго-

родсько-Таращанського повстання проти гетьмана Павла

Скоропадського і німецької присутності в Україні (червень

1918). Арештований ЧК. Пішов на співпрацю з совєтською

владою. Викладав у Харківській школі червоних командирів

курс «Стратегія і тактика громадянської війни». Автор кни-

ги «З поляками проти Вкраїни» (Харків, 1924), спрямованої

проти Симона Петлюри та «петлюрівщини». Автор праць з

історії Визвольних змагань українського народу та сценарі-

їв кінофільмів, зокрема до кінофільму Олександра Довженка

«Звенигора» (1928; у співавторстві з Михайлом Йогансеном

і Олександром Довженком). У художньо-документальному

фільмі «П.К.П.» («Пілсудський купив Петлюру») Тютюнник зі-

грав самого себе. Страчений.

Джерело

1. Горліс-Горський Ю. Холодний Яр / Юрій Горліс-Горський.- Режим

доступу: http://www.ukrlife.org/main/evshan/yar71.htm. — Назва з

екрану

Універсал отамана Григор’єва

Народе український, народе змучений!

Жорстока війна з германською коаліцією і державами Ан-

танти вирвала із твоїх сил кращих синів землі. Міжусобна вій-

на, гетьманщина і петлюрівщина кращих синів твоїх загнали у

могили та у в’язниці. Коли в тебе бракувало вже сили терпіти, ти, залишивши рало та станок, викопав із землі ржаву руш-

ницю і пішов захищати своє право на землю і волю, але і тут

політичні спекулянти обманули тебе і хитрими заходами ви-

користали твою довірливість; замість землі і волі тобі насиль-

но нав’язують комуну, надзвичайку і комісарів з московської

обжорки і тої землі, де розп’яли Христа. Ти працюєш день і

ніч, ти світиш каганцем, ти ходиш у постолах і штанях з мішка, 75

замість чаю ти п’єш гарячу воду без цукру, але ті, що обіцяють

тобі світлу будучність, експлуатують тебе, тобою воюють із

зброєю в руках, забирають твій хліб, реквізують твою скотину

і запевняють тебе, що все це — на користь народню!

Працівник землі! Божий чоловік! Подивись на свої мозо-

ляві руки і подивись навкруги: неправда, брехня і неправда.

Ти — цар землі. Ти — кормилець світу. Але ж ти — раб, дяку-

ючи святій простоті і доброті своїй. Селянин і робітник! Вас

— дев’яносто два відсотки в Україні. А хто керує вами — всі ті

ж кровопивці народні.

Народе український! Бери владу в свої руки. Хай не буде

диктатури ні окремої особи, ні партії. Хай живе диктатура

працюючого люду, хай живуть мозоляві руки робітника і се-

лянина. Геть політичних спекулянтів! Геть насильство справа, геть насильство зліва! Хай живе влада Рад народу України!

Перед вами — нова боротьба. Борітеся — поборете!

Я, отаман Григор’єв і мій штаб — голови покладемо за

права працюючого люду. Остання ставка. Для себе ми не

шукаємо нічого. Дайте нам піддержку і тим спасете право

своє. Ось вам мій наказ: у три дні мобілізуйте всіх, хто здат-

ний носити зброю, і негайно займайте усі станції залізниць.

На кожній станції поставте своїх комісарів. Кожна волость, кожне село — формуйте отряди і ідіть на своє повітове місто; від кожного повітового міста з ваших отрядів по чотириста

кращих бійців пошліть на Київ і по двісті — на Харків; коли є

зброя — зі зброєю, коли нема зброї — пошліть з вилами, але

наказ мій прохаю виконати — і побіда за нами. Все останнє я

зроблю сам. Головний наш штаб — при моєму штабові. Тільки

з вашою піддержкою ми доб’ємося права народові. Негайно

організуйте владу народню. В кожному селі виберіть селян-

ську Раду, в кожній волості — повітову Раду, в кожній губер-

нії — губерніальну Раду. В Раду мають право бути вибраними

представники всіх партій, що стоять на радянській платфор-

мі, і ті, хто називають себе безпартійними, але підтримують

Радянську владу. В склад Рад можуть входити представни-

ки всіх національностей, пропорційно їх кількості на Вкраїні, себто: для українців предоставляється в Раді вісімдесят від-

сотків місць, для євреїв — п’ять відсотків місць і для всіх ін-

76

ших національностей — п’ятнадцять відсотків місць. При та-

кому розпреділенні не буде засилля ні партії, ні нації. Глибоко

вірю, що це буде дійсно влада народня.

Хай живе свобода друку, совісті, зібрань, спілок, страйку, праці і професії, недоторканість особи, думки, оселі, пере-

конань та релігії. Народ божий! Любіть один одного, не про-

ливайте братерської крові. Забудьте партійну ворожнечу, преклоніться перед владою чесної праці. Хай загине всяке

насильство і влада капіталу.

Залізничники! Пошта і телеграф! Ви змучились. Зрозумій-

те нас: перемога наша — перемога ваша. Народ український

завоювань поза межами своєї землі не шукає, але своїм бра-

там по праці, де б вони не були, завжди поможе і іржавою

рушницею, і останнім шматком хліба.

Уряд авантюриста Раковського просимо йти від нас і не

насилювати волю народню. Всеукраїнський з’їзд Рад дасть

нам уряд, якому ми підляжемо і свято виконаємо волю його.

Я йду вперед, бо так вимагає народна совість. Резерв мій

— ти, народе України, і від тебе залежить доля твоя.

Всякі вбивства без суду народнього, мародерства,

безчинства, вторгнення у чужу оселю, незаконні реквізиції, агітація проти окремих національностей будуть присікатися

на місці силою зброї. Порядок необхідний. Геть сваволю.

Своїми замісниками призначаю товариша Тютюнника, то-

вариша Горбенка і товариша Масенка, котрим довіряю важке

завдання.

Отаман партизанів Херсонщини і Таврії Григор’єв, Горбенко, Тютюнник, Терещенко, Бондар, Павлов

Джерело

1. Горак Володимир «Універсал» отамана Григор’єва як ідейно-тео-

ретична платформа григор’євського повстанського руху. Джере-

лознавчий і історіографічний аспекти / В. Горак // Історіографічні

дослідження в Україні: Вип. 23. — Київ: Інститут історії України, 2013.

— С. 321-323

77

19 листопада — 125 років тому (1891 року) народив-

ся військовий і політичний діяч Ілля Данилович Діброва, керівник партизанського загону імені Кліма Ворошило-

ва, що діяло на території Олександрійського району.

Партизанський загін брав активну участь у звіль-

ненні міста Олександрії та Олександрійського району

від нацистських окупантів (1943 рік). Похований в місті

Олександрії. На честь Іллі Діброви село Олександрівка

Олександрійського району було перейменовано в село

Діброва.

Ілля Діброва: дві сторони одного життя

Постать Іллі Даниловича Діброви увічнена у назві однієї з

центральних вулиць міста — саме так називають нині коли-

шню Інгульську вулицю. Саме він отримав звання Почесний

громадянин міста Олександрії.

Разом з тим саме він брав ак-

тивну участь у встановленні

більшовицької влади у повіті

і місті, був очільником сумно-

звісного місцевого підрозділу

«ЧеКа» — надзвичайної комісії,

яка мала право без слідства

розстрілювати людей та вино-

сити власні вироки, діяти без

погоджень і вживати найжор-

стокіші заходи. Саме він по-

тім очолював організацію з не

менш промовистою назвою —

заготзерно. Але в його біогра-

фії були і зовсім інші моменти,

зокрема саме він був очільником партизанського підрозділу, який воював проти окупаційних військ нацистського Третього

Рейху. І саме він загинув вже за межами України, хоча і був

похоронений в рідному місті.

Нещодавно вдалось прочитати дуже цікаву статтю за

підписом О. Шульги яка була опублікована у місцевому ви-

78

данні. Вона не вписується у звичний стиль препарованих

цензурою публікацій і відкриває постать Іллі Діброви, не в

канонічному вигляді, зокрема щодо початку його життєво-

го шляху. В публікації підтверджується побутована серед

пошуковців думка про те, що репресивний апарат Росій-

ської імперії виявляється засудив Іллю Діброву не стільки

за політичні уподобання та революційну діяльність, скільки

за політичне вбивство: «За участь у політичних гуртках і за

вбивство жандарма Діброву разом з товаришами засудили

до 12 років каторжних робіт. Йдучи етапом в Сибір, моло-

дий революціонер вступив у двоборство з охороною, за що

військовий суд Оренбурга засудив його до 20 років тюрем-

ного ув’язнення. Сім років просидів Ілля в одиночній каме-

рі під суворим наглядом. Визволила його з катівні Лютнева

революція», — пише автор статті. І додає, що саме загін

Діброви активно протидіяв визвольному українському ру-

хові, зокрема проти військ очолюваних Петлюрою та Гри-

гор’євим, військам гетьманщини Скоропадського [1].

Цікава деталь. Цю сторінку біографії Діброви намагались

різними способами видозмінити, подати у більш привабли-

вому вигляді, без кривавих подробиць, імовірно через цен-

зуру та спробу подати біографію керівника партизанського

руху як ідеальну. Наприклад, у обласному виданні в публікації

1957 року Ілля Діброва представлений виключно як політич-

ний вісімнадцятирічний в’язень «за революційну діяльність», який був заарештований «царською охранкою» та засудже-

ний одразу до двадцяти років тюрми [2].

Проте навряд чи варто сумніватись у достовірності свід-

чень близької до І. Діброви людини, яка майже так само пере-

повідає цей фрагмент його життя. У спогадах про І. Діброву, який був її дядьком, Майя Савченко вказувала, що у дитин-

стві вона зачаровано слухала розповіді Іллі Діброви, в яких

він розповідав про те, що був з раннього дитинства «катор-

жанином» за революційну діяльність та про втечу з розстрілу, збройний спротив конвою, а також «о его боях совместно с

К. Е. Ворошиловым, Примаковым в годы командования крас-

ным партизанским отрядом, о совместной с ними ликвида-

ции семеновцев» [3].

79

У 1919 році Ілля Діброва разом

із спільниками стає частиною біль-

шовицької підпільної мережі для

поширення агітаційних листівок,

вчинення диверсій на комунікаціях

силами летючих загонів. В цей час

І. Діброва ледве не загинув через

власну ідеологічну нерозбірли-

вість і спробу побрататися з ідео-

логічним ворогом: «Фіаско завер-

шилася спроба І. Діброви укласти

союз з отаманом Сірком для бо-

ротьбі зі спільним супротивником.

Під час перемовин представники

більшовицького загону були схо-

плені і засуджені до страти. Іллі

Даниловичу Діброві пощастило втекти з-під розстрілу. Інші ж

парламентери того зимового вечора відійшли у вічність» [4].

На третьому повітовому з’їзді рад 20-24 березня 1919

року Ілля Діброва ввійшов у склад виконавчого комітету Ради

робітничих, солдатських і селянських депутатів, як один з

«кращих борців за радянську владу» разом з іншими 35 пред-

ставниками більшовиків міста та району [5].

За вірну службу радянській владі колишній червоний ко-

мандир отримує земельну ділянку: «В перші роки Радянської

влади безземельні селяни, колишні червоноармійці та пар-

тизани... одержували наділи землі для забудови. Одержав

присадибну ділянку і Діброва» [1].

Але тут починаються взагалі дивні речі. Джерела сповіща-

ють про те, що він перестав обіймати державні посади і пішов

на службу сільським очільником млина [6]. Не менш цікавим

є те куди «випали» цілі роки життя? Чому той, хто очолював

всесильну місцеву ЧеКа враз стає якимось заштатним очіль-

ником, навіть не партійним і не державним службовцем. Що

трапилось? Чому млин, чому знову Косівка, а не Олексан-

дрія?

Чому спочатку з’являються чутки про його діяльність на

окупованій території в якості партизана, про що пише і пле-

80

мінниця Діброви, але потім з’ясовується що він перебував

десь на навчанні? [3] Чому активність групи простежують

тільки тоді, коли Червона Армія впритул підійшла до Олек-

сандрії?

Не зовсім зрозуміло і те чи був зрештою евакуйований че-

рез поганий стан здоров’я І. Діброва на схід разом із сім’єю

[7], як це пишуть в одних джерелах чи він все ж залишався на

окупованій території?

Якщо вірити документальним

виданням радянських часів, пар-

тизанська робота Діброви поча-

лась не раніше 20 січня 1943 року,

коли його разом із групою органі-

заторів руху опору, десантувався

на парашуті. Проте у цьому пові-

домленні чомусь згадується ра-

діограма І. Діброви про успішне

приземлення в районі Кам’янки

біля міста Сміла, тобто на Черка-

щині, а не на Кіровоградщині [8].

Показово, що вважає недо-

статньо вивченою біографію

партизанського ватажка і світло-

водський краєзнавець В. Серге-

єв, цілком справедливо вказуючи на певні невідповідності:

«Досліджування питань, пов’язаних з місцеперебуванням та

діяльністю Іллі Діброви в перші роки війни пов’язане із знач-

ними труднощами. Згідно з опублікованими документами, з

червня 1941 р. по вересень 1942 р. Діброва перебував у місті

Куйбишеві. Лише в січні 1943 року він на чолі групи організа-

торів партизанського руху був закинутий у глибокий тил про-

тивника (район селища Кам’янка Черкаської області). Після

кількох місяців кропіткої роботи зусилля по створенню загону

увінчалися успіхом (травень 1943 року). Правда, командиром

чомусь був призначений Павло Назарович Близнюк. І тіль-

ки згодом, у червні того ж 1943 року, турботам П. Близню-

ка було віддано господарчий взвод, а Ілля Діброва прийняв

кермо влади. Такою є, м’яко кажучи, не зовсім ясна, багата

81

на лакуни та недомовки, офіційна історія шляху І. Діброви

до керівництва легендарним з’єднанням. Спогади ж свідків

тих подій та розвідки місцевого краєзнавця Л. С. Шкирай

спростовують викладену вище версію. Жителі с. Захарівка

одностайно стверджують, що їхній земляк з’явився в рідних

місцях в лютому 1942-го року. Висадка партизанської гру-

пи відбулася вельми невдало — літак було обстріляно роєм

німецької ППО. Переважна більшість десантників загинула, сам 50-річний Діброва, приземляючись, пошкодив ногу. До

всіх негараздів додалася ще й помилка пілота, який здійснив

десантування далеко від цілі» [9].

За офіційними джерелами з’єднання партизанських заго-

нів імені Ворошилова де був командиром Ілля Діброва діяло

до 9 грудня 1943 року на території Знам’янського, Єлисавет-

градківського, Новогеоргіївського, Новопразького, Чигирин-

ського та Олександрійського районів. В складі загону який

переріс у з’єднання було 7 стройових та одна штабна роти та

20 підпільних груп, що вели диверсійну діяльність [10].

Загинув Ілля Діброва у Словаччині, куди після звільнення

від нацистських військ рідного міста, він був направлений

82

як керівник партизанського загону імені Сталіна. Саме там, 1944 року він загинув. Його мовляв застрелив комісар за-

гону, з яким вони до цього були побратимами по партизан-

сько-підпільній роботі [11].

Мотиви цього вчинку не зрозумілі до цих пір, хоча мож-

ливо дослідники зможуть відкрити таємниці партизансько-

го ватажка, який з однаковою силою змагався за радянську

владу, що призвела до голодоморів та репресій, і так само

воював проти нацистських окупантів, які вогнем пройшли по

його рідному краю. Дві сторони життя однієї людини немов

символ нашої історії, що наповнена трагічних поєднань чор-

ного і білого.

Література та джерела:

1. Шульга О. Слідопитськими стежками / О. Шульга // Ленінський

прапор [імовірно не пізніше 1977р.]

2. Партизан Ілля Діброва // Кіровоградська правда. — 1957. —

31 березня (№ 64). — С. 3.

3. «...То була неволя»: спогади та листи остарбайтерів / НАН України, Інститут історії України; Меморіальний комплекс «Національний

музей історії Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років». — Київ, 2006. — С. 249.

4. Сергєєв В. Новогеоргіївщина напередодні та під час націо-

нально-визвольних змагань1917-1922 років / Віктор Сергєєв.

— Режим доступу: http://n-slovo.com.ua/index.php/component/

content/article/9-newspaper/1539-ljkkiui.html. — Назва з екрану

5. Белявін Ф. К. Олександрія — місто гірників: короткий істори-

ко-краєзнавчий нарис / Ф. К. Белявін, А. С. Пом’ятунов. — Дніпро-

петровськ: Промінь, 1968. — С. 29.

6. Шкирай Л. Ілля Данилович Діброва — наш земляк, командир пар-

тизанського з’єднання ім. Ворошилова (участь жителів Захарівки у

підпільному та партизанському русі) / Л. Шкирай // Між Бугом і Дні-

пром. Науково-краєзнавчий вісник Центральної України: Вип. ІІ. —

Кіровоград: Центрально-Українське видавництво, 2014. — С. 308.

7. Шкирай Л. Ілля Данилович Діброва — наш земляк, командир пар-

тизанського з’єднання ім. Ворошилова (участь жителів Захарівки у

підпільному та партизанському русі) Л. Шкирай // Між Бугом і Дні-

пром. Науково-краєзнавчий вісник Центральної України: Вип. ІІ. —

Кіровоград: Центрально-Українське видавництво, 2014. — С. 309.

8. Кіровоградщина в роки Великої Вітчизняної війни 1941 — 1945: збір-

ник документів і матеріалів. — Дніпропетровськ: Промінь, 1965. —

С. 102-103.

83

9. Сергєєв Віктор Ілля Діброва: шлях боротьби / Віктор Сергєєв. — Режим

доступу: http://svetlovodsk.com.ua/1522-dibrova.html. — Назва з екра-

ну.

10.

Кіровоградщина в роки Великої Вітчизняної війни 1941-1945: збірник документів і матеріалів. — Дніпропетровськ: Промінь, 1965. — С. 227-228.

11. Шкирай Л. Ілля Данилович Діброва — наш земляк, командир пар-

тизанського з’єднання ім. Ворошилова (участь жителів Захарівки у

підпільному та партизанському русі) / Л. Шкирай // Між Бугом і Дні-

пром. Науково-краєзнавчий вісник Центральної України: Вип. ІІ.

— Кіровоград: Центрально-Українське видавництво, 2014. —

С. 311.

Віктор Голобородько

Рекомендуємо прочитати:

1. Діброва Л. Горджусь батьком / Л. Діброва // Вільне слово. — 2001.

— 8 серпня. — С. 2.

2. Кротов О. Партизанський ватажок : 110 років з дня народження

партизанського командира Іллі Даниловича Діброви / О. Кротов //

Кіровоградська правда. — 2001. — 11 серпня. — С. 4

3. Нагорний О. Ми пам’ятаємо партизана Діброву / О. Нагорний //

Народне слово. — 2001. — 9 серпня. — С. 3.

4. Сергєєв В. Директор міського краєзнавчого музею Ілля Діброва : шлях боротьби / В.

5. Сергєєв // Світловодськ вечірній. — 2009. — 17 вересня (№ 75-76). — С. 8: фото.

6. І.Д. Діброва — почесний громадянин міста // Кіровоградська

правда. — 1987. — 20 травня.

7. І.Д. Діброва — почесний громадянин міста // Ленінський прапор.

— 1967. — 19 грудня.

8. Пономаренко А. Патріот Батьківщини / А. Пономаренко // Ленін-

ський прапор. — 1982. — 10 березня.

84

28 лютого — 120 років тому (1896 рік) народився Пав-

ло Семенович Глядківський — історик, етнограф, учень

Михайла Грушевського, кандидат історичних наук. На-

родився вчений у нинішньому Олександрійському райо-

ні, в селі Михайлівка.

Біографічна довідка про Павла Глядківського (уривок) Майбутній вчений закінчив Одеську гімназію у 1916 році.

Вчителював на Одещині у 1916–1920 роках. Навчався у Київ-

ському Вищому інституті народної

освіти (1920–1923). Від 1924 — у

ВУАН: співробітник культурно-істо-

ричної комісії, водночас у 1928–30

— аспірант, 1930 — науковий спів-

робітник науково-дослідницької

кафедри історії України, кандидат

історичних наук (1930 рік). 1924–

1930 — коректор, секретар редак-

ції журналу «Україна».

Після звільнення з ВУАН у серпні

1933 відійшов від наукової роботи.

Працював економістом на будівни-

цтві заводу в м. Ертиль (Воронезької

області Російської Федерації); від 1935

— на педагогічній роботі у Києві.

Під час німецької окупації працював

у видавництві «Школа». У жовтні 1943

вивезений до Німеччини, а влітку 1945

повернувся в Україну. Протягом 1945–

48 вчителював у м. Первомайськ

Одеської (нині Миколаївська) області.

1949 заарештований, засуджений до

10 років позбавлення волі. 1954 звіль-

нений, повернувся до Первомайська,

де працював бухгалтером. Автор до-

слідження сюжету легенди про «вдяч-

ного мерця» в українській народній

85

творчості (не опубліковано), низки рецензій у журналі «Пер-

вісне громадянство та його пережитки на Україні» (1926-29).

Рукописи зберігаються в Інституті рукопису Національної бі-

бліотеки України імені В. І. Вернадського. Реабілітований у

1989 році.

Джерело

1. Енциклопедія Сучасної України (ЕСУ). — Режим доступу: http://

esu.com.ua/search_articles.php?id=30576. — Назва з екрану

Про життєвий і творчий шлях Павла Глядківського (уривок) Глядківський Павло Семенович (1896-1979) у 1931-1933

рр. продовжував працювати в Академії наук співробітником, але тепер у Культурно-історичній комісії, яка лишилася єди-

ною інституцією з Асоціації культурно-історичного досліду.

На нього — як на одного з найближчих до М. С. Грушевського

осіб — у 1931 р. звернули увагу співробітники ДПУ, силомі-

ць залучивши до секретного співробітництва. Ймовірно, не

отримуючи від науковця очікуваного «компромату», чекісти

відмовились від його послуг одночасно із звільненням істо-

рика у серпні 1933 р. з ВУАН за «ідеологічну невідповідність

сучасним вимогам науки» Та й, зрештою, він був необхідний

ДПУ саме в царині академічної праці.

Але до наукової діяльності талановитий і багатообіцяючий

дослідник більше ніколи не повертався. У листопаді 1933 р.

він виїхав на будівництво цукрового заводу у селище Ертиль

(Воронезька обл.) і працював там плановиком-економістом

до травня 1935 р. Після повернення до Києва з 1936 по чер-

вень 1941 р. П. С. Глядківський викладав загальноосвітні

предмети на курсах техмінімуму тресту Укрбудшлях.

З початком війни Павло Семенович на схід не евакую-

вався. Після окупації Києва він зареєструвався у Київській

міській управі і через відділ народної освіти управи був за-

рахований на роботу до видавництва «Школа» (колишня

«Радянська школа»). Виконуючи обов’язки заступника за-

відуючого, а потім головного секретаря видавництва, П. С.

Глядківський займався реєстрацією співробітників, складав

описи майна, приймав рукописи до друку, тощо. Але у груд-

86

ні 1941 р. через ліквідацію німцями цього видавництва зали-

шився без роботи.

З березня 1942 р. П. С. Глядківський став вчителем 34-ї

київської школи, а з літа почав ще й завідувати дитячою

їдальнею школи. На цих посадах колишній вчений працював

до жовтня 1943 р., коли разом із родиною та іншими меш-

канцями Києва був вивезений у закритому вагоні до Німеччи-

ни. П. С. Глядківському, який опинився у Берліні, пощастило

приписатися до трупи київських артистів, що обслуговували

військовополонених, і мати завдяки цьому паспорт, а також

пайок і право вільно пересуватися у місті.

Думаємо, не останню роль у цьому зіграло те, що Павло

Семенович добре володів німецькою мовою.

Після перемоги родина Глядківських повернулась в Украї-

ну до м. Первомайського Одеської (зараз Миколаївської) об-

ласті, де жила мати Павла Семеновича Анастасія Антонівна.

Тут до кінця 1948 р. П. С. Глядківський викладав німецьку мову

у вечірній школі. І саме тут він був арештований 9 січня 1949

р. Зазначимо, що за спогадами сина П. С. Глядківського Ігоря

Павловича Гладковського між його матір’ю та батьком у 1945

р. в Німеччині відбувалися суперечки з приводу повернення

до України. Павло Семенович наполягав на поверненні, тим

часом Ірина Миколаївна жіночим серцем відчувала всю не-

безпеку цього кроку, її передчуття, на жаль, справдилися.

Обвинувачення П. С. Глядківського зводилися до двох ос-

новних докорів: по-перше, йому закидали співпрацю з «відо-

мим українським буржуазним націоналістом Грушевським»

та аспірантський стаж під проводом академіка (15 років по

тому!), а по-друге, звинувачували у «пособництві окупантам», хоча, на нашу думку, мало місце скоріше здобуття засобів

для існування під час німецької окупації, ніж колабораціонізм.

У травні 1949 р. за постановою Особливої наради при Мі-

ністрі держбезпеки СРСР за «антирадянську націоналістич-

ну діяльність» Павло Семенович був засуджений до 10 років

концтаборів, але без конфіскації майна через відсутність ос-

таннього, і направлений до Озерного табору МВС СРСР.

Незважаючи на тяжкий фізичний стан, П. С. Глядківський

вижив і був звільнений 16 вересня 1954 р. як «інвалід, що

87

страждає на невиліковну хворобу». Павло Семенович повер-

нувся до Первомайського, де став бухгалтером якоїсь конто-

ри. У 1975 р. після смерті дружини він переїхав до сина у Київ.

Помер у листопаді 1979 р.

П. С. Глядківський залишив написані у 1975 р. напрочуд

цікаві спогади про своє життя у сталінських таборах. Зі слів

його сина Ігоря Павловича існували ще спогади про арешт і

перебування науковця у в’язниці, але вони були знищені са-

мим П. С. Глядківським.

Юркова О.

Джерело

1. Київська історична школа М. С. Грушевського: долі науковців //

З архівів ВУЧК–ГПУ–НКВД– КГБ. — 1998. — № 1/2

Рекомендуємо прочитати:

1. Юркова О. Діяльність Науково-дослідної кафедри історії України

М. С. Грушевського (1924-1930 рр.) / О. Юркова. — Київ, 1999.

2. Босько В. М. Історичний календар Кіровоградщини на 2011 рік.

Люди. Події. Факти / В. М. Босько. — Кіровоград: Центр.-Укр. Вид-

во, 2010. — С. 43.

15 жовтня 110 років тому (1906 рік) побудовано та

освячено церкву в селі Марто-Іванівка Олександрій-

ського повіту, яка була збудована на приватні кошти

земського діяча, мецената Івана Гороновича.

Село Марто-Іванівка, що належить приходу

Олександрійського Успенського собору

(уривок у перекладі українською мовою)

До чотирьох церков, що є у наявності в місті Олександрії, додалася ще п’ята, вибудувана в селі Марто-Іванівці і освяче-

на 15 жовтня 1906*.

*

Про цю важливу подію, що відбулась, не сповіщено було своєчасно ре-

дакції тому, що зацікавлені особи очікували призначення до нової цер-

кви постійного причту: оскільки будівельник побудував прекрасні примі-

щення для причту з усіма зручним дворовим приладдям, вклавши в банк

квитками 6 тисяч, так щоб причт отримав відсотками 300 рублів на рік

і виклопотав нарізку казенної землі для притча 33 десятин. Крім цього

88

З причини того, що є дані, що послужили виникненню тут

побудови храму, вважаємо не зайвим надати такі для з’ясу-

вання цієї справи.

Село Марто-Іванівка розташоване в чотирьох верстах від

міста Олександрії, на правій стороні річки Інгулець. Спочат-

ку село це тулилося біля підошви височини, що тягнеться

уздовж правого боку зазначеної річки, а тепер встигло вкрити

своїми садибами круті схили і самі вершини її. Таким чином, село Марто-Іванівка зі східної сторони представляє відкри-

тий вид, увінчаний святим храмом і будівлею школи... Тепер

ми підійшли до самої історії нашого предмета. У 1784 році, приїхав до Олександрії, зараз перейменованої з селища Уси-

ківки, чиновник з дружиною. Не знайшовши собі відповідно-

го житла, подружжя визнали більш зручним оселитися в ма-

ленькому селі поблизу Олександрії, яке швидко і знайшлось

за їх бажанням, це село прапорщика Василя Чечеля. Тому

подружжя Іван Андрійович і Марфа Прохорівна Ошкали і по-

спішили купити намічений куточок, який негайно переймену-

вали в Марто-Іванівку, під якою назвою він і досі має славу.

Таким чином, призначений на службу колезький радник Іван

Ошкала позбувся необхідності тулитися в селянській хаті.

Постійні заняття в місті Олександрії не завадили Івану Ош-

калу зміцнити свої майнові справи. З причини того, що по-

дружжя володіли спільно і довічно двома селами, а між тим

залишалися самі бездітними, то умовилися між собою обра-

ти із своїх родичів собі спадкоємців, яким і віддати в спадкове

володіння свої села. Для чого і склали в суді духовний заповіт, за яким родовий маєток чоловіка дісталося племіннику його, а благопридбане село Марто-Іванівку отримав рідний брат

будівельник віддав причту в постійну власність родючу садибну ділянку, що знаходиться поблизу самих причтових приміщень. Чекаючи за своїми

клопотаннями призначення причту, місцеве начальство повідомило бу-

дівельникові наступне: квиток на 6 тисяч втратив при зміні стільки відсо-

тків, що притчу жодним чином не можна отримувати з нього 300 рублів на

рік; земля, хоча і обіцяна для нарізки притчу, але не інакше як 1912 року, коли вона звільниться від оренди. Отже, тоді буде окремий причт, коли

він буде забезпечений трьома стами відсотків з капіталу і земельних

угідь до 1912 року. От за такими недоліками і зупинилася справа. Тим ча-

сом, два найближчих села бажають неодмінно зарахуватись до приходу

Марто-Іванівки, і тоді в ньому буде вважатися до 1000 душ обох статей.

89

дружини Марфи Прохорівни священицький син Іван Прохо-

рович Горонович <…> Добре подружжя не вдовольнилося

забезпеченням своїх спадкоємців, вони зобов’язали їх від-

пустити на свободу, або як тоді говорили на волю, всіх своїх

дворових селян, забезпечивши їх в той же час і необхідним

забезпеченням для подальшого їх безбідного життя. Крім

цієї християнської справи, богобоязливе подружжя внесли в

банк капітал на побудову в Олександрії Успенського собору.

Ймовірно, городничий Іван Ошкал відправляв свою посаду до

утворення Вознесенського намісництва, коли 20 липня 1795

Олександрія обернена була в первісний стан, селище Усиків-

ку, а повіт перенесений в м. Крилів, з утриманням колишньої

своєї назви. Подружжя не зважилося переїжджати на нове

місце проживання, а знайшло більш спокійним проживати в

своєму улюбленому куточку. Тут вони прожили чимало ро-

ків, а тим часом їх узаконений спадкоємець Іван Прохорович

Горонович зростав, скінчив курс семінарії, учителював у ній, потім звільнився з духовного звання і нарешті перейшов на

службу в інтендантське відомство, з якого вийшов 14 квітня

1820 року з чином титулярного радника. Тоді він і вступив у

володіння маєтком Марто-Іванівка за заповітом: так як запо-

відачі Ошкали вже залишили земне життя і над ними височів

пам’ятник на горі, біля кургану могили...

Тепер уже слід говорити про молодшого брата Олексан-

дра, Івана Івановича Гороновича. Ще в дитинстві у нього

виявився серйозний настрій, в дитячих іграх мало він брав

участь, середньою освітою він не задовольнився, а тому, по

закінченні гімназії, вступив до Київського університету, який

і пройшов по юридичному факультету з дипломом 1-го сту-

пеня. Володіючи палким, але серйозним характером, Іван

Іванович шукав і серйозної роботи, щоб вкласти в неї свої

знання і працю. Його спочатку залучали в переформоване

тоді акцизне відомство; згідно високого розвитку своїх розу-

мових здібностей, він прагнув до предметів більш серйозних.

Коли ж відкрилися земські установи, тоді на посаду голови

земської управи вказали на нього мало не всі гласні. Помір-

ний, непідкупний і працьовитий, він зумів і встиг закласти для

земської справи міцний фундамент... Тепер поглянемо на

90

нього з іншого боку — сімейного та домашнього. Незабаром, по вступі на службу земську, він одружився... Плодом такого

шлюбного союзу явився син, який народився і хрестився в

Швейцарії, де батьки затримались під час закордонної подо-

рожі. З радісним настроєм подружжя повернулося на бать-

ківщину, де вони віддалися своїм заняттям: батько — служ-

бовим, а мати — виключно вихованню свого ненаглядного

сина. Для правильного всебічного виховання сина мати за-

вела домашній журнал, куди записувала все, що відносилося

до дитини: як він почав рухатися, як почав вимовляти слова, фрази тощо. При цьому не можна випустити з уваги того, що

подружжя були однакового спрямування, складу, характеру, виходили вони в життя з сильним запасом лібералізму і за-

читувалися сучасною літературою... Коли син досяг навчаль-

ного віку, його визначили в ліцей Київський Павла Галагана, звідки по закінченні успішно курсу, він перейшов у Новоро-

сійський університет. Сюди поїхала і мати, щоб перебувати

невідлучно біля сина... Під час виставки в Москві російських

виробів, стало у батьків бажання познайомити з ними свого

сина студента, для чого і вони відправилися туди втрьох. По-

бувавши там достатній час, батьки вирушили додому, висло-

вивши бажання, щоб син їхав за ними. Але як тільки батьки

прибули на місце, як отримана була телеграма, що сина їх

спіткало нещастя. Батьки негайно ж помчали до Москви, але

знайшли там труп свого єдиного сина. Це приголомшливе

горе повернуло їх у такий стан, який близький був до розпачу.

Тіло сина було перевезено в маєток дружини, де і поховано.

Виконавши над ними християнські вимоги, дружина залиши-

ла свої маєтки і проживала спочатку в різних містах, а потім

поїхала до Саксонії, де і досі перебуває. Батько ж довго су-

мував, нудився і сумував. Сильна знемога ледь не призвела

його до смертного гріха. Але глибока віра, зачаїлася в його

освіченій душі, [вона] не допустила його до духовного па-

діння. Тому він подвоїв свої звернення молитовні, шукаючи у

Бога розради і допомоги. Провидіння послало в його душу де

панувало сум’яття, промінь, який відкрив у ньому думку про

воскресіння. Ця думка, висока ідея породила в душі його не-

вимовну радість, після колишнього пригніченого стану. Для

91

підтримки таких радісних почуттів, батько з живим захоплен-

ням вирішив побудувати храм в ім’я Світлого Христового Во-

скресіння, наскільки всерадісного, настільки жаданого для

всього християнського світу… На тій же горі, яку ми раніше

вказували, поблизу пам’ятника, спорудженого на могилі його

батьків і родичів, він з великою радістю заклав свій обіцяний

храм в ім’я Світлого Воскресіння Христового; причому, на

подив багатьох, намірився сам безпосередньо спостеріга-

ти за доставлянням матеріалів, стежити за робітниками, що

можуть неправильно вживати в справу будівельні предмети і

відступати від наданого плану. У своєму ж маєтку ним знай-

дені належний граніт і необхідна глина для виготовлення міц-

ної цегли. Ліс, залізо та інші потрібні предмети сам виписував

у відомих йому осіб. Іконостас, престол і жертовник зроблені

з мармуру. Живопис в іконостасі художній. Будова храму три-

вала близько шести років. У цю святу справу будівельник по-

клав багато енергії, праці і турбот, багато відчув турбот, зане-

покоєнь і терпіння; до всього цього він сам приніс всі жертви, необхідні для закінчення заповітної думки. Таким чином важ-

ка праця і тривале терпіння будівельника восторжествували, старання і турботи його увінчалися успіхом, надія на всесиль-

ну допомогу не залишилася без виконання і благословення.

І там стоїть тепер красивий храм... Освячення цього храму

відбувалося в день недільний, 15 жовтня 1906 року…

Джерело

1. Никифоров В. Н. Деревня Марто-Ивановка, принадлежащая при-

ходу Александрийского Успенского Собора: (К истории Херсон-

ской епархии) / В. Н. Никифоров. — Одесса: Типография «Славян-

ская» Е. Хрисогелос, 1912. — 13 С.

Василій Нікіфоров

92

1 липня — 105 років з дня народження (1911 рік) Олек-

сандра Івановича Дидишка — Героя Радянського Союзу, учасника збройної боротьби з нацистськими окупанта-

ми.

Дидишко Олександр Іванович

Олександр Дидишко

народився 1 липня 1911

року в селі Попельнасто-

му Верхньодніпровського

повіту Катеринославської

губернії (нині — Олексан-

дрійського району Кірово-

градської області), в ро-

дині робітника. У 1920 році

втратив батька. У 1926 році

переїхав до міста Верх-

ньодніпровська (Дніпро-

петровська область), де

закінчив семирічку. У 1929

році закінчив школу ФЗН у

Дніпродзержинську, отри-

мав спеціальність коваля.

До лав РСЧА (Робітни-

чо-селянської червоної ар-

мії) призваний 1929 року Дніпродзержинським РВК. У 1933

році закінчив Одеське військове артилерійське училище.

Командир артилерійського дивізіону 301-го гаубично-

го артилерійського полку РГК 7-ї армії Північно-Західного

фронту капітан О. І. Дидишко відзначився під час радян-

сько-фінської війни 1939-1940 років. За час бойових диві-

зіон показав себе здатним виконувати будь-яке тактичне

чи вогневе завдання. Учасник німецько-радянської війни з

червня 1941 року. Воював на Ленінградському, Калінінському

і 1-у Прибалтійському фронтах. Брав участь в обороні Ле-

нінграда. Обіймав посади начальника артилерійського по-

стачання 43-го артилерійського Червонопрапорного полку, 93

командиром 936-го артилерійського полку 362-ї стрілецької

дивізії. Більше року командував 43-м армійським гарматним

артилерійським Демидівським Червонопрапорним полком

РГК.

Командир 27-ї гвардійської гарматної артилерійської

бригади (п/п 24702) 8-ї гарматної артилерійської дивізії РГК

гвардії полковник О. І. Дидишко загинув 5 лютого 1944 року

від ураження осколком під час бою за місто Городок Вітеб-

ської області (Білорусь). Похований в братській могилі в місті

Городок.

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 11 квітня 1940

року за зразкове виконання бойових завдань командування

на фронті боротьби з фінською білогвардійщиною та виявле-

ні при цьому відвагу і героїзм, капітану Дидишку Олександру

Івановичу присвоєне звання Героя Радянського Союзу з вру-

ченням ордена Леніна і медалі «Золота Зірка» (№ 479).

Також був нагороджений орденами Олександра Невсько-

го (16.09.1943), Вітчизняної війни 1-го ступеня (14.03.1944), Червоної Зірки (21.03.1940) і медаллю «За оборону Ленінгра-

да» (11.01.1944).

Джерело

1. Чабаненко В. В. Прославлені у віках: нариси про Героїв Радян-

ського Союзу — уродженців Кіровоградської області / В. В. Чаба-

ненко . — Дніпропетровськ: Промінь, 1983. — С. 88-89.

Володимир Чабаненко

Рекомендуємо прочитати:

1. Між Бугом і Дніпром. Науково-краєзнавчий вісник Центральної

України: Вип. І. — Кіровоград: Центрально-Українське видавни-

цтво, 2014, — С.72.

2. Книга памяти Украины. — Режим доступу: http://www.memory-book.com.ua/people/book/66?page=7. — Назва з екрану.

3. Босько В. М. Історичний календар Кіровоградщини на 2011 рік.

Люди. Події. Факти / В. М. Босько. — Кіровоград: Центр.-Укр. Вид-

во, 2010. — С. 135.

94

13 квітня — 95 років тому (1921 року) народився в

селі Овнянка Олександрійського району (нині село Ща-

сливе) контр-адмірал, військовий діяч, письменник, по-

чесний громадянин села Щасливе Михайло Григорович

Байсак. Помер 6 квітня 2007 року.

Контр-адмірал Михайло Байсак з Олександрійщини

Михайло Григорович Байсак

народився 13 квітня 1921 року

в мальовничому куточку на-

шого степового краю — селі

Овнянка, тепер у складі села

Щасливого Олександрійсько-

го району Кіровоградської об-

ласті.

Навчався у місцевій школі.

В тяжкі роки голодомору сім’я

переїздить до села Зелене, потім

до районного центру — Петрово-

го. Під час навчання в середній

школі захоплювався малюван-

ням, фотографією, радіоспра-

вою. По закінченні школи працю-

вав в Петрівському райкомі ком-

сомолу. Наприкінці 1940 року був призваний на Чорномор-

ський флот в школу зброї, де його застала війна. З жовтня

1941 року по липень 1942 року М. Г. Байсак в званні політрука

бере активну участь в героїчній обороні Севастополя в складі

частин морської піхоти, потім — обороні Кавказу, міста Ново-

російська. Не раз водив морських піхотинців в атаки, часто

сам лягав до кулемета і розстрілював ворога. Ось що писала

фронтова газета «За Родину»: «Якось треба було розвідати

сили ворога в районі хутора N. Замполітрука Михайло Бай-

сак добровільно взявся піти в розвідку. Очолив групу із п’яти

бійців, проник в розташування ворога і зібрав цінні відомості.

Фашисти виявили розвідників. Замісник політрука, вступив і

успішно завершив бій, без втрат вийшов з оточення».

95

Особливу мужність і відвагу молодий політрук виявив в

найкритичніші дні оборони Севастополя, коли війська Черво-

ної Армії під шаленим натиском переважаючих сил фашистів

залишали місто. 29 червня 1942 року з групою матросів всту-

пив в нерівний бій з ворожим десантом в районі Графської

пристані, де з кулемета знищив більше 50 гітлерівців.

30 червня 1942

року на мисі Хер-

сонес Михайло

Байсак сформу-

вав із розрізнених

груп роту авто-

матників. Моряки

під його команду-

ванням протягом

двох діб стриму-

вали натиск пе-

реважаючих сил

ворога в районі

Козачої Бухти.

Севастопольську землю він залишив в числі останніх її захис-

ників. Вийшов в море з 12 бійцями на невеликому нашвидку

збитому плотику. Налетіли ворожі літаки. Море збурилося

від вибухів бомб. Лише в ніч на 4 липня виявили у відкритому

морі одинокий пліт. На ньому залишилося тільки троє моря-

ків. Тяжко пораненого, в непритомному стані, Михайла Бай-

сака підняли на борт катера і доставили в Новоросійськ.

Про те, як воював наш славний земляк написано в книгах

Василя Кучера «Голод», Іллі Азарова «Непереможені», Бо-

риса Борисова «Севастопольці не здаються», в серії Воєн-

видавництва «Герої та подвиги». Як член спілки журналістів, М. Г. Байсак написав три документальних повісті, опублікував

більше трьох тисяч нарисів, розповідей, а також спогад про

героїчну оборону Севастополя. За повість «Матроси йдуть

по землі» йому присвоєно почесне звання лауреата премії

ім. Фадєєва.

Більше 30 років Михайло Григорович віддав службі у фло-

ті. За мужність і відвагу в роки Великої Вітчизняної війни і без-

96

доганну службу в Збройних Силах нагороджений орденами

Червоного Прапора, Богдана Хмельницького III ступеня, Ві-

тчизняної війни І ступеня, двома орденами Червоної Зірки, 30 медалями, в тому числі «За бойові заслуги».

Михайло Григо-

рович відомий як ак-

тивний пропагандист

героїчних бойових

традицій, багато років

продовжував пошу-

ки героїв, що полягли

смертю хоробрих в

дні героїчної Севасто-

польської епопеї.

Вийшовши у 1968

році у відставку,

М. Г. Байсак активно

включився у ветеран-

ську роботу. Він був

головою ради учасни-

ків героїчної оборони

і визволення Севасто-

поля, першим заступником голови Севастопольської міської

ради ветеранів України, членом ради старійшин міста. Ім’я

М. Г. Байсака занесено до книги «Солдати XX століття» до

розділу «200 видатних діячів сучасності — учасників Великої

Вітчизняної Війни».

Указом Президента України 22 червня 2000 року М. Г. Бай-

саку присвоєно військове звання — контр-адмірал.

Нашому славному земляку було б сьогодні 95 років. Але як

і в роки своєї фронтової юності, він був такий же енергійний, діяльний і життєрадісний, щедрим душею і невтомним в лю-

бій справі, за яку береться.

М. Г. Байсак із династії військових моряків. Його дід і бать-

ко служили на Балтиці. Нині служать на флоті сини і внуки.

Мріяв дожити до того дня, коли і правнук одягне форму вій-

ськового моряка.

97

* * *

Якось на зустрічі з земляками Михайло Григорович роз-

повів про те, як він проніс через усю війну і все життя святий

оберіг, який вручив йому батько, коли син від’їжджав на флот.

Цей талісман завжди нагадував про щедрий рідний край з

широкополими степами, калиновими гаями, мальовничими

берегами річок Інгульця та Овнянки, в пам’яті спливали рідні

місця, рідна батьківська хата, босоноге дитинство.

Пізніше звертаючись до Міністра України з клопотанням

про ремонт під’їзної дороги до села Щасливе, він напише

«В цьому році (2004 р.) я відвідав свої рідні місця, де наро-

дився, виріс і призваний на флот... Народитися і вирости

босоногому хлопчиську в степовому селі і стати адміралом

— це явище для земляків непересічне, це їх гордість, а мені

честь. Уявіть: «Діда Грицька і баби Гапки син адмірал».

Згадуючи про відкриття на батьківщині меморіальної до-

шки на свою честь, він зізнається: «Для мене це найвища на-

города». Ось що єднає нас вдячних земляків і героя-фронто-

вика: гордість і честь. Ось чому Михайло Григорович багато

років підтримував зв’язки з рідним краєм. Адже тут його рід-

ня, тут його родин-

не коріння. Саме

звідси пішла на

фронт і не поверну-

лася плеяда Байса-

ків чиї імена, як ге-

роїв, викарбувані на

меморіальній стеллі

в центрі села.

Ще 1974 року

на зустрічі в нашій

школі Михайлу Гри-

горовичу пов’язали

червоний галстук почесного піонера. Його полум’яне патрі-

отичне слово, як благодатне зерно, глибоко запало в душу і

серце молодого і старших поколінь.

Буваючи в селі почесний воїн-моряк цікавився широким

колом соціально-культурних питань. Це за його наполяган-

98

ням в 70-і роки окультурено центр села Овнянка, вулиця по-

чала забудовуватися, а село стало втрачати статус непер-

спективного. М. Г. Байсак підтримував зв’язки з школою, міс-

цевим колгоспом, сільською радою.

Велику роботу по військово-па-

тріотичному вихованню Михайло

Григорович проводив в Олексан-

дрійському районі, місті Олексан-

дрії. Часто зустрічався зі студента-

ми, представниками громадськос-

ті. Такі зустрічі відбулися в район-

ній держадміністрації, районній

раді. І скрізь його зустрічали при-

вітно, дякували за подвижницьку

роботу на благо народу України.

Ось чому рада ветеранів райо-

ну, районна рада, районна дер-

жадміністрація прийняла рішення

про встановлення меморіальної

дошки на приміщенні Щасливської школи на честь учасника

героїчної оборони міста-героя Севастополя 1941-1942 рр., контр-адмірала Байсака Михайла Григоровича.

Ось що було ска-

зано вдячними зем-

ляками на урочи-

стому мітингу 13 квітня

2004 року.

«...Ми, жителі села,

безмежно горді і вдячні

долі, що саме наш рід-

ний, степовий край по-

родив славного моря-

ка-адмірала.

Висловлюємо щиру вдячність шановному Михайлу Григо-

ровичу, за все, що він зробив і робить на благо України, на

славу рідного краю. Ваш ратний подвиг був і залишається

для нашої молоді, школярів прикладом самовідданого слу-

жіння Батьківщині, вірності військовій присязі і громадян-

99

ському обов’язку. Запевняємо, що ця меморіальна пам’ятна

дошка завжди нагадуватиме нам: і дорослим, і дітям у всі

часи, про наш святий обов’язок перед славною когортою ве-

теранів-фронтовиків, слугуватиме благородній меті — націо-

нально-патріотичного виховання молоді на кращих традиціях

старших поколінь».

«Подвиг народний у роки Великої Вітчизняної війни-понят-

тя не абстрактне, а пов’язане з конкретними людьми, такими

як наш земляк контр-адмірал Байсак Михайло Григорович».

Іван Погорілий, голова ради ветеранів села Щасливе

Указ Президента України 22 червня 2000 року N 817/2000

«Про присвоєння військових звань» (уривок)

Відзначаючи вагомий внесок ве-

теранів війни в захист Вітчизни та

їх активну участь у громадському

житті в мирний час, постановляю:

…5. Присвоїти військове звання

контр-адмірала: …капітану 1 рангу

у відставці БАЙСАКУ Михайлу Гри-

горовичу — голові Ради учасників

героїчної оборони та визволення

міста Севастополя…

Президент України Л.Кучма

Джерело

Україна. Президент. Про присвоєння

військових звань: указ від 22.06.2000

року № 817/2000. — Режим досту-

пу: http://zakon5.rada.gov.ua/laws/

show/817/2000. — Назва з екрану.

Рекомендуємо прочитати:

1. Байсак М. Г. Матросы идут по земле: документальная повесть /

М. Г. Байсак. — Краснодарское книжное издательство, 1982.

2. Байсак М. Тех дней не смолкнет слава / Михаил Байсак. — Симфе-

рополь: Таврия, 2005. — 188 с.

3. Куц Т. В пам’яті людській подвигам жити вічно / Тетяна Куц. —

Сільський вісник. — 2004. — 17 квітня.

100

4. Оставненко Н. Павшим — поклон, раненым — руку, живым — при-

каз / Н. Оставненко // Слава Севастополя. — 2001. — 12 апреля

(№ 68). — С. 3.

5. Байсак М. Горячее сердце покоя не дает… / Михаил Байсак //

Флаг Родины. — 1996. — 13 апреля (№71). — С. 3.

6. Босько В. М. Історичний календар Кіровоградщини на 2011 рік.

Люди. Події. Факти / В. М. Босько. — Кіровоград: Центр.-Укр. Вид-

во, 2010. — С. 78.

Примітка від упорядника

Контр-адмірал виховав не тільки ба-

гато людей-патріотів. Але й зміг дати

шлях у життя талановитому сину, який

став кінорежисером, сценаристом та

актором — Генадієм Байсаком. Що і

нині створює кінофільми. Один з пер-

ших фільмів Байсака, що отримав по-

пулярність — це історія радянського

семикласника Віктора Давидова, що

відпрацьовує практику на підприємстві

і «несуном» і любителем випити який

мав прізвисько Голіаф. «В. Давидов і

Голіаф» який було знято у 1985 році став свого часу досить

відомим фільмом із цікавою грою до речі українського актора

Олексія Петренка. А ще він зняв чимало документальних стрі-

чок, фільмів для дітей і навіть взявся за серіали, наприклад

серіал «Петрович» у 2012 році.

20 серпня — 95 років тому (1921 року) у селі Марто-

Іванівці Олександрійського району народився розвід-

ник, військовий діяч Другої Світової війни Олексій Тро-

химович Шаповалов.

У 1939 році закінчив середню школу у селищі Нова Прага

Олександрійського району. З червня 1942 року — січень 1944

року займався підпільно-диверсійною діяльністю у партизан-

ському загоні імені Клима Ворошилова в районі Знам’янки та

Нової Праги. З 1946 р. працював на комсомольській і партій-

ній роботі. З 1952 по 1955 рр. знову служив у лавах Радян-

101

ської Армії: спочатку в складі військ МВС в м. Радянська Га-

вань Хабаровського краю, а з 1953 р. перебував у Монголії.

Потім працював у партійних і профспілкових органах м. Кіро-

вограда. З 1983 р. — персональний пенсіонер союзного зна-

чення. Помер у 1992 році. Похований у м. Кіровограді.

Джерела

1. Босько В. М. Історичний календар Кіровоградщини на 2011 рік.

Люди. Події. Факти / В. М. Босько. — Кіровоград: Центр.-Укр. Вид-

во, 2010. — С. 157-158.

2. Особові фонди державного архіву Кіровоградської області: довід-

ник / упоряд. Антоніна Єлапова. — Кіровоград, 2002. — С. 72-73.

Кіровоградці у складі антифашистських

інтернаціональних сил (уривок)

ХХ століття, на-

повнене епохаль-

ними подіями та

віддалене від нас

лише першим де-

сятиріччям ХХІ-го,

дає безліч тем

для дослідження.

Обтяжена кон-

центрацією люд-

ських втрат і ма-

теріального руй-

нування, світова

історія періоду 1936-1945 років вивчається з використанням

різноманітних джерел, насамперед архівних документів. Ін-

формація про кіровоградців, які входили до складу антифа-

шистських інтернаціональних об’єднань, міститься, зокрема, і в документах особових фондів Держархіву області. Цінність

цього матеріалу — в його оригінальності, коли викладення

передається безпосередніми учасниками описаних подій...

Про події підпільної боротьби з фашизмом на території іншої

європейської країни — Польщі дізнаємося з документів осо-

бового фонду Олексія Трохимовича Шаповалова (1921-1992) 102

— заступника командира розвідувальної групи «Голос», по-

чесного громадянина міста Кракова. Легендарний розвідник

Шаповалов удостоєний вітчизняних та польських нагород: орденів Червоного Прапора, Червоної Зірки, Вітчизняної вій-

ни ІІ ступеня, Віртутті Мілітарі, Хреста Хоробрості. Народився

наш земляк у Олександрійському районі Кіровоградської об-

ласті. У 1940 році закінчив військову школу, наступного року

він — бойовий командир взводу 164-ї стрілецької дивізії Пів-

денного фронту — потрапляє у полон, звідки здійснює втечу.

Згодом Шаповалов стає підпільником та партизаном заго-

ну ім. К. Ворошилова, який діяв на території Кіровоградщи-

ни. Після навчання у спецшколі Головного розвідувального

управління Генерального штабу Радянської Армії у 1944 році

у складі розвідгрупи потрапляє на територію Польщі для ви-

конання завдання командування 1-го Українського фронту.

Важливими на той час були дані про рубежі оборони, розмі-

щені на берегах річки Вісли, а також інформація про дисло-

кацію сил противника у районі міста Кракова — центру ство-

реного німецькою окупаційною владою генерал-губернатор-

ства. Для виконання завдання група залучала польських і ні-

мецьких антифашистів, підтримувала зв’язок з партизанами.

Групу, що отримала назву «Голос», очолював Євген Березняк, удостоєний у 2001 році звання Героя України, заступником

його був Шаповалов. Командуванню 1-го Українського фрон-

ту розвідники надіслали понад 140 радіограм, які містили

важливі дані. Олексієм Трохимовичем підготовлено й успіш-

но проведено більше 10 диверсій. За допомогою завербова-

ного співробітника гестапо Гартмана підпільники одержали

необхідні посвідчення, з якими могли без перешкод рухати-

ся містом та його околицями. Розвідувальній групі вдалося

роздобути карту мінування Кракова, давньої столиці Польщі, ледь не висадженого в повітря відступаючими гітлерівськи-

ми військами. Зусиллями радянських та польських патріотів

були врятовані життя краков’ян та місто, перші відомості про

яке відносяться до Х століття. Блискуча краківська операція

покладена відомим радянським письменником Юліаном Се-

меновим в основу роману, за яким у 1967 році знято популяр-

ний художній фільм «Майор Вихор».

103

І республіканські, і обласні періодичні видання описували

краківський період життя та боротьби Олексія Шаповалова, він став прототипом героїв восьми художніх творів. Серед

документів особового фонду нашого земляка — чимало ли-

стів, надісланих йому з Польщі від соратників по боротьбі з

гітлерівським фашизмом. В одному з послань колишнього

підпільника, автора книги «Шли бои» Юзефа Зайонца (листу-

вання з ним тривало не один рік) вказується на те, що немає

такої сили, яка б могла з плином часу стерти з пам’яті згадку

про людей, об’єднаних справедливою метою та небезпекою

втрати власного життя.

Які б корективи не вносив час у висвітлення подій Другої

світової війни, свідчення її учасників, які зберігаються в архі-

вах, залишаються важливим джерелом нашої історії.

Лариса Пасічник,

головний спеціаліст відділу інформації

та використання документів

Державного архіву Кіровоградської області

Джерело

1. Пасічник Л. М. Кіровоградці у складі антифашистських інтерна-

ціональних сил / Л. М. Пасічник // Архіви України. — 2012. — №

6(282). — С. 43-49. — Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/UJRN/

ay_2012_6(282)__5. — Назва з екрану.

Рекомендуємо прочитати:

1. Дацька В. Почесний громадянин Кракова / Валентина Дацька

— Режим доступу: http://kokm.kr.ua/index.php/ua/statti-dovidki-informatsijni-povidomlennya/54-statti/2011/282-pochesnij-gromadyanin-krakova. — Назва з екрану.

104

4 вересня — 95 років виповнюється від дня народжен-

ня уродженця села Протопопівки, краєзнавця, учасника

Другої Світової війни Антона Пономаренка (1921-2007), автора краєзнавчих книг і статей, узагальнюючих праць

про визволення Олександрії та Олександрійського ра-

йону від нацистських загарбників.

Народився 4 ве-

ресня 1921 року в селі

Протопопівка Олек-

сандрійського району

Кіровоградської обл.

В 1940 році закінчив

Протопопівську шко-

лу. В тому ж році пішов

служити до лав Черво-

ної Армії. Війна заста-

ла його під Львовом.

Потім воював на Во-

лховському фронті. Тут

і закінчився бойовий шлях Антона Семеновича — у квітні 1944

року його було тяжко поранено. Довго лікувався в госпіталях

в Ленінграді, Пермі, але на все життя залишився інвалідом.

Та це не зломило відважного воїна.

Після війни працював секретарем партійної організації в

Протопопівці, заступником директора Користівської МТС, ін-

структором райкому партії. Але поранення весь час нагаду-

вало про себе і роботу довелось залишити.

Знайшов себе в робсількорівській діяльності. Постійно до-

писував до місцевої та обласних газет. Очолював в редакції

міської газети громадську приймальню. Його зарисовки, ко-

респонденції, нариси подобалися читачам. Здебільшого пи-

сав про учасників Великої Вітчизняної війни, своїх земляків

та однополчан.

Поступово у Антона Семеновича виникла задумка напи-

сати серйозну роботу про звільнення Олександрійщини від

німецько-фашистських загарбників. Почав співпрацювати з

музеями, архівами, листувався з багатьма визволителями

105

нашого краю. Так з’явився історичний нарис «Олександрій-

сько-Знам’янська операція».

Нагороджений орденом Червоної Зірки, орденом Вітчиз-

няної Війни І ступеня, орденом Богдана Хмельницького, ме-

далями.

А. С. Пономаренко — автор численних публікацій з істо-

рії міста Олександрії та району, книг «Вони принесли свобо-

ду (Олександрійсько–Знам’янська операція)», про видатних

земляків.

В останні місяці свого життя Антон Семенович працював

над підготовкою до друку ще однієї книги, яка повинна була

розповісти про хліборобів-земляків. На жаль, через важку

хворобу він не зміг її закінчити.

Джерело

1. Наші славні земляки. — Режим доступу: http://protopopiv.klasna.

com/site/nashchi-slavni-zemlyaki.html. — Назва з екрану.

Слово про автора

На моєму робочому столі мелодійно задзвенів телефон.

Піднявши трубку, почула знайомий бадьорий голос Антона

Семеновича Пономаренка — доброго і давнього друга нашої

газети. Антон Семенович написав нову зарисовку і запиту-

вав, коли вона може потрапити на сторінки «Вільного Слова».

Не одне десятиліття топтав А. Пономаренко доріжку до

нашої редакції. Він відома і шанована в Олександрії людина.

Якось розповідав нам, газетярам, як ще наприкінці тридця-

тих років приніс свій перший вірш до редакції. Потрапив тоді

до заступника редактора Тараса Самсоновича Апостола

— здібного журналіста, людини з гумором. Вірш називався

«8 Березня». І хоч твір літературно був слабий і газета його

не надрукувала, проте Тарас Самсонович зумів не відбити в

юного відвідувача бажання писати до газети, залучив його до

співробітництва.

Але невдовзі воно перервалося. У 1940 році юнак закінчив

Протопопівську середню школу і в тому ж році пішов служити

в армію, був стрілком на танку. А через кілька місяців — війна, 106

яка застала його під Львовом. Тяжкі місяці відступу з боями

на схід.

Разом з однополчанами — мало яких залишилося в живих

після надзвичайно тяжких перших місяців війни — рядовий

Пономаренко потрапив на Урал, де формувалась нова вій-

ськова частина. Звідти нелегка солдатська доля закинула

його на волховський фронт у 59-у армію. Закінчив коротко-

термінові офіцерські курси і командував взводом хімзахисту

167 полку.

Ходили чутки, що на цій ділянці фронту німці збираються

застосувати отруйні хімічні речовини. І взводу Пономаренка

командування дивізії доручило обладнати КДП-59 (кінну де-

газаційну підводу 59-ї армії). Взвод виконав завдання вчас-

но. Провели навіть навчання, імітуючи отруєння, а потім де-

газаційну обробку особового складу цілого батальйону. За

старанне виконання завдання командуючий 59-і армії 1 гене-

рал-лейтенант І. Т. Коровніков висловив взводному А. Поно-

маренку особисту подяку.

Згодом нашого земляка направили в резерв Офіцерсько-

го складу 59-ї армії. Тут у березні 1943 року познайомився

з молодшим лейтенантом Федором Прудніком. Невдовзі

обидва отримали нові призначення: очолили взводи щойно

сформованої 203-ї окремої вогнеметної роти. Так зародила-

ся їх фронтова дружба скріплена вогнем і кров’ю яка триває і

понині. Здружило їх і те, що обидва українці (Ф. Пруднік наро-

дився і виріс у селі Орловка, що на Сумщині).

Специфіка військової служби вогнеметників така, що вони

часто передислоковуються з місця на місце, передаються в

розпорядження інших військових з’єднань. Тільки за три мі-

сяці 1944 року взвод молодшою лейтенанта Пономаренка

побував у трьох арміях. А 14 січня 1944 року їх батальйон у

складі 59-ї армії брав участь у прориві блокади Ленінграда.

Війська Волховського фронту наступали назустріч військам

Ленінградського фронту.

А потім був Нарвський плацдарм, бої на якому тривали

майже шість місяців. Тут і закінчився бойовий шлях лейтенан-

та Пономаренка. У квітні 1944 року його було тяжко поранено

в шию, голову і руку. Довго лікувався в госпіталі в Ленінграді у

107

лікарні Мечникова. Згодом його евакуювали у госпіталь міста

Перм. Лікування тривало півроку. А тим часом батьки Антона

Пономаренка одержали листа від Федора Прудніка. Він пові-

домляв батькові й матері свого фронтового побратима, що

той поранений, лікується в госпіталі і обов’язково видужає, приїде додому. (Той лист і досі зберігається в архіві А. Поно-

маренка).

Антон повернувся додому інвалідом другої групи. А коли

відчув себе трохи здоровішим, пішов працювати знову.

І, звичайно, дописував до газети. Обрали його секретарем

партійної організації в протопопівському колгоспі, а згодом, після закінчення обласних курсів, призначили заступником

директора Користівської МТС. Пізніше деякий час працював

він інструктором райкому партії. Тож добре знає і навколишні

села, і їх старожилів.

Та поранення нагадувало про себе. І хоч молодий організм

боровся і не здавався, та все ж без серйозного лікування обій-

тися не міг. Довелося залишити роботу. Лікувався в лікарнях, госпіталях, санаторіях. Але робкорівської діяльності не поли-

шав. Його замітки, кореспонденції, зарисовки часто з’являли-

ся на сторінках нашої, а інколи й обласної газет. Писав на різні

теми та найчастіше — про учасників Великої Вітчизняної, живих

і тих, хто поклав своє життя на вівтар Перемоги.

У нашій редакції Антон Семенович став своєю людиною, бо тривалий час очолював громадську приймальню.

Тема війни не давала йому спокою. Скільки тут невідомих

сторінок, білих плям, невідомих героїв. Хто ж їх розкриє, як

не колишні фронтовики? До цієї думки підштовхнули й листи

фронтових друзів, які листоноша частенько приносила до

його домівки. А листувався він з багатьма колишніми своїми

однополчанами: татарином Нігматуліним, росіянами Петром

Гольтяєвим, Анатолієм Хрульовим, звичайно ж, зі своїм кра-

щим другом Федором Прудніком, який уже став на той час

майором у відставці і проживав у Донецьку.

Хотілося більше дізнатися про історію визволення рідно-

го краю, людей, які відзначилися при цьому. Антон Семено-

вич почав співпрацювати з музеєм, з місцевим екскурсбю-

ро, і ця тема стала йому ще ближчою. А тут доля звела його

108

з командиром 214-ї Кременчуцько-Олександрійської дивізії

генерал-майором Григорієм Микитовичем Жуковим. Він на-

писав про нього зарисовку «Командир гвардійців». І допустив

помилку — ця дивізія не була гвардійською, що й повідомив

автору зарисовки сам комдив. Антону Семеновичу це стало

пересторогою в подальшій пошуковій роботі — надалі він

скрупульозно вивіряв і перевіряв усі зібрані факти, перш ніж

опублікувати їх у газеті.

16 років Пономаренко працював екскурсоводом. За цей

час тільки в село Куцеволівку Онуфріївського району, де під

час війни наші війська мужньо утримували плацдарм на бе-

резі Дніпра, А. Пономаренко провів 80 екскурсій. Він написав

екскурсії «Їх подвиг безсмертний», «Дорогами війни, дорога-

ми перемог», «Партизанськими стежками — в Чорний ліс», за що був занесений до обласної Книги пошани Кіровоград-

ської обласної ради по туризму і екскурсіях.

У 1975 році був учасником Всесоюзної наради екскурсо-

водів в Севастополі.

З 1972 по 1987 рік Антон Семенович об’їздив усю Євро-

пейську частину колишнього Союзу. Працював у кіровоград-

ському архіві. Тільки у Центральному архіві Міністерства

Оборони, що в м. Подольську під Москвою, побував три рази.

Відвідав Ленінський меморіальний комплекс в Ульяновську, Івановський дитячий будинок в Ульяновській області, де жив і

виховувався Олександр Матросов. А зі скількома воєначаль-

никами, героями війни листувався! На прохання пошуковця

вони присилали свої спогади про визволення від німець-

ко-фашистських окупантів нашого краю.

Багато папок передав Антон Семенович до міського архі-

ву. В них — листи учасників визволення Олександрійщини —

солдатів і офіцерів різних рангів, які у складі 95-і, 97-і, 110-і, 13-ї гвардійських дивізій, 111-ї, 214-ї стрілецької дивізії

та 8 мехкорпусу брали участь у визволенні нашого міста.

У сімейному архіві Антон Семенович зберігає 46 Почесних

грамот, подяк, одержаних за багаторічну громадську роботу.

Як святиню, зберігає фронтовик і свої бойові нагороди —

ордени Червоної Зірки, Вітчизняної Богдана Хмельницького

і 15 медалей.

109

Найулюбленіше дітище

А. Пономаренка — історич-

ний нарис «Олександрій-

сько-Знам’янська операція».

За ним стоїть багаторічна гі-

гантська праця. Тут є карта

Олександрійсько-Знам’янської

операції, прислана генералом

армії Жадовим.

У першому томі «Книги

пам’яті» прізвище А. Понома-

ренка згадано серед осіб, які

зробили великий внесок у по-

шукову роботу і встановлен-

ня імен загиблих воїнів. І не

дивно, адже Антон Семенович

відшукав у першоджерелах ди-

візій, які визволяли Кіровоградщину, близько 2500 прізвищ

загиблих воїнів.

Є у ветерана мрія — видати окремою книгою «Олексан-

дрійсько-Знам’янську операцію» . Хочеться, щоб вона стала

реальністю. Можливо, у нашому місті знайдеться меценат, який допоможе Антону Семеновичу, здійснити свою мрію.

Джерело

1. Пономаренко А. С. Вони принесли свободу: (Олександрій-

сько-Знам’янська операція) / А. С. Пономаренко. — Олександрія, 2004.

Марія Гаренко,

член Національної спілки журналістів України,

кореспондент газети «Вільне слово»

110

6 січня — 90 років тому (1926 року) Олександрію від-

несено до розряду міст з числа «залюднених місць»

УСРР. Відповідна постанова Всеукраїнського Централь-

ного Виконавчого Комітету й Ради Народних Комісарів

Української Соціалістичної Радянської Республіки була

доповнена згаданим пунктом.

Олександрія в першій чверті XX століття: цензова

промисловість, адміністративна колотнеча і

«кінематограф»

Радянська влада на зорі своєї діяльності досить часто екс-

периментувала із адміністративно-територіальним устроєм

країни. Зміна варіантів управління було звичайною справою.

Постійні трансформації насправді були частково виправда-

ні. Частково були мотивовані суто з чиновницько-політичних

міркувань. Проте ми не будемо заглиблюватись у досить ці-

каву тему адміністративно-територіальної реформи у нашо-

му краї, яка висвітлена у численних сучасних дослідженнях та

працях навіть радянських істориків. Лише вкажемо на цікаву

для нашого краю подробицю.

Після черго-

вого перелицю-

вання управлін-

ських систем,

постановою все-

сильного ВУЦВКу

від 6 січня 1926 р.

внесено зміни у

«точний список

міст і поселень міського типу» колишньої Полтавської губер-

нії. Список було доповнено: до розряду міст віднесено Олек-

сандрію, а до поселень міського типу — Новогеоргіївськ Кре-

менчуцького округу, тобто козацький Крилів, який потім буде

затоплено водами Кременчуцького водосховища [1] [2].

Чим же вирізняли радянські чиновники міста з поміж інших

населених пунктів? «Інструкція про порядок перечисления

залюднених пунктів до розряду міських або сільських осель», 111

затверджена постановою ВУЦВК і РНК УСРР від 16 квітня

1924 p., визначала, що до категорії міських відносяться посе-

лення з населенням не менше 3 тисяч чоловік.

Назва «місто» надавалась тим населеним пунктам, в яких

проживало не менше 10 тис. мешканців. Решта міських по-

селень називалась «містечками». При віднесенні поселення

до розряду міського до уваги бралися відсоток мешканців, зайнятих в сільському господарстві і промисловості, наяв-

ність промислових і комунальних підприємств, культурно-о-

світніх і медичних закладів, торговельної мережі, ступінь бла-

гоустрою даного населеного пункту [3].

Якою ж була тоді Олександрія? У 1925 році вийшло у світ

цікаве статистичне видання, що розповідає про стан міст і сіл

Катеринославської губернії, де чимало інформації про місто.

Зокрема, там зазначено, що місто Олександрія є окружним

центром і у ньому є такий національний склад населення: українців — 10321, євреїв — 5679, росіян — 2868, поляків —

52, білорусів — 18, інших національностей — 16, німців — 15,

«інших слов’янських націй» — 14, латишів — 14, татар — 14, греків — 1. Всього в місті проживало тоді 19012 жителів [4].

В окрузі працю-

вало одне підприєм-

ство з виробництва

машин, інструментів

та апаратів (24 пра-

цюючих) і одне з ви-

робництва «харчових

і смакових речовин»

(77 працівників), до

речі останнє мало в

12 разів більшу по-

тужність силових

агрегатів. Обидва

підприємства нале-

жали до державної власності. Також у окрузі працювало два

підприємства з «виробництва і передачі фізичних сил та во-

дозабезпечення», де мало робочі місця 37 чоловік. Одне ко-

112

оперативне підприємство забезпечувало роботою 21 грома-

дянина і воно займалось виробництвом борошна [5].

Потужність виробництва була втричі менша державних

підприємств харчового сектору округу. Все вищезазначене

стосується так званої «цензової» промисловості, а саме про

промислові підприємства, які мали не менше ніж 16 праців-

ників і механічні двигуни для виробництва або 30 працюючих

без механічних агрегатів [6].

113

Значно ширша промислова палітра у секторі «нецензо-

вої», тобто дрібної, кустарної промисловості. Опишемо її за

статистичним джерелом. Отже, в Олександрійському окрузі

рибальством та мисливством займалось два підприємства,

«добування та обробкою мінералів» займалось 42 підприєм-

ства, до «металооброблюючої промисловості» прираховува-

ли 185 «нецензових» підприємств куди включали і кузні, яких

було 145. В окрузі працювало у секторі «нецензових» підпри-

ємств 39 деревообробних, 9 «хімічних», 1148 харчової галузі, серед яких 1046 займались виробництвом борошна, з яких

більша частина були вітряними млинами — 862.

Також у межах округу діяло 64 шкіряних виробництва, 10

— з обробки вовни, 1 — з виробництва пеньки, 114 — з ви-

робництва «одягу та туалету», в тому числі 28 кравців. Взуття

випускало 59 невеликих виробництв, діяло 6 — поліграфічних

виробництв і 4 — «художньої та прикладної наукової промис-

ловості».

В окрузі залишилось декілька приватних підприємств, зо-

крема 11 чоловік працювало на одному приватному «цензо-

вому» млині та п’ять на шкіряному підприємстві.

114

В цілому в Олександрійському окрузі на той час склався

негативний для промислового сектору баланс, адже на круп-

них, тобто «цензових» підприємствах працювало лише у дер-

жавному секторі 138 чоловік, у кооперативному — 21 чоловік, а у приватному — лише 16. В той час як «нецензова», тобто

дрібна промисловість округу мала 1629 мілких виробництв, в

яких працювало 1065 чоловік, тобто в шість разів більше, ніж

у більших економічних об’єктах [7].

Місто Олександрія у розрі-

зі округу відігравала роль ад-

міністративно-економічного

центру, адже за розгорнутими

даними по округу, Олександрія

серед «цензових» промисло-

вих об’єктів володіла 100% під-

приємств у сільськогосподар-

ському секторі, теплових мли-

нах та крупорушках, електро-

станціях, що власне і складали

практично всю номенклатуру

економіки значної промисло-

вості краю [8].

Площа міста складала у

1923-1924 роках 1349,2 деся-

тини землі, тобто близько 1400

гектарів. Ця площа майже у 3,5 рази менша, ніж у сучасної

Олександрії станом на кінець XX століття — 4588 гектар [9],

[10].

У Олександрії була практично збережена гендерна рів-

ність за кількісним показником — з 19012 населення, 9020

чоловіків та 9992 жінки. В Олександрії зафіксовано 2302 во-

лодінь (окремих приміщень, які можуть бути заселені) [11] та

відповідно 3061 квартира. В окружному центрі налічувалось

378 торговельних приміщень, в тому числі 208 магазинів та

складів і 170 рундуків і кіосків. В місті діяла електростанція, бійня та лазня, дві лікарні, три аптеки, по одній консультації та

амбулаторії. Працювало в місті шість шкіл, три заклади інтер-

натного типу, діяли одні трирічні педагогічні курси, одна про-

115

фшкола і профкурси, три школи ліквідації безграмотності, бібліотека громадського користування, три клуби та «народні

будинки», один театр та один «кінематограф» [9].

У додаток до нашої статі ми пропонуємо допитливим чи-

тачам прочитати перекладені українською мовою розділи з

довідника «Вся Катеринослащина» за 1925 рік, що містить у

собі раніше в інших краєзнавчих виданнях нами не помічені

цікаві подробиці життя краю одразу після завершення вій-

ськових дій проти селянського руху опору більшовицькій вла-

ді та в період так званої «нової економічної політики». Цей час

у історії Олександрії та Олександрійського району є в краєз-

навчих пошуках своєрідною «білою плямою».

Олександрія. 1925 рік

(уривок у перекладі українською мовою)

Олександрія — окружне місто, раніше Олександрійського

повіту, Херсонської губернії, тепер округу Катеринославщи-

ни, при впадінні річки Інгулець. Заснований у 1751 р. під наз-

вою Бега (імовірно помилка під час різночитань назви міста

Олександрії часів Новосербських поселень — Бега, Беча —

упорядник).

Ґрунт І КЛІМАТ. Ґрунт — чорнозем, зрошення недостатнє.

Клімат — континентальний, що характеризується нерівно-

мірним випаданням і розподілом опадів.

НАСЕЛЕННЯ. Загальне населення Олександрії та Олексан-

дрійського округу, за даними перепису 1923 року, становить

497 925 душ, з них міського — 34824, сільського — 463101.

Міського населення чоловіків — 16403, жінок — 18421; сіль-

ського — чоловіків — 222752, жінок — 240349. За щільністю

сільського населення Олександрійський округ займає перше

місце: 68,6 жителів на 1 кв. версту.

За національністю в окрузі переважають українці, які ста-

новлять в селах 95 проц[ентів]; є 3242 молдаванина; росіяни

становлять 4,3 проц[ента].

ТЕРИТОРІЯ. В окрузі (за даними земельних оглядів за

1900 р.) значиться 6754 кв. версти з 608 населеними пунктами.

116

РАДЯНСЬКЕ БУДІВНИЦТВО. До початку 1925 року Олек-

сандрійський округ в адміністративному відношенні пред-

ставляв 138 сільрад і 13 райвиконкомів на 608 населених

пунктів з населенням в 478913 ч., тобто по 3395 чол. на сіль-

ський і 36839 на 1 райвиконком. Особовий склад сільрад, зміцнів і виявився дуже близьким до населення, особливо

після перевиборів восени 1924 року.

Райвиконкоми. Особовий склад райвиконкомів Олексан-

дрійського повіту, як всюди на Катеринославщині, значно

зміцнів. Різко виділяється помітна активність самих голів.

Склад на 1 липня 1924 р. райвиконкомів округу такий: в 14

райвиконкомах — 47 членів всі чоловіки; комуністів — 37, кандидатів — 7, безпартійних — 3, членів КНС (КНС, комне-

зам — орган Радянської влади на селі в Україні в 1920–1933

роках — упорядник) — 30, робітників — 20, службовців — 8, селян — 19. Серед голів райвиконкомів: 13 комуністів, з них

6 — селян, 5 робітників і 3 — службовців.

ОЛЕКСАНДРІЙСЬКИЙ ОКРВИКОНКОМ. Окрвиконком

складається з 20 чол., з них 17 комуністів, 3 — безпартійних.

У президії — 5 комуністів.

Незалежно від поточної роботи окрвиконкому, ним зро-

блено обстеження райвиконкомів свого округу. Застосову-

вався часто метод виклику голів райвиконкомів з доповідями

про стан району. За перші 3/4 року Олександрійським окр-

виконкомом таких доповідей заслухано 14 (з них 6 сільрад).

ОХОРОНА ЗДОРОВ’Я. Лікувальна мережа Олександрії

складається з 2 лікарень на 100 ліжок, 1 поліклініки і кількох

лікарень в сільських пунктах; в окрузі — 1 лікарня рабмеда

на 25 ліжок (Абревіатура «Рабмед» — (російською «рабочая

медицина»). Рабмед — це своєрідна страхова медицина, яка

була запроваджена під час «Нової економічної політики» ра-

дянської влади, була ліквідована у 1927 році — упорядник), 1 — поліклініка, 3-амбулаторії. У сільбудинку Олександрії є

кімната санпросвіти. Крім того, є 1 молочна кухня, 1 будинок

дитини, 1 санбанк[теріальна] станція, 1 диспансер туберку-

льозний.

ДІЯЛЬНІСТЬ СОБЕСА (абревіатура з російської — «соці-

альне забезпечення», — упорядник) Діяльність органів соц-

117

забезу в Олександрії виражалась в наступних цифрах: на 1

жовтня 1924 на піклуванні було 694 інваліда війни, 107 — ін-

валідів праці, 29 сімей загиблих воїнів, 25 сімей мобілізова-

них червоноармійців, 3 сім’ї мобіл[ізованих] партпрацівників, 4 сім’ї проходять навчання в совпартшколах і ВУЗах, 20 проц.

— слабких соц[іальних] елементів, а всього 882 підопічних.

НАРОДНА ОСВІТА. У 1924 р в окрузі значилося 268 шкіл, тобто 1 школа на 28,7 кілометрів округу і на 30,9 — по сіль-

ській місцевості. Відносно щільності шкільної мережі округ на

2 місці після Кате[ринославського] округу і на 5 по кількості

шкіл.

СІЛЬСЬКЕ ГОСПОДАРСТВО. Олександрійський округ по-

чинає швидко виходити зі скрутного становища, викликаного

війною і голодом. Станом свого господарства округ набли-

жається до старого часу. У 1922 р. посівна площа округу до-

рівнювала 318934 дес., у 23 р. — 376744, а у 24 р — 410447

дес., майже стільки, скільки в 1916 р (416432 дес.).

Змінюється співвідношення хлібних культур: округ знову

перетворюється в пшеничний і ячмінний.

Наростає кількість робочої худоби. У 1923 р. округ мав

51696 коней і 13595 волів, в 1924 р — 57408 коней і 16353

волів. Теж спостерігається щодо використання худоби і мо-

лодняка. У 1923 р в окрузі було 10209 кінського молодняку, 63610 дійних корів, 43791 молод[ої] великої рогатої худоби, 74211 — овець, 9709 — свиней, всього 273036; в 1924 р. це

число виростає до 408916.

Що стосується мертвого інвентарю, то, якщо в 1923 р. на

100 дес. посіву доводилося 11 плугів, то в 1924 р. — 13 плугів.

Садівництво в Олександрійському повіті представляєть-

ся тепер в наступному вигляді: загальна площа садів — 2478

дес., з них селянських — 1350, міських — 28, вся решта наці-

оналізована. В окрузі є 14 дес. під виноградам, 10 д. під роз-

плідником.

За бджільництва Олександрійський округ займає перше

місце за кількістю вуликів: 8121-рамкових і 8500 дупляних.

Колгоспів в Олександрійському повіті 85.

118

Ветеринарну справу в окрузі обслуговують 12 лікарів, 6

фельдшерів і 6 служителів. Число щеплених тварин в 1924 р.

дорівнювало 15000.

Землевпорядкування в окрузі за 1924 рік велося на 6200

дес. на держземлі, на 36799 дес. — по міжселеним земле-

устроєм і на 56423 — за внутріселеним устроєм.

Держземфонд до початку 1925 року дорівнює в окрузі

30800 дес., з яких обстежено 25509 дес.; розподілені вони в

119

такий спосіб: в совхозфонд — 8694, колонізаційний — 6365, луговий — 1343 і запасний фонд — 13877. Податковий кошто-

рис в окрузі на 1924-1925 роки розраховано на 1892747 руб.

ПРАЦЯ В ПРОМИСЛОВОСТІ. Більш-менш великих про-

мислових підприємств в окрузі 4 з 182 робітниками і 184

службовцями: до загальної кількості населення робітники

складають 0,5. Посередницького бюро в Олександрії немає.

Число членів спілок. На 1 січня 1925 р. в окрузі є 9920 чле-

нів. За спілками вони розподілялися так: рабземлес — 965

(професійна радянська спілка «работников земли и леса»

20-х років XX століття — упорядник), шкіряників — 105, ме-

талістів — 131, друкарів — 46, харчовиків — 632, будівельни-

ків — 450, залізничників — 3174, местран — 241 (професій-

на радянська спілка місцевих транспортників, «работников

местного транспорта» 20-х років XX століття — упорядник), нарсвязь — 233, рабіс — 52 (професійна радянська спілка

працівників мистецтва «работников искусств» 20-х років XX

століття — упорядник), медсантруд — 500, работпрос — 1119

(професійна радянська спілка освітян, «работников просве-

щения» 20-х років XX століття — упорядник), совработник

— 1334 (професійна радянська спілка відповідальних радян-

ських робітників, чиновників, господарської номенклатури

20-х років XX століття — упорядник), рабкомхоз (професій-

на радянська спілка працівників комунального господарства

«работников комунального хозяйства» 20-х років XX століття

— упорядник) — 233, нарпит — 186 (професійна радянська

спілка працівників громадського харчування «работников

народного питания» 20-х років XX століття — упорядник), цу-

кровиків — 519.

КООПЕРАЦІЯ. В галузі робочої кооперації Олександрій-

ський робкоп є слабким по балансу, який дорівнював на 1

вересня 1924 р 86000 руб.; проте, порівняно з 1923 роком, він підняв баланс на 855 проц. Число членів його збільшилася

на 197 проц[ентів], а пайовий внесок з 15 коп. до 2 руб. 03

коп., проте, на частку пайовиків припадає невеликий відсо-

ток продажу.

Споживча кооперація у селах округу дуже слабка у фінан-

совому відношенні. Баланс її — всього 5000 р. Власний капі-

120

тал її становить 34 проц[енти]. Обороти дуже малі. Сільсько-

господарська кооперація розвивається повільними темпами: одне т-во [товариство] в окрузі припадає на 7000 жителів.

КОМУНАЛЬНЕ ГОСПО-

ДАРСТВО. Земельні угід-

дя. У розпорядженні Олек-

сандрії є 5034 дес. землі,

що віддаються під засів і

городи. Частину землі при-

леглу до міста, откомхоз

(Тут і далі «откомхоз» —

абревіатура радянських

часів, що означає «отдел

коммунального хозяй-

ства», тобто відділ кому-

нального господарства

різних рівнів — упорядник)

відводить незаможному

населенню під забудови.

У 1923 році таких ділянок

землі було роздано 34, а в

1924 році — 98.

Житлова справа. Війна і

громадянська боротьба залишила спустошливі сліди в Олек-

сандрії. Багато будинків остаточно зруйновано. Порівняно з

довоєнним часом населення дещо збільшилося і потребує

квартир. Заявок подано в 1924 році — 1924, з них задоволено

квартирами — 805, кімнатами — 820.

Откомкохозом відремонтовано 121 домоволодіння.

В області житлокооперації робота тільки почалася.

Торгові приміщення. У розпорядженні откомхоза є 190 ла-

вок з площею в 763 кв. саж. Віддані в оренду держорганам 7

лавок і 11 — складських приміщень, кооперативам — 20 ла-

вок і 1 склад, приватним особам — 76 (решта — порожні).

Благоустрій міста. За час громадянської війни і паливної

кризи зелені насадження були вирубані. У 1924 році вдалося

площу зелених насаджень (дерев) відновити на 75 проц[ен-

тів].

121

Мостові вимагають ремонту на 30 проц[ентів], тротуари —

на 20 проц[ентів]. Міська бійня хоча функціонує, але потре-

бує ремонту не менше ніж на 20 проц[ентів]. Наявна єдина

лазня не відремонтована і не функціонує.

Підприємства. З міських підприємств більш-менш пра-

вильно функціонує електрична станція, що потребує ремон-

ту. Мережа станції — близько 30 верст в 1924 році була по-

довжена. На станції 3 двигуна Дизеля. Абоненти розподіля-

ються так: 250 — робітників і службовців, 125 — закладів, 244

— промислових підприємств і 116 — з нетрудового елементу.

Невеликий прибуток приносять кишковий завод і бійня.

Кошторис на 1924-1925 рік. Доходи на поточний рік об-

числені по надходженнях минулого року. Всього очікується

від підприємств і обкладень близько 75000 руб. [12].

Про Катеринославську губернію, яка включала у собі

територію міста Олександрії та Олександрійського району

(уривок у перекладі українською мовою)

Історичний нарис губернії

... У 1920 році, в

зв’язку з виділенням

Донецької губернії,

від Катеринослав-

ської губернії були ві-

докремлені три східні

повіти: Бахмутський,

Маріупольський і

Слов’яносербський.

У тому ж році була

утворена Запорізька

губернія, до складу

якої і був включений

О л е к с а н д р і в с ь к и й

повіт, який раніше був у складі Катеринославської губернії.

Далі, після виділення Олександрівського повіту, до Запорізь-

кої губернії були приєднані дві волості: Хортицька і Білен-

122

ськая, відібрані у Катеринославської губернії. Таким чином, Катеринославська губернія залишилася з чотирма повітами.

Однак, у цьому ж році до Катеринославської губернії було

приєднано новий повіт — Криворізький, що утворився з 9

волостей Верхньодніпровського повіту і частини повітів Хер-

сонської губернії — Олександрійського, Єлисаветградського

та Херсонського.

Наприкінці 1921 року з південної частини Катеринослав-

ської губернії було виділено новий повіт — Нікопольський з

повітовим центром у м. Нікополі.

За постановою 3-ї сесії ВУЦВК, Запорізька губернія в 1922

році (жовтень) була розформована і всі повіти, що входили до

її складу, були приєднані до Катеринославської губернії. За

рахунок ліквідованої губернії і приєднання її повітів (Бердян-

ського, Олександрівського, В.-Токмацького, Генічеського, Гуляйпільського та Мелітопольського) межі Катеринослав-

ської губернії значно розширились. Незабаром після ліквіда-

ції Запорізької губернії, до Катеринославської губернії було

приєднано ще один повіт — Олександрійський, який входив

раніше до складу Кременчуцької губернії, ліквідованої одно-

часно із Запорізькою.

Таким чином, до кінця 1922 року Катеринославська губер-

нія мала в своєму складі 13 повітів з територією у 64765 кв.

верст і з населенням до 3497394 чол.

Районування губернії у 1923 році

За постановою ВУЦВК в 1923 році було вироблено новий

адміністративно-територіальний поділ губернії. Викликано

це необхідністю, з одного боку, здешевити державний ра-

дянський апарат, і з іншого боку, наблизити його до мас се-

лянського населення. Здешевлення радапарату досягалося

тим, що замість існуючих 325 волостей формувалось лише

87 районів. Середній розмір, підлягаючих ліквідації волостей, визначався у 9127 чоловік при території 199,3 кв. верст. За

нового ж адміністративного поділу, середній розмір району

повинен був сягати 33397 чоловік населення за території у

731 кв. верст. Наближення радянського апарату до населен-

123

ня досягалося вже тим, що замість 13 повітів з кількістю на-

селення в середньому до 300 тис. чоловік і з територією до

6000 кв. верст, створювалося 87 районів, з кількістю всього

населення в середньому, як уже зазначалося, до 33 тисяч чо-

ловік за середньої території у 731 кв. версту; таким чином, радіус відстані районного центру від населення зменшувався

приблизно у 10 разів, в стільки ж разів зменшувалася чисель-

ність населення, що обслуговується.

При районуванні губернії враховувалися наступні основ-

ні ознаки: а) природно-історичні умови (ґрунт і орографія), б) щільність населення, в) промислове значення району і

г) сільськогосподарські особливості.

Після вивчення губернії за вказаними ознаками і опра-

цювання цього питання в адміністративно-територіальних

комісіях (губернської і центральній при ВУЦВК), постановою

президії ВУЦВК, на засіданні від 7 березня 1923 року, Кате-

ринославська губернія, замість існуючих раніше 13 повітів і

325 волостей, була розділена на 7 округів і 87 районів. Так

виникли, нині існуючі округи: Олександрійський, Бердян-

ський, Катеринославський, Запорізький, Криворізький, Ме-

літопольський і Павлоградський.

При визначенні окружних і районних центрів було прийня-

то також до уваги економічне тяжіння населення до них, як

до ринків збуту, наявність поштового і телеграфного зв’язку

району з окружним центром, а також наявність промислових

підприємств і закладів та культурно-просвітніх установ… [13].

Література та джерела:

1.

Адміністративно-територіальний поділ Полтавщини (1648-2012 рр.): довідник з історії адміністративно-територіального поді-

лу / редкол.: Білоус Г. П., Білоусько О. А., Гудим В. В. та ін.; упоряд.: Васильєва Ю. О., Жук В. Н., Коротенко В. В. та ін. — Вид. 2-е, пере-

роб. і доп. — Полтава: ТОВ «АСМІ», 2012. — С. 55.

2. Територіальна реформа: вчора, сьогодні, завтра /Інститут громадян-

ського суспільства; За ред. А. Ткачука. — Київ: ІКЦ «Леста», 2007. —

С. 28.

3. Андрощук О. В. Міські поселення в системі територіального устрою

УРСР 40-60-х років XX ст. / О. В. Андрощук // Краєзнавство. — 2006.

— №1-4. — С. 134.

124

4. Описание населенных мест Екатеринославской губернии (на 1-е ян-

варя 1925 г.). — Екатеринослав : Типо-Литография Екатерининской

ж. д., 1925. — С. 563.

5. Описание населенных мест Екатеринославской губернии (на 1-е ян-

варя 1925 г.). — Екатеринослав : Типо-Литография Екатерининской

ж. д., 1925. — С.5 64-565.

6. Воробьев Н. Я. Очерки по истории промышленной статистики в до-

революционной России и в СССР : методы наблюдения и разработ-

ки / Н.Я. Воробьев. — Москва : Госстатиздат, 1961. — С. 77.

7. Описание населенных мест Екатеринославской губернии (на 1-е ян-

варя 1925 г.). — Екатеринослав : Типо-Литография Екатерининской

ж. д., 1925. — С. 564-565.

8. Описание населенных мест Екатеринославской губернии (на 1-е ян-

варя 1925 г.). — Екатеринослав : Типо-Литография Екатерининской

ж. д., 1925. — С.586-587.

9. Описание населенных мест Екатеринославской губернии (на 1-е ян-

варя 1925 г.). — Екатеринослав : Типо-Литография Екатерининской

ж. д., 1925. — С.576-577.

10. Ковтун В. В. Города Украины: экономико-географический справоч-

ник / В. В. Ковтун, А. В. Степаненко. — Киев: Выща школа, 1990. —

С. 129.

11. Гозулов А.И. Переписи населения СССР и капиталистических стран

/ А. И. Гозулов. — Москва: Редакционно-издательское управление

ЦУНХУ Госплана СССР и ВО «Союзоргучет», 1936. — С. 264.

12. Вся Екатеринославщина. Справочная книга на 1925 год / Составле-

на и выпущена редакцией газеты «Звезда». — Екатеринослав: Изда-

ние Екатеринославского губкомпомдета, 1925. — С. 211-213.

13. Вся Екатеринославщина. Справочная книга на 1925 год / Составле-

на и выпущена редакцией газеты «Звезда». — Екатеринослав: Изда-

ние Екатеринославского губкомпомдета, 1925. — С. 19-20.

Віктор Голобородько

Про доповнення точного списку міст і селищ міського типу

Кремінчуцької округи

Доповнюючи постанову свою з 1-го липня 1925 року «Про

встановлення точного списку міст і селищ міського типу касо-

ваної Полтавщини» .... Всеукраїнський Центральний Виконав-

чий Комітет і Рада Народних Комісарів УСРР постановили: Нижчезазначені залюднені пункти Кремінчуцької округи

вважати за віднесені:

а) до розряду міст — Олександрію

б) до розряду селищ міського типу — Ново-Георгіївськ.

Харків, 6 січня 1926 року

125

Джерело

1. Збірник узаконень та розпоряджень робітничо-селянського уряду

України за 1926 рік: Ч. 2. — Харків: Укрголовліт Урядова друкарня

ім. т. Фрунзе, 1926. — 26 лютого. — С. 12-13

85 років тому (1931 року) видав перші свідоцтва ви-

пускникам Олександрійський сільськогосподарський

технікум рільництва, який сьогодні має назву Олексан-

дрійський технікум Білоцерківського Національного

аграрного університету.

Перший випуск «аграрного»

Історія технікуму розпочалася у 1928 році, коли перший

поверх двоповерхового невеликого будинку по вулиці Пере-

копській, 79 (нині — вулиця Діброви) зайняла Олександрій-

ська кооперативна професійна школа, яка незабаром була

перейменована в агрономічну. З 1930 року розпочав свою

роботу Олександрійський сільськогосподарський технікум

рільництва.

Перший випуск відбувся у 1931 році. Тоді свідоцтво агротех-

ніка-зерновика одержали 30 осіб. Ректором Білоцерківсько-

го сільськогосподарського інституту став перший випускник

технікуму Федір Андрійович Бур’янський. Серед перших ви-

126

пускників були Петро Молчанов, який загинув в роки Другої

Світової війни, Ольга Березняк, яка стала партизанкою та

підпільницею і була розстріляна нацистськими окупантами (в

її честь названа одна з вулиць міста).

Трагічно склалась доля першого директора навчально-

го закладу Олексія Корнієнка, який створював його, збирав

колектив педагогів. У 1937 році його направляють на курси

«червоної професури» до столиці республіки — Києва. А че-

рез два місяці він відвідує місто, щоб поспілкуватись з дружи-

ною та маленькою донькою. Коли ж повертався, на вокзалі, був заарештований. Через два місяці директора технікуму

засудили на 10 років позбавлення волі.

Підставою для такого суворого вироку стала необереж-

ність студентів, які пошкодили портрет Сталіна. Щоб прихо-

вати свій «злочин», вони спалили портрет, про що дізнались

незабаром і «органи». Пошук винних у «злочині» призвів до

директора, на якого вказав мовляв, завгосп технікуму. Ось

так директор став злочинцем.

У 1945 році Олексій Корнієнко повернувся у рідне місто, працював вчителем математики і історії. Незабаром його ре-

абілітували.

Джерело

1. Надольська Н. А. Із історії Олександрійського технікуму Білоцер-

ківського Національного аграрного університету / Н. А. Надоль-

ська. — Олександрія, 2013. — С.4-5

Віктор Голобородько

24 вересня — 80 років тому

(1936 року) народився поет,

прозаїк, перекладач Віталій

Іванович Юречко. Навчався в

Олександрійському культос-

вітньому технікумі (тепер —

Олександрійське вище учили-

ще культури), де здобув освіту

у 1955 році.

127

Видав 23 поетичні збірки: «Щасливої дороги» — 1962 р.,

«Гарбузенок» — 1968 р., «Зелений поїзд» — 1975 р., «Сонные

сказки» — 1995 р. та інші. Працював головним редактором

Донецького державного телебачення. У 1986–1992 р. очолю-

вав обласне об’єднання літераторів при Донецькій письмен-

ницькій організації. Помер у 2005 році.

Джерело

1. Босько В. М. Історичний календар Кіровоградщини на 2011 рік.

Люди. Події. Факти / В. М. Босько. — Кіровоград: Центр.-Укр. Вид-

во, 2010. — С. 175

Книги В. Юречко

1. Юречко В. Сонные сказки / Виталий

Юречко. — Донецк: МП «Отечество»,

1995. — 16 с.

2. Юречко В. И. Буквотека: загадки, ре-

бусы, кроссворды, стихи и сказки /

Виталий Иванович Юречко. — Донецк :

Сталкер, 1998. — 320 с.

3. Юречко В. І. Цікава читанка: дітям 5-9

років / Віталій Іванович Юречко. — До-

нецьк : ТОВ ВКФ «БАО», 2004. — 288 с.:

іл.

4. Юречко В. І. Від тосту до тосту: 1000

тости, пісні, побажання, мудрі вислови

/ Віталій Іванович Юречко. — Донецьк :

ТОВ ВКФ «БАО», 2004. — 448 с.: іл.

5. Юречко В. И. Презент: литературный

сувенир Донбасса / Виталий Иванович

Юречко. — Донецк: Лебедь, 2000. —

200 с.

6. Юречко В. И. Волшебные акварельки: цветные стихи для детей

5-9 лет / Виталий Иванович Юречко ; худож. С. Ю. Донец. — До-

нецк : БАО, 2005. — 16 с.: ил.

7. Юречко В. І. Цікава цифротека для малят: вірші для дітей 4-7 ро-

ків / Віталій Іванович Юречко ; худож. О. В. Зарбі-Гальчук. — До-

нецьк : ТОВ ВКФ «БАО», 2005. — 16 с.: іл.

8. Юречко В. І. Мої друзі букви: віршована абетка для дітей 4-6 років

/ Віталій Іванович Юречко; худож. Р. М. Колісниченко. — Донецьк : ТОВ ВКФ «БАО», 2005. — 16 с.: іл.

128

9. Юречко В. И. Избранные хулиганские тосты для любой компании

/ Виталий Иванович Юречко. — Донецк: ООО ПКФ «БАО», 2005. —

224 с.: рис.

10. Юречко В. І. Тости, поздоровлення, побажання, дарчі написи, за-

стільні пісні від щирого серця: 1000 / Віталій Іванович Юречко. —

Донецьк : ТОВ ВКФ «БАО», 2006. — 544 с.: рис.

11. Юречко В. И. Солнечные песенки: стихи для чтения и пения детям

5-10 лет / Виталий Иванович Юречко; худож. С. Ю. Донец. — До-

нецк : БАО, 2005. — 16 с.: ил.

12. Юречко В. І. Від тосту до тосту: тости, пісні, побажання, мудрі ви-

слови : 1000 / Віталій Іванович Юречко. — Донецьк : БАО, 2012.

— 447 с. : іл.

19 березня — 75 років тому (1941 році) народився

український скульптор, автор пам’ятника жертвам Го-

лодомору 1933 року в селі Червона Кам’янка Олексан-

дрійського району, уродженець Кіровоградщини Віктор

Васильович Самійленко.

Народився на Кірово-

градщині — в селі Павло-

горківка Бобринецького

району. У 1966 р. закінчив

Московське вище худож-

ньо-промислове училище,

відділення підготовки май-

стрів художньої обробки

металу. Його викладачами

були А. Саржантов, О. Зотов,

А. Короткевич. З 1966 р.

працює художником-граве-

ром художньо-виробничих

майстерень Художнього

фонду УРСР, з 1984 р. —

скульптором. З 1986 р. бере

участь у республіканських

та всеукраїнських художніх

виставках. Член Національної спілки художників України (з

1994 р.).

129

Основні твори: «Флора» (1991), «Рубіж міцності»(1991),

«Яничар» (1991), «Осіннє тепло» (1992), «Пам’ятник жертвам

Голодомору 1932–1933 рр. в селі Червона Кам’янка Олексан-

дрійського району» (1990–1992). Перевагу віддає скульптурі

малих форм.

Самійленко Віктор Васильович

(уривок)

...В 1946 сім’я переїхала в село Осикувате Куйбишевської

сільради. Тут промайнули його дитячі та юнацькі роки. Ще на-

вчаючись у школі, обдарований юнак вступив на заочне від-

ділення Московського університету мистецтв, по закінченню

якого, з 1963-го, навчався на факультеті промислових мис-

тецтв Московського художнього училища—знаменита Стро-

ганівка. Здобувши спеціальність «гравер по штампах», був

направлений до Кіровограда — на посаду художника-граве-

ра по художній обробці металу Художнього фонду України.

Працював оформлювачем і скульпто-

ром, а з 1985-го перейшов на творчу ро-

боту по скульптурі.

Віктор Васильович — учасник бага-

тьох міжнародних і республіканських

виставок. Його роботи експонувалися

в Болгарії, Польщі, Німеччині, Чехо-

словаччині. Брав участь в міжнарод-

ному конкурсі на кращий пам’ятник до

100-річчя українців у Канаді, на якому от-

римав диплом і премію, міжнародному

конкурсі на спорудження пам’ятника в

урочищі Сандермох в Карелії (в 1987-му

тут було розстріляно 111 політв’язнів),

де також здобув дві премії. Його пам’ят-

ник жертвам Голодомору — двофігурна

композиція з бетону й міді стоїть в Чер-

вонокам’янці Олександрійського райо-

ну. Чимало пам’ятників, скульптур нині

розміщуються в багатьох куточках Кіро-

130

воградщини. Це і погруддя лікаря Гетьманця в с. Добрянка, і

Героя Радянського Союзу в селі Трояни Добровеличківського

району. На могилі ще одного славетного земляка — науков-

ця, краєзнавця, письменника Миколи Смоленчука — пам’ят-

ник, створений Самійленком. Крім скульптур, у його доробку

картини, пам’ятні дошки. Син Віктора Васильовича — Роман

також пішов батьковою дорогою, він скульптор і реставра-

тор, має дві вищі мистецькі освіти.

Джерело

1. Самійленко Віктор Васильович (уривок). — Режим доступу: https://sites.google.com/site/libbobr/-7. — Назва з екрану.

Рекомендуємо прочитати:

1. Художники України: творчо-біографічний альбом-довідник: Вип.

4 / Авт.-упоряд. С. В. Журавель. — 2006/

2. Босько В. М. Історичний календар Кіровоградщини на 2011 рік.

Люди. Події. Факти / В. М. Босько. — Кіровоград: Центр.-Укр. Вид-

во, 2010. — С. 56/

27 серпня — 75 років тому (1941) наро-

дився педагог, заслужений вчитель

України, колишній багаторічний дирек-

тор Олександрійського медичного учи-

лища Петро Піхальонок.

Обирався депутатом Олександрій-

ської міської ради першого скликання.

27 січня — 70 років тому (1946 року) народився Олек-

сій Омелянович Скічко, Олександрійський міський голо-

ва декількох скликань, державний і громадський діяч.

Один з ініціаторів створення концерну «Лан» з виробни-

цтва сільськогосподарської техніки в місті Олександрії.

Активно співпрацював з аграрними підприємствами ра-

йону, пропагував ідею об’єднання економічного потен-

ціалу міста та району.

Народився у селі Триліси Олександрівського району, Кі-

ровоградської області. Навчався у професійно-технічному

131

училищі міста Донецьк, за спеціальністю — слюсар з ре-

монту маневрових локомотивів. У 1964-1966 працював на

донецькому металургійному заводі, потім кілька років на

Теплоелектроцентралі № 3 виробничого об’єднання «Олек-

сандріявугілля». Закінчив Вищу партійну школу. У 1973-1976

очолював Олександрійську міську комсомольську організа-

цію, а 1976-1982 роках був першим секретарем Кіровоград-

ського обкому ЛКСМУ.

Більше десяти років працював на

партійних і радянських виборних поса-

дах. У 1990-1994 — міський голова м.

Олександрії. З 1994 по 2001 — дирек-

тор з маркетингу, комбайнобудування

ЗАТ «Завод «Автоштамп», віце-прези-

дент концерну «Лан». У 2001-2003 —

голова правління, генеральний дирек-

тор «АТ «Херсонські комбайни». З 2003

по 2006 — помічник голови Державної

податкової адміністрації України, директор департаменту ор-

ганізаційно-розпорядчої роботи ДПА України. У 2006 обраний

Олександрійським міським головою.

Помер 2011 року.

132

Джерело

1. Босько В. М. Історичний календар Кіровоградщини на 2011 рік.

Люди. Події. Факти / В. М. Босько. — Кіровоград: Центр.-Укр. Вид-

во, 2010. — С. 27-28.

Наша Незалежність (уривок зі статті «Наша незалежність», спогади Олексія Скічка)

«Звісно, я вже міг багато чого і забути, слава Богу, скільки

вже в Олександрії прийшлося працювати — і щодня свої вра-

ження… можу багато розказати про період другої половини

80-х, тоді вже помітні розгойдування почалися, погіршилася

економіка. Олександрія завжди більш активна була серед

інших міст в області — вже у 89-му, 90-му почали протесту-

вати олександрійські гірники. Перші акції протесту, до речі, відбулися на шахті «Світлопільська», олександрійці вимага-

ли підвищення заробітної плати і поліпшення умов праці, і

лише за місяць запротестували шахтарі у Росії — і саме про

російських шахтарів широко написала тодішня союзна пре-

са. Можу багато розказати про непрості часи після розпаду

Союзу — тоді олександрійські підприємства, ті, що мали тісні

виробничі зв’язки з підприємствами інших республік, вмить

ці зв’язки втратили і потрібно було терміново вирішувати, як нашим підприємствам жити далі в нових умовах, шукати

нові шляхи. У серпні 91-го теж був тяжкий час — у мене кожен

робочий день починався або на одному або на іншому під-

приємстві. Запам’яталися переломні моменти, коли ще не

було визначення з державною символікою, то сесії міськра-

ди відбувалися так — одна половина вимагала підняття пе-

ред будівлею синьо-жовтого прапора, інша половина стояла

за радянський, червоно-синій. Виникали конфлікти, сварки, то вихід було знайдено такий — по один бік міськради на

флагштоці майорів синьо-жовтий прапор, по другий — чер-

воно-синій. А як стався путч, то безліч телефонних дзвінків

було, всі запитують: «Ви чули, Олексію Омеляновичу?» Кажу:

«Чув.» З Янаєвим я був знайомий особисто, тому не вірив, що він здатен очолити повалення уряду Горбачова. Жодних

133

дзвінків, сигналів, вказівок з Москви не було, ми орієнтували-

ся на роботу керівництва республіки».

Джерело

1. Міхалєвіч В. Наша незалежність / В. Міхалєвіч // Олександрійські

відомості. — 2009. — 22 серпня.

В новый год со старыми проблемами

На встречу с корре-

спондентом «УЦ» мэр

Александрии Алек-

сей Скичко опоздал

совсем не надолго

— затянулась прямая

телефонная линия с

избирателями. И это

понятно: жизнь ста-

новится сложней, а

значит, и вопросов к

власти у горожан при-

бавилось.

— Алексей Емелья-

нович, если вы нака-

нуне Нового года бу-

дете выступать перед

населением, о чем

станете говорить: об

итогах года прошед-

шего или о том, что

ждет александрийцев

в году 2009-м?

— Провести водо-

раздел между 2008 и 2009 годами я не смогу. Минувший год

был сложным, пришлось решать много непростых проблем.

А если говорить о кризисе, то Александрия уже много лет

живет в условиях серьезного кризиса нашей градообразую-

щей отрасли — буроугольной промышленности. Последние

17 лет все предприятия бывшей государственной холдин-

134

говой компании «Александрия-уголь» не работают, кроме

рудоремонтного завода. На других предприятиях люди вы-

ходят на работу не созидать, а охранять сохранившиеся обо-

рудование и имущество. Сократились производство и сбыт

продукции на предприятиях «Этап», «Вира-Сервис», «Завод

«Авто-штамп»», что привело к сокращению рабочей недели и

числа работающих.

К счастью, наши заводы не разорвали связей с потреби-

телями своей продукции, в которой они заинтересованы.

Полагаю, что Россия, Беларусь, Казахстан выйдут из кризис-

ной ситуации раньше Украины, и наши взаимовыгодные свя-

зи сохранятся и продолжатся.

— А не кажется ли вам, что в конце тоннеля, в котором на-

ходится буроугольная отрасль, уже давно погас свет?

— Ставить крест на буроугольной промышленности очень

недальновидно, но и восстанавливать в том виде, который

был в недалеком прошлом, нецелесообразно. Из бурого

угля с помощью самых современных технологий надо гене-

рировать дешевую электроэнергию, надо строить тепловые

электростанции и заняться химической переработкой угля, получая свыше 100 наименований разнообразных соедине-

ний. Так поступают в Австрии, Словакии, Польше, Германии и

ряде других стран. У нас побывали зарубежные специалисты, они не только высоко оценивают наш сырьевой потенциал, но и имеют конкретные бизнес-планы. Немецкая и швейцар-

ская фирмы проявляют серьезный интерес к строительству

завода горного воска, который сейчас в мире широко ис-

пользуется в разных производствах. Наш бурый уголь для

дальновидных специалистов — весьма лакомый кусочек. По-

тенциальных инвесторов много — как зарубежных, так и оте-

чественных. Что касается предприятий, взятых в аренду ЗАО

«Энергоуголь», то в апреле оканчивается срок аренды, а это

значит, что уже в январе работники получат предупреждение

об увольнении. В дальнейшем Минуглепром и Фонд госиму-

щества объявят процедуру приватизации этих предприятий.

Понятно, что это не быстрый и весьма сложный процесс.

Город и даже область решить все вопросы воплощения в

жизнь этих проектов не в состоянии. Нужны государственная

135

поддержка, законодательная база, особенно в вопросах зе-

мельных отношений, защита прав инвесторов. К сожалению, отдельная строка в государственном бюджете, касающаяся

буроугольной отрасли, давно отсутствует. Но я оптимист и

верю в то, что буроугольная отрасль будет развиваться на

новой технологической основе. Чем раньше это произойдет, тем лучше для страны.

— Всех читателей волнует криминогенная ситуация в го-

роде...

— В значительной мере рост преступности обусловлен

экономическим состоянием общества. Безработица, рост

тарифов в сфере услуг подпитывают преступность. Осо-

бенно больно безработица ударила по молодежи, именно

молодые люди, не имея жизненного стержня, часто стано-

вятся на преступный путь. Мы проводим правовое обучение

школьников, родителей, но одного этого, безусловно, мало.

Сейчас рассматриваем вопрос о возобновлении деятельно-

сти добровольных народных дружин. Но это должен быть не

механический возврат к старым формам, а создание новых

общественных организаций на современных правовых осно-

вах.

— Наша газета писала о тревожной ситуации вокруг ги-

дротехнических сооружений. Как решается этот вопрос?

— Это очень серьезная проблема. В водохранилище ско-

пилось 8,5 миллионов кубометров воды. Не дай Бог, прои-

зойдет прорыв дамбы, хлынувшие потоки воды подтопят не

только ряд районов города, но и дойдут до Кривого Рога, затопив некоторые села Александрийского и Петровского

районов. Своими силами город справиться никак не может, и вряд ли сможет помочь область. С телеграммой по этому

вопросу мы вчера обратились в правительство.

Вопрос можно решить только одним способом: если Мин-

водхоз возьмет в свое подчинение этот опасный, но жизнен-

но необходимый объект. На укрепление одной только дамбы

требуется более 2 миллионов гривен. Для города это фан-

тастическая сумма. Нам остается мониторить ситуацию и

ждать ответа из Кабмина. Очень хотелось, чтобы власть сде-

лала александрийцам такой подарок к празднику.

136

Ну и коль разговор зашел о праздниках, то мне хочется, пользуясь случаем, поздравить газету «Украина-Центр» с

пятнадцатилетием. А всех читателей — с наступающим Но-

вым годом, желательно, чтобы он принес в нашу страну ста-

бильность. Благополучия, здоровья. Обойдитесь без паники, будьте оптимистами!

Джерело

1. Кохан А. В новый год со старыми проблемами / А. Кохан // Украи-

на-Центр. — 2008. — 18 декабря.

Беседовал Анатолий Кохан

На пам’ять про земляків

5 грудня 2013 року, в

Олександрії на будівлі

колишнього Палацу піо-

нерів відкрили меморі-

альні дошки. Подію приу-

рочили до Дня місцевого

самоврядування.

Дошки встановили

на будинку, де працюва-

ли обидва керівники і в

якому, свого часу розмі-

щувалися міські партій-

но-управлінські органи

влади та на вшанування

значного внеску у роз-

виток та розбудову міста

Олександрії.

Пилип Гриценко

(1913-1997) працював

головою Олександрійської міської ради депутатів трудящих

у 1962-1963 роках, першим секретарем міського коміте-

ту Комуністичної партії України у 1963-1974 році, йому було

присвоєно звання Почесний громадянин міста Олександрії.

Олексій Скічко (1946-2011) був українським та радянським

137

управлінцем, Олександрійським міським головою у 1990-1994 та 2006-2010 роках.

В будівлі Центру дитячої та юнацької творчості раніше

розміщувалась Олександрійська земська управа та земське

зібрання, потім — радянські органи влади, будинок відно-

ситься до часів будівництва в Україні споруд у стилі україн-

ського модерну і розташований на вулиці Шевченка (раніше

— Центральній).

Віктор Голобородько

70 років з дня утворення (1946 рік) добровільного то-

вариства мисливців та рибалок-аматорів Олександрій-

ського району.

Як з’явилось в Олександрії

товариство мисливців та рибалок

В лютому 1946 року місцева влада ухвалює рішення ор-

ганізувати облаву на вовків. До неї залучаються мислив-

ці, яких звільняють від роботи і збирають з сіл Недогарки, Дівоче Поле, Ворошилівки. Акцію планують заздалегідь, адже ухвалене рішення треба буде виконати у листопаді

цього ж року [1].

Захищатися від нападів вовків і взагалі взяти до рук всіх, хто має зброю та може бути корисним, влада вирішила бу-

квально за декілька місяців.

В Олександрійському районі утворювалось добровільне

товариство мисливців та рибалок-аматорів. Для того щоб, нове об’єднання почало формуватись, затверджено було

організаційне бюро у складі голови бюро М. Х. Майбенка та

членів товариства І. Т. Тараненка, А. З. Маслова, Н. С. Дехти, П. Е. Єременка.

Влада зобов’язала місцеве керівництво, в тому числі голів

виконкомів сільських рад, затвердити рішення щодо сприян-

ня і допомоги діяльності товариства.

Нове товариство повинно було негайно розпочати роботу

над охопленням членством всіх мисливців та рибалок-амато-

138

рів. Тим, хто отримав членство у організації зобов’язувались

видати і спеціальний мисливський квиток [2].

Мотивацію цього рішення влада не пояснила, проте не ви-

ключено, що це потрібно було і для того, в тому числі, щоб

хоч якось організувати чималу кількість людей, які мали тоді

зброю і запросто ходили на полювання. Відслідковувати в

кого поверне рушницю мисливець не так і просто, тому вла-

да намагалась хоча б зрозуміти хто має гарячу зброю і хто

може бути потенційно небезпечним і поставити мисливський

рух під контроль. В будь-якому разі організованому громад-

ському мисливському рухові було дано старт.

Література та джерела:

1. Державний архів Кіровоградської області, фонд Р-1302, опис 2, справа 10, протокол №4 виконкому райради Олександрійського

району від 4 лютого 1946 року.

2. Державний архів Кіровоградської області, фонд Р-1302, опис 2, справа 11, протокол №18, постанова виконкому райради Олек-

сандрійського району «Про утворення добровільного товариства

мисливців та рибалок» від 13 липня 1946 року.

Віктор Голобородько

139

70 років тому (1946 рік) утворено Олександрійський

технікум культурно-освітньої роботи, нині — Комуналь-

ний вищий навчальний заклад «Олександрійське учили-

ще культури».

Дивіться далі статтю «Від технікуму комуністичної освіти

до училища культури».

70 років тому (1946 рік) відокремлено органи влади

міста Олександрії та Олександрійського району.

Олександрія:

як міська влада відділилась від районної

У 1946 році місто Олександрія перестало бути тільки ра-

йонним центром і отримало власну міську владу. До сере-

дини 1946 року міська влада номінально існувала, проте всі

рішення, що стосувались міста, ухвалював районний комітет

партії та райвиконком ради, оскільки жорсткого розподілу

між містом та районом тоді не існувало.

Наприклад у квітні 1946 року виконавчий комітет Олек-

сандрійської районної ради депутатів трудящих та бюро

районного комітету партії КП(б)У, вирішило розпочати жор-

стку боротьбу з бандитизмом. Зрозуміло, що за повоєнних

часів зросла бідність, дефіцит продуктів харчування та одягу, всього найнеобхіднішого і злочинність суттєво зросла. Як за-

значено у тексті спільного рішення виконкому ради та бюро

парторганізації, в регіоні стали поширеним явищем грабежі, викрадення майна, хуліганство. В театрі, кіно і деяких інших

місцях «царює нетерпимий безлад, що вчиняє молодь, що

навчається, та деякі військовослужбовці артилерійської шко-

ли».

Якщо з місцевими хуліганами доручили розібратися ра-

йонному НКГБ, НКВД та СМЕРШу артшколи, то за бандитські

угрупування вирішили взятись серйозно, з формуванням ви-

нищувального батальйону у складі 80 чоловік «партійно-ра-

дянського активу» [1].

Повертаючись до рішення щодо розмежування міської

та районної влади, відзначимо, що це був цілком виважений

крок, адже вищі органи влади вирішили збільшити фінансу-

140

вання буровугільної галузі: «В законі про п’ятирічний план

відбудови і розвитку СРСР на 1946-1950 роки було записано:

«Широко розгорнути розробку вугільних родовищ у правобе-

режних і західних областях України. Довести загальний видо-

буток вугілля по Українській РСР в 1950 році до 86,1 мільйона

тонн, в тому числі видобуток бурого вугілля до 6 мільйонів

тонн». Всі ці 6 мільйонів тонн припадали на вугільні родовища

правобережної України» [2].

Ці рішення

влада ухва-

лювала через

значний дис-

баланс наявних

е н е р г е т и ч н и х

п о т у ж н о с т е й

та необхідно-

го енергоза-

б е з п е ч е н н я :

криваві рани

війни давалися

взнаки. Причо-

му все це було

пов’язано не тільки із необхідністю забезпечити електрое-

нергією громадян, скільки з потребою відродити промисло-

вість. Одразу після 20 пункту згадуваного закону «Про п’яти-

річний план відновлення і розвитку народного господарства

СРСР на 1946-1950 роки» що стосується України, записано

пункт 21, яким передбачається відновити машинобудівну

галузь, пунктом 22 — хімічну галузь, пунктом 23 — цукрову

галузь, м’ясопереробну галузь, консервні заводи, 24 — про-

вести розвідку криворізьких запасів залізних руд, марганцю, калію, графіту та гіпсу [3].

Окремо зазначено також необхідність проведення розві-

дувальних робіт з підготовки промислових дільниць для бу-

ровугільних розробок в правобережних та західних областях

України.

Всі ці ідеї, закріплені на папері треба було реалізовувати

матеріально не тільки ресурсно, але й організаційно, тому

141

була поставлена мета розділення

міської та районної влади. Олек-

сандрія отримала окрему систему

управління містом саме під вико-

нання грандіозних завдань зі ство-

рення буровугільного комплексу в

центральноукраїнських степах.

«Для кращого керівництва буро-

вугільною промисловістю в червні

1946 року створено міську партійну

організацію (відокремлено від ра-

йонної)» [2]. Про те, що фактично

діяльність міської влади була вже відокремлена влітку, гово-

рить і цікавий документ, що зберігається у обласному архіві.

Як зазначено у ньому, є потреба організувати власну, ра-

йонну систему харчування працівників районного апарату

«радпартактиву», оскільки «під час організації і відділенні

міської території м. Олександрії як окремої адміністратив-

ної одиниці» відтепер з’явились труднощі із видачею хліба та

харчуванням саме районних співробітників.

У документі прослідковується і дата — 1 червня 1946

року [4].

Однак офіційне оформлення нової влади відбулось лише

14-15 грудня, коли відбулась перша Олександрійська міська

партійна конференція, на якій були обрані перший секретар

міськкому партії М. К. Кульбашний та голова міського вико-

навчого комітету Н. Х. Луценко.

Щодо техічного виконання поставлених завдань, то ви-

конувати його почав трест «Укрбурвугілля», який у 1945 році

був переданий Міністерству вугільної промисловості СРСР

і перейменований у Всесоюзний трест по розробці буро-

вугільних родовищ. У 1946 році трест був підпорядкований

комбінату «Украинуголь» Мінвуглепрому Радянського Союзу

і перейменований у державне Байдаківське будівельно-мон-

тажне управління міністерства [2].

Всі ці внутрішні переміщення по вертикалі чиновницького

апарату мали на меті підвищити статус вугільної галузі, яка

стала відігравати домінуючу роль у житті міста.

142

Під виконання завдання зі створення «правобережної ко-

чегарки», як стали називати Олександрію [5], у 1946 році від-

новили інфраструктурні підприємства міста: рудоремонтний

завод (підприємство для забезпечення ремонту та виготов-

лення гірничого обладнання), брикетну фабрику, цегельний

завод № 2, маслозавод, міськпромкомбінат та чотири про-

мартілі, відновлено мережу лікувальних та культурно-освітніх

закладів[2]. Все це, звісно, робилось не тільки для людей, а

для того, щоб привабити робочу силу, якої катастрофічно не

вистачало для будівництва та експлуатації вугільних родо-

вищ.

Наприклад, у другому кварталі 1946 року тресту «Углебри-

кетстрой» дозволили провести організований набір «робочої

сили» по селах району — 270 чоловік. І це до речі тоді, коли

робітників не вистачало і в селі [6].

Література та джерела:

1. Державний архів Кіровоградської області, фонд Р-1302, опис 2.

2. Помятунов А. II. Олександрія буровугільна / А. Помятунов, Ф. Бєлявін // Ленінський прапор. — 1967, 31 січня. — C. 3.

143

3. Заседания Верховного Совета СССР (первая сессия) 12-19-го

марта 1946 г: стенографический отчет. — Москва: Верховный Со-

вет СССР, 1946. — С. 407.

4. Державний архів Кіровоградської області, фонд Р-1302, опис 2, справа 11, протокол №20, постанова виконкому райради Олек-

сандрійського району «Об организации столовой совпартактива и

магазина по снабжению хлебом работников районных организа-

ций Александрийского района» від 3 липня 1946 року.

5. Кохан А. Развитие здравоохранения в городе Александрия за

годы советской власти / А. Кохан // Врачебное дело. — №9. —

С. 196.

6. Державний архів Кіровоградської області, фонд Р-1302, опис 2, справа 10, протокол №13, постанова виконкому райради Олек-

сандрійського району «Про забезпечення тресту «Углебрикет-

строй» робочою силою в II кварталі 1946 року» від 13 травня 1946

року.

Віктор Голобородько

55 років тому (1961 рік) утворено Олександрійське

культурно-освітнє училище, нині — Комунальний вищий

навчальний заклад «Олександрійське училище культу-

ри».

Від технікуму комуністичної освіти

до училища культури

Один з найста-

ріших навчаль-

них закладів міста

створено у 1931

році на виконання

Постанови Рад-

наркому УСРР №

633 від 11.08.1930

року як Криворізь-

кий технікум кому-

ністичної освіти в

селищі Гданцівка.

В 1932 році цей

заклад було переведено до міста Олександрія. Технікум мав

два відділи: організаційно-масовий і бібліотечний. Органі-

144

заційно-масовий відділ готував працівників культурно-по-

літичної роботи на виробництві, а саме: «завідателів клубів, червоних кутків, організаторів культполітроботи на великих

підприємствах, працівників масової роботи в сільському гос-

подарстві». Бібліотечний — «бібліотечних робітників низової

масової бібліотечної мережі» (з Устава про технікуми кому-

ністичної освіти від 27.06.1937 р.).

В роки фашистської окупації міста технікум не працював.

Відновив свою діяльність 1 червня 1944 року.

У 1946 році навчальний заклад одержав назву «Технікум

культурно-освітньої роботи». В 1948 році розпочато підго-

товку фахівців на заочній формі навчання.

До 1960 року технікум го-

тував працівників культури на

двох відділах: клубному і бі-

бліотечному. Відповідно По-

станови колегії Міністерства

культури УРСР від 14.03.1961

року технікум перейменовано

в Олександрійське культур-

но-освітнє училище.

На клубному відділі введе-

ні спеціалізації по підготовці

керівників самодіяльних ор-

кестрів народних і духових ін-

струментів, хорового та теа-

трального колективів. В 1964

році розпочато підготовку ке-

рівників самодіяльних танцю-

вальних колективів.

В 60-ті роки в Україні була створена чітка мережа середніх

спеціальних навчальних закладів культури для забезпечення

кваліфікованими фахівцями державних, колгоспних та проф-

спілкових установ певної області. Гідне місце в цій системі

посіло Олександрійське культурно-освітнє училище, яке ста-

ло творчою лабораторією з підготовки працівників для закла-

дів культури Кіровоградщини.

145

Наказом Міністерства культури УРСР від 02.11.1990 року

№ 342 Олександрійське культурно-освітнє училище пере-

йменовано в Олександрійське училище культури, яке є його

правонаступником.

В новій редакції Статуту, складеного на виконання закону

України «Про вищу освіту», визначена назва училища — ко-

мунальний вищий навчальний заклад «Олександрійське учи-

лище культури» (Свідоцтво про державний реєстр юридичної

особи, Серія АОО, № 237487).

Власником Училища є територіальні громади сіл, селищ і

міст області, а управління ним здійснює Кіровоградська облас-

на державна адміністрація та її структурні підрозділи, які здій-

снюють повноваження, передбачені законодавством України

та нормативно-правовими актами Міністерства культури і мис-

тецтв України та Міністерства освіти і науки України.

Джерело

1. Від технікуму комуністичної освіти до училища культури. — Режим

доступу: http://ouk.com.ua/istor.php. — Назва з екрану/

9 лютого — 50 років тому (1966 року) у місті Олек-

сандрії відкрито відділення Дніпропетровського орде-

на Трудового червоного прапора гірничого інституту

ім. Артема.

146

Джерело

1. Історичний календар: цей день в історії (9 Лютого). — Режим досту-

пу: http://www.history.org.ua/index.php?current_day=9&current_

manth=02&flag=1. — Назва з екрану.

Від упорядників

Якщо ви маєте бажання співпрацювати, висловити власні

думки щодо видання або маєте пропозиції щодо його напов-

нення можете надіслати інформацію на електронну адре-

су: alextext2014@gmail.com або повідомити за телефоном

067-107-06-70.

147

Список ілюстрацій

• На обкладинці: герб Олександрійського району Кірово-

градської області, на задньому плані — фрагмент картини

Володимира Орловського «Урожай в Україні», 1880.

• Упорядник книги, щодо методичного упорядкування і за-

гального редагування видання Надія Чуянова, с. 3.

• Упорядник розділу краєзнавчих досліджень книги Віктор

Голобородько, с. 4.

• Упорядник книги щодо методичного і бібліографічного

упорядкування Ірина Голобородько, с. 10.

• Сторінка газети «Городской курьер» з текстом фрагментів

видання «Олександрійський район: пам’ять століть» 2015

року, с. 11.

• Сторінка газети «Городской курьер» з текстом фрагментів

видання «Олександрійський район: пам’ять століть» 2015

року, с. 12.

• Офіцер Пандурського полку Новосербського корпусу у

1752-1763 роках. З книги О.Вісковатова «Историческое

описание одежды и вооружения Российских войск с древ-

нейших времён до 1855 г.», с. 14.

• Краєзнавець Надія Жахалова, автор публікації про Воло-

димира Романова, с. 18.

• Микола Бестужев. Автопортрет, с. 19.

• Кіндрат Рилєєв. Портрет XIX століття, с. 20.

• Мировий посередник. Художник Микола Кузнєцов, 1887

рік, с. 24.

• Сучасний вигляд історичного центру іспанського міста Ка-

діс, с. 26, с. 27.

• Портрет Олексія Вегеліна, 1832 рік, с. 28.

• Карта Олександрійського повіту Херсонської губернії з

позначенням сучасних адміністративних центрів, с. 31.

• Портерт князя Потьомкіна, с. 34.

• Скульптурне зображення Александра Македонського, с. 34.

148

• Барельєф із зображенням армії Александра Македон-

ського, с. 35.

• Дмитро Чижевський, с. 36.

• Карта окружного центру військового поселення — містеч-

ка Нова Прага, нині селище міського типу Олександрій-

ського району Нова Прага, с. 41.

• Карта Олександрійського повіту, де позначені темними

ділянками військові поселення. З карти України, опубліко-

ваної у книзі «Путешественные записки Василья Зуева от

С. Петербурга до Херсона в 1781 и 1782 году», с. 43.

• З картини Володимира Орловського «Затишшя», 1890 рік, с. 53.

• Портрет Василя Докучаєва з книги «Русский чорнозем», с. 54.

• Фрагмент з карти ґрунтів за лінією Кременчук-Протопо-

півка-Знам’янка-Єлисаветград з книги «Русский чорно-

зем», с. 57.

• Депутат Думи Володимир Буцький, с. 58.

• Кулуари Думи Російської імперії, с. 59.

• Фотопортрет Володимира Домогацького, с. 63.

• Обкладинка видання «Нарисів Олександрійського пові-

ту» до 100-річчя пам’яті В.М.Нікіфорова, що вийшли у світ

2008 року в Олександрії, с. 65.

• Обкладинка збірки «Історія міста Олександрія» з текстом

«Нарисів...», яка вийшла у світ в Олександрії 2009 року, с. 70.

• Перша сторінка прижиттєвого видання «Нарисів Олексан-

дрійського повіту», с.72.

• Краєзнавець і громадський діяч, автор праці про В.Нікіфо-

рова, Наталія Бракер, 73.

• Юрій Тютюник. Фото 20 років XX століття, с. 74.

• Ілля Діброва у часи Другої світової війни. Фото з книги

«Кіровоградщина в роки Великої Вітчизняної війни 1941-1945», с. 78.

149

• Ілля Діброва. Фото першої половини XX століття, с. 80.

• Ілля Діброва — командир партизанського з’єднання імені

Ворошилова, с. 81.

• Почесний караул біля могили І.Діброви під час відзначен-

ня Дня Перемоги 9 травня 2015 року в місті Олександрії.

Фото В.Голобородька, с. 82.

• Павло Глядківський, с. 85.

• Обкладинка журналу «Україна» Академії наук України, се-

кретарем якого працював П.Глядківський, с. 85.

• Герой Радянського Союзу Олександр Дидишко. Фото з

книги В. Чабаненка «»Прославлені у віках», с. 93.

• Контр-адмірал Михайло Байсак. Фото з приватної колек-

ції Івана Погорілого, с. 95.

• Вирізка з газетної публікації про життєвий шлях М.Байса-

ка. З приватної колекції Івана Погорілого, с. 96.

• Виступ у селі Щасливе М.Байсака. Фото з приватної ко-

лекції Івана Погорілого, с. 97.

• Урочисте пов’язування піонерського галстука М.Байсаку, Фото з приватної колекції Івана Погорілого, с. 98.

• Фотокопія почесного громадянина села Щасливе М.Бай-

ска, З приватної колекції Івана Погорілого, с. 99.

• Фото меморіальної дошки М.Байсаку у селі Щасливе, с. 99.

• Михайло Байсак. Фото з приватної колекції Івана Погорі-

лого, с. 100.

• Генадій Байсак, син Михайла Байсака, с. 101.

• Меморіальна дошка Олексію Шаповалову, с. 102.

• Антон Пономаренко. Фото з книги «Вони принесли свобо-

ду», с. 105.

• Книга А. Пономаренка «Вони принесли свободу (Олексан-

дрійсько-Знам’янська операція)», с. 110.

• Фотокопія з офіційної публікації щодо віднесення Олек-

сандрії до числа «залюднених місць» УСРР, с. 111.

150

• Магазин в Олександрії, 20-роки XX століття. Фото з сайту

oleksa.in.ua «Александрия- мой город», с. 112.

• Фрагмент карти Олександрійського округу Дніпропетров-

ської губернії 1925 року, с. 113.

• Перші районні курси сіль працівників в Олександрії. 1925

рік. Фото з альбому Цукрозаводського навчально-вихов-

ного комплексу, с. 114.

• Перша сторінка видання «Описание населенных мест Ека-

теринославской губернии» на 1 січня 1925 року, с. 115.

• Рекламні оголошення з книги «Вся Катеринославщина»

1925 року, с. 119.

• Обкладинка з книги «Вся Катеринославщина» 1925 року, с. 121.

• Сторінка з книги «Вся Катеринославщина», с. 122.

• Радгосп-технікум, нині аграрний технікум. Фото Валенти-

на Голобородька з приватного альбому «Олександрія ко-

лись і тепер», середина 70 — початок 80 років XX століття, с. 126.

• Віталій Юречко, с. 127.

• Обкладинка книжки В.Юречка, с. 128.

• Скульптор Віктор Самійленко, с. 129.

• Макет пам’ятника жертвам голодомору в Червоній Кам’ян-

ці Олександрійського район роботи В. Самійленка, с. 130

• Петро Піхальонок, с, 131.

• Космонавт Леонід Попов та перший секретар Олексан-

дрійського міського комітету партії Олексій Скічко (на

фото з правої сторони). Фото з газети «Молодий комунар»

3 вересня 1985 року, с. 132.

• Олексій Скічко. Фото другої половини XX століття. Фраге-

мент фото з сайту oleksa.in.ua «Александрия- мой город», с. 132.

• Рекламна фотолистівка місцевої виборчої кампанії 2006

року із зображенням Олексія Скічка, з приватного архіву

В. Голобородька, с. 134.

151

• Олексій Скічко під час відзначення Дня Перемоги на мі-

крорайоні «Перемога» 2010 року. Фото Віктора Голобо-

родька, с. 137.

• Полювання у Київській області. 1951 рік, с. 139.

• Семенівський розріз, 1955 рік, с. 141.

• Герб міста Олександрії 1987 року із зображенням символу

буровугільної галузі міста — ротору у центрі герба, с. 142.

• Семенівський розріз, 1958 рік, с. 143.

• Олександрійське вище училище культури, фасад з вулиці

Діброви. Фото Віктора Голобородька, 2007 рік, с. 144.

• Оголошення про набір учнів до технікуму у 50-х роках XX

століття в олександрійські газеті «Більшовицька правда», с. 145.

• Відділення гірничого інституту, тепер школа № 9. Фото

Валентина Голобородька з приватного альбому «Олек-

сандрія колись і тепер», середина 70 — початок 80 років

XX століття, с. 146.

152

ЗМІСТ

НАДІЯ ЧУЯНОВА. Слово від упорядників . . . . . . . . . . . . . . . . . 3

Частина 1. Теорія і практика краєзнавчих досліджень. . . . . 4

ВІКТОР ГОЛОБОРОДЬКО. Проект «Календар знаменних

і пам’ятних дат Олександрійського району»:

методика, оформлення, вимоги . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 4

ІРИНА ГОЛОБОРОДЬКО. Відродження бібліографічної

культури, як складової частини проекту «Календар

знаменних і пам’ятних дат Олександрійського району» . . . 10

Частина 2. Знаменні і пам’ятні дати

Олександрійського району 2016 року . . . . . . . . . . . . . . . . . . 13

285 років тому (1731 року) народився військовий діяч, один з сербських офіцерів-колоністів Нової Сербії, мемуарист Симеон Степанович Пишчевич, автор

книги «Известия о жизни и происхождении

Симеона Степановича Пишчевича» . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 13

ВІКТОР ГОЛОБОРОДЬКО. Повсякденне життя

у Новій Сербії: погляд Симеона Пишчевича . . . . . . . . . . . . . 13

235 років тому (1781 рік) споруджено Предтеченську

церкву у селищі Нова Прага Олександрійського району . . 16

Про створення Предтеченської церкви в Новій Празі . . . . . 16

12 липня — 220 років тому народився (1796 рік) військовий діяч, географ, мандрівник, декабрист,

контр-адмірал Володимир Павлович Романов. . . . . . . . . . . 17

НАДЕЖДА ЖАХАЛОВА. Контр-адмирал, путешественник,

писатель, мировой посередник . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 18

ВОЛОДИМИР РОМАНОВ. Подорож на фрегаті

«Проворний» до Кадісу . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 25

153

27 квітня — 215 років тому (1801 рік) з дня народження

декабриста Олександра Івановича Вегеліна . . . . . . . . . . . . 28

АННА СМАЛЬ. Про декабриста Вегеліна . . . . . . . . . . . . . . . . 28

210 років тому (1806 рік) поселення Усиківка отримує

назву Олександрія та вперше статус повітового міста

Херсонської губернії новоутвореного повіту з назвою

«Олександрійський» . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 29

Про утворення Олександрійського повіту . . . . . . . . . . . . . . . 29

Л. ЧОРНА. Випалювання вугілля, гончарство

і садівництво у Олександрійському повіті . . . . . . . . . . . . . . . 29

ВАСИЛІЙ НІКІФОРОВ. Олександрійський повіт

за часів його утворення . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 30

ВІКТОР ГОЛОБОРОДЬКО. Нерозгадана таємниця

Олександрії . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 32

195 років тому (1821 рік) видано указ про створення

на території Херсонської губернії в склад якої входили

тоді землі нинішнього Олександрійського району,

військових поселень . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 38

Про військові поселення . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 39

ВАСИЛІЙ НІКІФОРОВ. Про створення та побут

військових поселень . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 40

ВАСИЛІЙ НІКІФОРОВ. Військові поселення в

Олександрійському повіті . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 42

Про військові поселення . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 51

ВАСИЛІЙ НІКІФОРОВ. Військові поселення та реакція

жителів міста Олександрії на їх запровадження. . . . . . . . . . 51

19 червня — 190 років тому (1826 року) створено

Олександрійське повітове лісництво . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 53

154

17 лютого — 170 років тому (1846 рік) народився

Василь Васильович Докучаєв, природознавець,

основоположник сучасного ґрунтознавства,

який вивчав чорноземи Олександрійського району,

зокрема біля сучасного села Протопопівки . . . . . . . . . . . . . 53

ФЕДІР ШЕПЕЛЬ. Український зріз «Русского чернозема»

або Василь Докучаєв: легенди й дійсність . . . . . . . . . . . . . . 53

ВАСИЛЬ ДОКУЧАЄВ. Російський чорнозем . . . . . . . . . . . . . 56

150 років тому (1866 році) народився Володимир

Романович Буцький — державний і земський діяч,

один з організаторів ефективного землекористування

в повіті . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 58

ВІКТОР ГОЛОБОРОДЬКО. Депутат Третьої Думи

з Олександрії Володимир Буцький . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 58

Про В. Буцького . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 60

145 років тому (1871) розбудована Троїцька церква

в селі Протопопівка. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 61

ВАСИЛІЙ НІКІФОРОВ. Поселення Протопопівка . . . . . . . . . 61

20 квітня — 140 років тому (1876 року) народився

скульптор Володимир Миколайович Домогацький . . . . . . . 62

ВОЛОДИМИР БОСЬКО. Володимир Домогацький:

Дон Кіхот скульптури . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 62

140 років (1876 рік) з дня першої публікації книги «Очерки

Александрийского уезда Херсонской губернии»

Василя Нікіфорова . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 63

ВІКТОР ГОЛОБОРОДЬКО. Фундамент для наступників . . . 64

НАДІЯ ЖАХАЛОВА. Сучасні видання творів

В. Нікіфорова . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 71

НАТАЛІЯ БРАКЕР. Перший краєзнавець

Олександрійщини В. М. Никифоров (1832-1909 рр.) . . . . . 72

155

20 квітня — 125 років (1891 рік) з дня народження

українського військового і громадського діяча,

імовірного автора Універсалу до українського народу, проголошеного отаманом Григор’євим, керівника

штабу отамана Григор’єва — Юрія Тютюнника . . . . . . . . . . 74

Про Юрія Тютюника. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 74

Універсал отамана Григор’єва . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 75

19 листопада — 125 років тому (1891 року) народився

військовий і політичний діяч Ілля Данилович Діброва, керівник партизанського загону імені Кліма Ворошилова, що діяло на території Олександрійського району . . . . . . . . 78

ВІКТОР ГОЛОБОРОДЬКО. Ілля Діброва: дві сторони

одного життя . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 78

28 лютого — 120 років тому (1896 рік) народився

Павло Семенович Глядківський — історик, етнограф, учень Михайла Грушевського, кандидат історичних наук . . 84

Біографічна довідка про Павла Глядківського. . . . . . . . . . . . 85

О.ЮРКОВА. Про життєвий і творчий шлях

Павла Глядківського . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 86

15 жовтня 110 років тому (1906 рік) побудовано

та освячено церкву в селі Марто-Іванівка

Олександрійського повіту, яка була збудована

на приватні кошти земського діяча, мецената

Івана Гороновича . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 88

ВАСИЛІЙ НІКІФОРОВ. Село Марто-Іванівка,

що належить приходу Олександрійського

Успенського собору . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 88

1 липня — 105 років з дня народження (1911 рік) Олександра Івановича Дидишка —

Героя Радянського Союзу . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 93

Дидишко Олександр Іванович. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 93

156

13 квітня — 95 років тому (1921 року) народився

в селі Овнянка Олександрійського району

(нині село Щасливе) контр-адмірал, військовий діяч, письменник, почесний громадянин села Щасливе

Михайло Григорович Байсак . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 95

ІВАН ПОГОРІЛИЙ. Контр-адмірал Михайло Байсак

з Олександрійщини. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 95

Указ Президента України 22 червня 2000 року

№ 817/2000 «Про присвоєння військових звань». . . . . . . . 100

Примітка від упорядника . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 101

20 серпня — 95 років тому (1921 року) у селі

Марто-Іванівці Олександрійського району народився

розвідник, військовий діяч Другої Світової війни

Олексій Трохимович Шаповалов. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 101

ЛАРИСА ПАСІЧНИК. Кіровоградці у складі

антифашистських інтернаціональних сил . . . . . . . . . . . . . . 102

4 вересня — 95 років виповнюється від дня

народження уродженця села Протопопівки, краєзнавця, учасника Другої Світової війни Антона Пономаренка

(1921-2007), автора краєзнавчих книг і статей,

узагальнюючих праць про визволення Олександрії

та Олександрійського району від нацистських

загарбників. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 105

МАРІЯ ГАРЕНКО. Слово про автора . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 106

6 січня — 90 років тому (1926 року) Олександрію

віднесено до розряду міст з числа «залюднених місць»

УСРР . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 110

ВІКТОР ГОЛОБОРОДЬКО. Олександрія в першій чверті

XX століття: цензова промисловість, адміністративна

колотнеча і «кінематограф» . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 111

Олександрія. 1925 рік . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 116

157

Про Катеринославську губернію, яка включала

у собі територію міста Олександрії та

Олександрійського району . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 122

Про доповнення точного списку міст і селищ

міського типу Кремінчуцької округи . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 125

85 років тому (1931 року) видав перші свідоцтва

випускникам Олександрійський сільськогосподарський

технікум рільництва. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 126

ВІКТОР ГОЛОБОРОДЬКО. Перший випуск «аграрного» . . 126

24 вересня — 80 років тому (1936 року) народився поет, прозаїк, перекладач Віталій Іванович Юречко. Навчався

в Олександрійському культосвітньому технікумі,

де здобув освіту у 1955 році . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 127

19 березня — 75 років тому (1941 році) народився

український скульптор, автор пам’ятника жертвам

Голодомору 1933 року в селі Червона Кам’янка

Олександрійського району, уродженець

Кіровоградщини Віктор Васильович Самійленко. . . . . . . . 129

Самійленко Віктор Васильович . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 130

27 серпня — 75 років тому (1941) народився педагог, заслужений вчитель України, колишній багаторічний

директор Олександрійського медичного училища

Петро Піхальонок . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 131

27 січня — 70 років тому (1946 року) народився

Олексій Омелянович Скічко, міський голова декількох

скликань, державний і громадський діяч. . . . . . . . . . . . . . . 131

ВОЛОДИМИР МІХАЛЄВИЧ. Наша Незалежність . . . . . . . . 133

АНАТОЛІЙ КОХАН. В новый год со старыми

проблемами . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 134

ВІКТОР ГОЛОБОРОДЬКО. На пам’ять про земляків . . . . . 137

158

70 років з дня утворення (1946 рік) добровільного

товариства мисливців та рибалок-аматорів

Олександрійського району . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 138

ВІКТОР ГОЛОБОРОДЬКО. Як з’явилось в Олександрії

товариство мисливців та рибалок . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 138

70 років тому (1946 рік) утворено Олександрійський

технікум культурно-освітньої роботи, нині —

Комунальний вищий навчальний заклад

«Олександрійське училище культури» . . . . . . . . . . . . . . . . . 140

70 років тому (1946 рік) відокремлено органи

влади міста Олександрії та Олександрійського району. . . 140

ВІКТОР ГОЛОБОРОДЬКО. Олександрія:

як міська влада відділилась від районної . . . . . . . . . . . . . . 140

55 років тому (1961 рік) утворено Олександрійське

культурно-освітнє училище, нині — Комунальний

вищий навчальний заклад «Олександрійське

училище культури» . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 144

Від технікуму комуністичної освіти

до училища культури. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 144

9 лютого — 50 років тому (1966 року) у місті

Олександрії відкрито відділення Дніпропетровського

ордена Трудового червоного прапора гірничого

інституту ім. Артема . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 146

Від упорядників . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 147

Список ілюстрацій. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 148

159

Краєзнавче видання

Олександрійський район:

ПАМ’ЯТЬ СТОЛІТЬ

Рік дві тисячі шістнадцятий

Теорія і практика краєзнавчих досліджень

Знаменні і пам’ятні дати на 2016 рік

Збірка краєзнавчих статей

Підп. до друку 29.02.2016. Формат 60x84 1/16.

Папір офсетний. Друк офсетний. Ум. др. арк. 9,3.

Замовлення № 131. Наклад 100 прим.

Віддруковано з готового оригінал-макету в друкарні

поліграфічно-видавничого центру ТОВ «Імекс-ЛТД»

Свідоцтво про реєстрацію серія ДК № 195 від 21.09.2000.

25006, м. Кіровоград, вул. Декабристів, 29

тел./факс (0522) 22-79-30, 32-17-05

E-mail: design@imex.kr.ua