Державний архів Кіровоградської області

Кіровоградське обласне відділення пошуково-видавничого

агентства «Книга Пам’яті України»

Кіровоградська обласна організація

Національної спілки краєзнавців України

Благодійна організація

«Центрально-Українська Православно

духовно-соціальна Академія»

Пам’яті жертв

«Великого терору»

1937-1938 років

та злочинів більшовизму

проти людини і людяності

в інші періоди

ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ

Бібліотека видання

Між Бугом і Дніпром.

Науково-краєзнавчий вісник Центральної України

Серія «Архівні документи свідчать»

Редколегія серії: О. О. Бабенко (голова), О.А. Бабенко, к. і. н. В.Г. Берковський, к. філол. н. В.Б. Білоус, Т.В. Гончарова, М.В. Грач, к. філол. н., доц. В.Т. Гребньова, к. і. н. В.П. Колєчкін, к. філол.н. Л.М. Михида, д. і.н., проф. В.М. Орлик, засл. працівник культури України

І.Д. Петренко, к. політичн. н. В.В. Рєзнік

м. Кропивницький

2018

ББК 36.3 (4УКР-4КІР)

УДК 94 (477.65)

Б 12

Рекомендовано до друку науково-методичною радою

Державного архіву Кіровоградської області

(протокол № 12 від 28 вересня 2018 р.)

Рецензенти: Колєчкін В. П., кандидат історичних наук; Рєзнік В.В., кандидат політичних наук

Бабенко Оксана, Білоус Віктор

Б 12 Флюгер репресій: Обличчя, або «наша» «Ве» – «Ка» – «Пе» та ще

маленька «бе» / Оксана Бабенко, Віктор Білоус. – Кропивницький: Центрально-Українське видавництво, 2018. – 218 с. – (Серія «Ар-

хівні документи свідчать»)

ISBN: 978-966-130-152-7

Матеріали архівних слідчих справ із фондів Державного архіву Кі-

ровоградської області, за якими написано цю книгу, вражають, з одного

боку, своєю непереборною трагічністю, з іншого – своєю типовістю та

схожістю. Саме за допомогою таких справ радянська влада тримала

в руках частини народу, частини країни, які не визнавали й не хотіли

сприймати офіційну ідеологію та практику державотворення.

Для широкого кола читачів, тих хто цікавиться історією України за-

галом і такою трагічною ї сторінкою, як «Великий терор» 1937-1938 років, зокрема.

ISBN: 978-966-130-152-7

© Бабенко О.А., Білоус В.Б., 2018

© Центрально-Українське видавництво,

оригінал-макет, 2018

Змiст

Вступна частина .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

6

Короткі авторські ремарки .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

6

Стисла історична довідка

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

8

Чого варта революція .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

20

Про репресії щодо представників нацменшин.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

30

«Вороги народу» та «народи-вороги».

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

33

Наш земляк товариш Гітлер

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

35

Слов’янські побратими?

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

39

Коефіцієнт «корисної» дії.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

43

Тракторист Єгоров .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

48

Кондитер Краєвський .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

50

Братушки-болгари .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

55

Лиха доля німців-колоністів .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

66

Наш паровоз....

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

70

Доля «резидента» .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

74

«Гордість» агента

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

79

Згадаємо пісню…

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

84

Златопільскі сіоністи

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

87

Принципи «fair trial» .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

92

«Темний ліс» Пилипа Бема .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

102

Самотній «шпигун»

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

106

Сіоністи з центру міста .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

110

Син робітника-путилівця .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

119

Доля «резидента»-2.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

121

Передвоєнна «зачистка» .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

125

«Обличчя» колективізації та колективізованих .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

128

Типова історія.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

130

До нитки й більше... .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

132

Не стріляйте у піаніста...

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

135

Куплет для дуета або частівка як вид «антинародної» творчості .

.

.

.

.

137

Він насмілився порівнювати стандарти життя… .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

140

«Перебір» контррозвідки .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

146

Шкідливий «прошарок» .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

152

«Недоліки» освіти .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

155

«Мне не хотелось бы, чтобы русские вернулись на Украину...» .

.

.

.

.

161

Гірка правда панотця

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

164

Суд швидкий... та ж чи справедливий? .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

167

«Мазня» Мазніченка .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

171

«Сідай з нами, комсомолко...»

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

181

Небезпечні прогулянки околицями .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

184

Голокост по-радянськи?

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

189

«Вороги–гуманісти» .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

194

Доля вчительки .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

199

Непоширене прізвище, або як працювала контррозвідка .

.

.

.

.

.

.

201

Ніколи не здавайся! .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

206

І свято – не свято... .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

209

Гроші на пам’ятник .

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

213

Післямова

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

.

216

Короткі авторські ремарки

...про назву книги

Ця книга не просто претендує на серйозність – у ній наведені

скорботні за своїм трагізмом долі реальних людей, обличчя яких

витерлися з пам’яті спочатку тих, хто був їхніми далекими чи

близькими знайомими, потім тих, хто вважав своїми родичами, і, нарешті, з часом, – тих, найрідніших, хто їх любив. Людям, чиї

обличчя зникли з пам’яті свого роду, а потім і народу, не потала-

нило: вони опинились у конкретний час у конкретному місці, звідки повернутися до життя уже не могли. Вони опинилися спо-

чатку перед обличчям людиноненависницької радянської системи, потім постали перед обличчям Смерті, а відтак – перед обличчям

Забуття, з якого ми і намагаємося їх повернути. Тож згадаємо об-

личчя тих, хто промовляє до нас своїми долями, зафіксованими

в архівних документах, із минулого, з епохи «Великого терору»

в Україні. А ще згадаємо й обличчя тогочасних суспільних проце-

сів, й обличчя – збірний образ тих, хто в ХХ столітті безжально

нищив наш народ, розкручуючи зловісний флюгер репресій.

Втім, навіть у такому виданні, мабуть, не можна обійтися без

долі іронії, гіркого сарказму, приклад чого є у назві книги. А по-

ходження його таке: кажуть, в Одесі під час святкування однієї з

річниць Жовтневої революції лозунг «Хай живе наша рідна ВКП

(б)!» читали «наша ве-ка-пе і маленька бе». Кожен розумів це як

міг, як хотів і як не боявся.

6

Маленька «б» у скороченій назві комуністичної партії з’яви-

лась ще у 1903 році і означала «партія більшості» або «більшо-

виків». Назви партії змінювались (про що детальніше нижче), але «маленька бе» лишалась аж до 1952 року, коли партію назвали

КПРС (хоча незрима присутність позірно прибраного «б» від-

чувалась – розумійте це як можете, як хочете і як ...).

...та про цю книгу як таку

Матеріали, за якими написано цю книгу, вражають, з одного

боку, своєю непереборною трагічністю, з іншого – своєю типо-

вістю та схожістю. Вони чимось нагадують гудзики: за формою

та кольором начебто різні, а суть, тобто функція, одна – тримати

докупи частини одягу, які розходяться. Саме за допомогою таких

справ – «ґудзиків» радянська влада тримала в руках частини на-

роду, частини країни, які не визнавали й не хотіли сприймати офі-

ційну ідеологію та практику державотворення.

Наша книга – як коробка з різними гудзиками, які «приши-

вала» влада-кравчиня на тіло народів країни, часто білими нит-

ками брехні і завжди по живому, так, що кров текла. Ця кров, як

попіл Клааса, має стукати в наше серце, змушуючи пам’ятати та

не давати повторитись «шевським експериментам» над живими

людьми, які так не хотіли бути «ґудзиками» або «гвинтиками»

епохи.

7

СтиСла іСторична довідка, яка багато в чому пояснює порушене в цьому виданні

Об’єктивно прогрес людства призвів не тільки до вдоскона-

лення засобів виробництва, а й до виникнення нових соціальних

теорій та вчень. Одне з них, створене Каролем Марксом та Фрід-

ріхом Енгельсом (більш відоме під назвою «марксизм») почало

поширюватись у Російській імперії у 80-х роках XIX сторіччя. За

ним, будь-яка держава протягом своєї історії завжди була знаряд-

дям використання широких мас народу панівним класом – спершу

аристократією, а з приходом т. зв. індустріальної революції, коли

головну роль у суспільстві почав відігравати капітал, – буржуа-

зією-капіталістами.

Впродовж відомої історії розвитку суспільства між бідними

(пролетарями) і багатими (аристократією та буржуазією), на

думку основоположників марксизму, проходила так звана класова

боротьба, в якій держава завжди стояла на захисті інтересів класу, який мав засоби виробництва. Відповідно, з кожним роком багаті

ставали багатшими, а робітники – біднішими. За твердженням

Маркса, такий стан обов’язково має доводити до неминучого пов-

стання гноблених робітників (пролетарів) проти гнобителів – па-

нів і капіталістів. Перемога робітників при цьому можлива тільки

тоді, коли всі вони об’єднаються разом, незважаючи на національ-

ність, усунуть експлуататорів-капіталістів і переберуть під власну

владу всі засоби виробництва під лозунгом «пролетарі всіх країн, єднайтеся».

Після цього марксизм передбачав владу перехідного від капі-

талізму до соціалізму періоду як диктатуру пролетаріату, при якій

державне керівництво перебувало б у руках робітничого класу.

Після перемоги над капіталістами, коли ліквідується клас визис-

кувачів-експлуататорів, закріпиться соціалістичний лад, і не буде

визискуваних і визискувачів, гноблених і гнобителів, створиться

безкласове суспільство. Всі засоби виробництва стануть власністю

8

цілого народу й не буде експлуатації людини людиною. Кожен

член суспільства працюватиме по своїй спроможності й одержу-

ватиме засоби прожитку згідно з його потребами. Оскільки не

буде панівного класу, не буде потреби в існуванні держави, яка

зникне, як непотрібна суспільна надбудова – так теоретизував

Маркс, базуючись на власному досвіді проживання у вже того

часу розвиненій та ситій Європі. Учення Маркса було не тільки

радо сприйняте російськими соціал-демократами, але й допра-

цьоване ними з урахуванням, так би мовити, «місцевого коло-

риту». Приклади, які ми наводимо у цій книзі, наочно демон-

струють практичні результати такого «допрацювання».

Паралельно з новацією про диктатуру пролетаріату, Маркс

використав і думку авторів Нового Заповіту (щоправда, там

йдеться тільки про віруючих): «Національність, як і батьків-

щина, – це витвір панівної верхівки, бо насправді робітник не

має національності, не має батьківщини. Для робітника батьків-

щина є там, де він може працювати й забезпечити прожиток для

себе й для своєї родини».

«Зерня» марксизму потрапило у Росії на благодатний ґрунт

поганих умов життя та праці робітників більшості підприємств.

Революційно налаштовані пролетарії потяглися до гуртків

прихильників марксизму, представники яких у 1898 р. створили

в Мінську марксистську Російську соціал-демократичну робітничу

партію (РСДРП). У 1900 р. Володимир Ульянов-Ленін разом із

Юлієм Мартовим, Георгієм Плехановим та ін. почали видавати

за кордоном марксистську газету «Искра». Ленін наполягав, що

для здійснення в Росії успішної революції слід організувати малу, але дисципліновану партію професійних революціонерів, яка

б очолила потенційно сильний, але на той час безвекторний ро-

бітничий рух.

Різні погляди Леніна і Мартова щодо програми партії та прин-

ципів її побудови викликали конфлікт, із якого на II з'їзді РСДРП

(17.07.-10.08.1903 р., Брюсель – Лондон) дійшло до голосування.

Пропозиція Леніна отримала більшість. Від того часу фракція

9

членів РСДРП, яка підтримувала Леніна (а між ними був і теоре-

тик марксизму Г. Плеханов), звалася «большевиками» (від біль-

шості голосів), а та, що підтримувала Мартова (до неї належав

єлисаветградець за місцем народження Левко Бронштейн – Лев

Троцький) – «меншовиками» (від меншості голосів). Пізніше

Ленін свідчив, що «більшовизм як течія політичної думки, і як

політична партія» виник саме у 1903 році. Цю подію можна вва-

жати перемогою радикальної групи марксистів, а можна – роз-

колом соціал-демократичного руху в Росії.

Так практично в межах формально єдиної партії виникли фак-

тично дві партії: більшовиків, радикальних соціал-демократів, які

беззастережно обстоювали ідеї Маркса про класову боротьбу, соціалістичну революцію і диктатуру пролетаріату; і меншовиків, поміркованих соціал-демократів, у поглядах яких перемежовува-

лись революційність із реформізмом і які стояли ближче до за-

хідноєвропейських соціал-демократів.

Втім, незважаючи на певні відмінності у поглядах, практично

всі представники створеної партії відстоювали демократичні при-

нципи зосередження верховної влади в руках законодавчого од-

нопалатного парламенту з представників народу; загальне, рівне і

пряме виборче право при таємному голосуванні, широке місцеве

самоврядування, недоторканність особи і житла, свободу слова, друку, зборів, совісті, страйків і спілок, свободи пересування і про-

мислів; з національного питання – права націй на самовизначення, обласного самоврядування місцевостей, що відрізняються особ-

ливими побутовими умовами і складом населення, рівноправності

націй, права отримувати освіту рідною мовою, введення рідної

мови нарівні з державною в усіх установах; із робочого питання –

8-годинний робочий день, державне страхування робітників по

старості та інвалідності, заборону понаднормових робіт, штрафів

та платежів натурою, охорону праці жінок і заборону дитячої праці

до 16 років; з аграрного питання – скасування викупних і оброчних

платежів, створення селянських комітетів для повернення відрізків, повернення селянам грошових сум, взятих з них у формі викупних

10

і оброчних платежів. Також пропонувалося конфіскувати монас-

тирське та церковне майно, удільні та кабінетські маєтки, плану-

валося ввести оподаткування поміщиків1.

Ці ідеї були дуже прогресивними для свого часу, але чи ж було

їх реалізовано протягом десятиліть більшовицької влади? Одна з

причин цього – крайній радикалізм більшовиків, їхнє тверде та

непохитне уявлення, що революція має всі переваги над рефор-

мами, оскільки в Росії існували непримиренні протиріччя між ка-

піталізмом і залишками кріпосництва на тлі політичної слабкості

та контрреволюційності буржуазії. Конкретні приклади дотри-

мання більшовиками постулатів та принципів своєї партійної про-

грами, урахування ними соціальних та національних особливостей

імперії – трохи нижче.

Практично одразу ж після свого створення партія пішла до

людей, використовуючи будь-які можливості пропагувати свої

програмні завдання та погляд на основні питання сучасності. Ось

один з характерних та виразних прикладів цього: ЛиСтоВКа

ПетербургСКого Комитета рСдрП К СоЛдатам

об оСноВных требоВаниях рабочих С ПризыВом

не СтреЛять В народ 8 янВаря 1905 г.

роССийСКая СоциаЛ-демоКратичеСКая

рабочая Партия

Пролетарии всех стран, соединяйтесь!

К СоЛдатам!

Солдаты! В Петербурге забастовали на фабриках и заводах

рабочие, которые не могут больше терпеть кровопийства хо-

зяев и притеснений полиции и чиновников. В воскресенье на

площадь перед Зимним дворцом явится народ, чтобы потребо-

1 Див.: История КПСС. – М., – 1986; Советский Энциклопедический

Словарь. – М., – 1983,. Котляр М., Кульчицький С. Довідник з історії

України . – К., 1998 тощо.

11

вать у царя свободы. Народ требует, чтобы немедленно прек-

ращена была русско-японская война. Японцы разбили нас уже

несколько раз, перебили двести тысяч наших солдат, потопили

наш флот и взяли Порт-Артур. Японцы лучше нас подготовились

к войне, и Манчжурия все равно будет в их руках. Да и не нужна

она нам.

народ требует, чтобы вместо царя россией управляло

Собрание выборных от народа. народ требует, чтобы облег-

чили подати и налоги, чтобы крестьянам вернули ту землю, которую у них отняли помещики.

народ требует, чтобы все – дворяне, мещане, купцы, крес-

тьяне – получили равные права и свободу. народ требует, чтобы все племена – русские, поляки, финляндцы, армяне, грузины, евреи, литовцы, немцы, латыши, киргизы, татары –

были равны перед законом. народ требует, чтобы солдат, ко-

торых берут на службу, оставляли служить дома, чтобы сол-

даты жили дома, а не в казармах, чтобы офицеры их не били

и не оскорбляли (виділено авт.).

Солдаты! В воскресенье народ пойдет к царю требовать сво-

боды. Но царь не хочет давать свободы и пошлет вас с ружьями и

пушками против народа. Он прикажет вам стрелять в народ. Он

может приказать вам бить стачечников. Отказывайтесь стрелять

и бить ваших братьев, не слушайтесь офицеров, переходите на

нашу сторону.

Солдаты! идемте вместе с нами за свободу!

да здравствует свобода!

долой войну!

долой самодержавие!

8 января 1905 г.

Петербургский Комитет

Российской Социал-Демократической

Рабочей Партии

12

Задля об’єктивності слід зазначити, що, на думку юристів ца-

рату, створена В. Ульяновим (Леніним) та його спільниками партія

була від самого початку злочинною організацією. Про це свідчать

матеріали І-го й наступних з’їздів РСДРП (пізнішої РКП, ВКП(б) і КПРС), а також арешт поліцією учасників І-го з’їзду РСДРП, матеріали слідства, суду і винесені вироки.

Діяльність РСДРП у Російській імперії було заборонено. За

приналежність до РСДРП винних карали згідно з статтями 126

і 102 Кримінального Уложення Російської імперії каторгою стро-

ком до восьми років, а за які обтяжують покарання, (наявність

зброї, вибухових матеріалів, їх застосування), – безстроковою ка-

торгою.

На початок ХХ сторіччя Україна (поділена між двома монар-

хіями, які однаковою мірою застосовували свій соціальний і на-

ціональний ґніт) ще навіть так не називалась, але в Україні, як і в

цілому по країні, починається переломний етап у політичному

оформленні основних суспільних рухів, одним з яких стала рево-

люційна українська партія, назву якої скорочували до РУП.

Першою програмою РУП стали положення брошури переко-

наного самостійника Миколи Міхновського «Самостійна Ук-

раїна». Вона відображала революційні і максималістські настрої

української молоді і закликала до створення «...єдиної, нерозділь-

ної, вільної, самостійної України від гір Карпатських аж по Кавказ»

(згадайте контроверсійне «від Сяну до Дону», авт.). У 1902 р. при-

хильники М. Міхновського об’єдналися в Українську народну пар-

тію, а з 1917 р. – Українську партію самостійників-соціалістів.

Поступово РУП відмежувалась від крайніх елементів і набула

чіткого революційно-демократичного характеру. Вона обстоювала

позиції західно-європейської соціал-демократії, висувала вимоги

демократичної республіки і демократичних свобод, восьмигодин-

ного робочого дня, звільнення селян від викупних платежів та кон-

фіскації кабінетських, удільних, церковних і монастирських земель, тобто, багато у чому підтримувала програму російських соціал-

демократів. Особливого значення партія надавала автономії Ук-

13

раїни, але все ж таки у складі Росії. Рупівські організації проводили

значну роботу переважно серед селян, наймитів і студентства: створювали гуртки, поширювали нелегальні видання партії, ке-

рували селянськими бунтами та наймитівськими страйками тощо.

З часом серед рупівців посилюється тенденція на зближення з

РСДРП – за це виступала група на чолі з М. Меленевським. Однак

більшість партійців на чолі з лідерами партії (Д. Антоновичем, В. Винниченком, С. Петлюрою, М. Поршем), не виступаючи проти

злуки в цілому, виступала за виконання таких умов: визнання ав-

тономно-національно-територіального принципу побудови со-

ціал-демократії, повну організаційну самостійність РУП та феде-

ративний зв’язок із РСДРП. Внаслідок цих розходжень на другому

(і останньому) з’їзді РУП (грудень 1904 р.) стався розкол.

У 1905 році на основі РУП виникла Українська соціал-демо-

кратична робітнича партія (УСДРП) на чолі з С. Петлюрою, М. Поршем і М. Шаповалом. Прихильники зближення з РСДРП

створили окрему Українську соціал-демократичну спілку («Спіл-

ку») на чолі з М. Меленевським, П. Канівцем і В. Мазуренко.

Виникають в Україні і «буржуазно-ліберальні» політичні пар-

тії. Восени 1904 р. представники української ліберальної частини

української громадськості заснували Українську демократичну

партію (УДП) на чолі з Д. Грінченком, С. Єфремовим, В. Чехів-

ським, Є. Чикаленком. В її програмі засуджувався самодержавно-

бюрократичний устрій та ставилася вимога конституції на засадах

децентралізації і федеративного устрою. Ще до остаточного офор-

млення з неї виділилася радикальна частина, що проголосила

створення Української радикальної партії (УРП). Однак розкол

тривав недовго і вже у 1905 році обидві організації об’єдналися в

Українську радикально-демократичну партію (УРДП). Вона вис-

тупила за автономію України у складі буржуазної Росії.

Поряд з українськими активно діяли в Україні й загальноросій-

ські політичні партії – соціал-демократи (РСДРП), соціалісти-ре-

волюціонери (есери), кадети (конституційні демократи), БУНД

(загальний єврейський робітничий союз у Литві, Польщі і Росії), 14

польські та єврейські національні партії тощо. Вони прагнули знайти

в українському політичному житті свою «нішу». Так, РСДРП ко-

ристувалася популярністю серед робітництва; есери – серед се-

лянства; Бунд – серед ремісників та пролетарів-євреїв тощо.

Стосунки українських та загальноросійських партій склада-

лись по-різному. Так, політична платформа УРДП була близька

до кадетської, і між цими партіями та їх лідерами налагодились

добрі стосунки. РУП мала активне співробітництво із Бундом та

Польсько-соціалістичною партією, але стосунки з РСДРП не

склалися через те, що російські революціонери схилялись до цен-

тралізму в національному питанні.

Отже, суспільно-політичний і національний рух в Україні на

початку XX ст. кристалізувався у низку політичних партій різного

спрямування. Разом із тим всі партії працювали в нелегальних

умовах та складались передусім з інтелігенції, тому не слід пере-

більшувати їх впливу. Але сам по собі факт створення та діяльності

українських політичних партій був однією з важливих передумов

подальшого розвитку суспільного життя України.

Її непростий та сповнений трагічних подій шлях призвів до

того, що КПУ [до 1952 – Комуністична Партія (більшовиків) Ук-

раїни (КП(б)У] – частина Комуністичної Партії Радянського

Союзу, що об’єднувала осередки останньої в межах України, ке-

рувала всіма сферами суспільного життя, маючи абсолютну владу.

Ідеологічно КП(б)У грунтувалася на марксизмі-ленінізмі, про-

голошувала своєю метою побудову комуністичного суспільства.

КПУ виникла з більшовицьких осередків Російської Соціал-Де-

мократичної Робітничої Партії (РСДРП), що діяли в Україні. До

революції 1917 р. вони не були об’єднані в окрему всеукраїнську

організацію. Більшовики, як і всі інші російські партії, не визнавали

українців окремою нацією, вважаючи Україну органічною части-

ною Росії. Тому питання про створення окремої територіальної

організації на той час не ставили.

До революцій 1917 року більшовицькі організації України

мали певний вплив тільки в індустріальних центрах, ставлячись

15

до української національної революції байдуже, а часто й ворожо.

Утім, у місцевостях, де українське національне відродження роз-

вивалося особливо бурхливо, окремі більшовицькі діячі (В. Шах-

рай і С. Мазлах в Полтаві, Ю. Лапчинський і М. Скрипник у Києві) поступово стали на позиції самостійності України. При цьому

більшовики південно-східних міст України (Одеса, Донбас, Харків, Катеринослав), де було багато неукраїнського пролетаріату і куди

хвиля національного відродження доходила повільніше, продов-

жували ігнорувати національно-визвольний рух в Україні.

І з’їзд КП(б)У, що відбувся 5-12.7.1918 р. в Москві (на ньому

були представлені 4,4 тис. членів партії) під тиском ЦК РКП(б) і особисто В. Леніна проголосив КП(б)У складовою частиною

РКП(б), яка підпорядковується її ЦК. Проте в пресі було повідом-

лено про нібито самостійне існування КП(б)У з мотивів боротьби

партії проти німецьких військ в умовах Брестського миру 1918 р.

В цілому КП(б)У не користувалася серед українського насе-

лення авторитетом, бо й за своїм складом не була українською.

На час І з'їзду КП(б)У (відбувся 5-12.7.1918 р. у Москві, на ньому

було представлено 4,4 тис. членів партії) в партії було близько

7% українців. У травні КП(б)У нараховувала близько 36 тис. чле-

нів, із яких 10 тис. припадало на Донбас, по 5 тис. – на Харків і

Катеринослав. Донецькі робітники були в основному переселен-

цями з Росії. В сільських губерніях України більшість у партійних

організаціях становили євреї. Далекими від українського життя

були й партійні працівники, прислані з ЦК ВКП(б).

Антиукраїнська політика КП(б)У стала особливо активною

після відновлення в лютому 1919 радянської влади. Продроз-

кладка, насадження комун та інших колективних форм господа-

рювання, ігнорування національного питання викликали широкий

протест українського населення, що вилився в масові антибіль-

шовицькі повстання, які прискорили падіння радянської влади у

серпні 1919 р.

У період денікінської окупації України, як і в період перебу-

вання при владі гетьмана П. Скоропадського, більшовики діяли в

16

підпіллі. Мотивуючи загальним розкладом КП(б)У, ЦК РКП(б) ухвалив 02.10.1919 р. рішення про розпуск ЦК КП(б)У, а керів-

ництво підпільною роботою в Україні було передано створеному

Зафронтовому бюро КП(б)У. Але й ця реорганізація керівництва

партії не допомогла налагодити широкі зв'язки з українським сус-

пільством. Після кожної невдалої спроби знайти підтримку міс-

цевого населення, в КП(б)У виникали українські національні опо-

зиції (В. Шахрай, Ю. Лапчинський, «боротьбисти»), що вимагали

відокремлення КП(б)У в самостійну українську партію, але

РКП(б) і російська більшість в КП(б)У швидко їх ліквідовували

як ворожі прояви українського націоналізму.

КП(б)У відновила свою діяльність в Україні в кінці 1919 р.

після остаточної окупації її військами РСФРР. Утім, партія й надалі

залишалася нечисленною (на листопад 1920 в ній перебувало

42 тис. членів, з них 19 % українців) та малоавторитетною. У по-

літичному відношенні КП(б)У залишалася сектантською, її соці-

ально-економічна політика натрапляла на народний опір. У 1920 р.

в КП(б)У виникла робітнича опозиція, підтримана робітничими

страйками, яка також була ліквідована ЦК РКП(б).

Влада КП(б)У стабілізувалася лише в період НЕПу, коли в Ук-

раїні склалася остаточно однопартійна система. Перехід до НЕПу

мав значний вплив на політику КП(б)У, яка проводилася за ро-

сійським зразком, орієнтуючись лише на господарський характер

НЕПу і не враховуючи національного моменту. Це виявилося і в

проведенні чистки в КП(б)У в 1921 р., і в русифікаторській полі-

тиці в галузі освіти та культури, і в самому складі партії (в 1923 р.

в ній нараховувалося лише 24 % українців), й особливо позначи-

лося в період створення СРСР.

Хвиля національно-культурного відродження в Україні, ство-

рення національних економічних, у першу чергу кооперативних, організацій змусили ЦК КП(б)У зайнятися національним питан-

ням. Значну роль у цьому відіграли резолюція XII з’їзду РКП(б) (квітень 1923 р.) з національного питання та Всесоюзна нарада з

національного питання (червень 1923 р.), які розпочали україні-

17

зацію. Проте керівництво КП(б)У, очолюване Е. Квірінгом та

Д. Лебедем, чинило впертий опір висуванню українських кадрів

у керівництво партії та республіки, поширенню української мови

та культури. На місцях партією керували такі ж противники ук-

раїнізації. Хоча формально українізація розпочалася від XII з’їзду

РКП(б), але фактично вона стала можливою тільки після усунення

з поста першого секретаря ЦК КП(б)У Е. Квірінга (1925). Важ-

ливим чинником українізації став апарат Наркомату освіти, очо-

люваний по черзі Г. Гриньком, О. Шумським, М. Скрипником.

Однак наймогутнішим поштовхом українізації було масове

українське відродження знизу, кероване українською інтеліген-

цією, що охоплювало мільйони українців. Доба українізації, що

дістала назву «Українського відродження», зустріла широкий

спротив російського шовінізму. Після розгрому троцькістської

опозиції і встановлення з 1929 року диктатури Й. Сталіна роз-

почався наступ на національне відродження в союзних республі-

ках, у т.ч. і в Україні. Першим етапом ліквідації українізації став

удар по старих діячах національної революції 1917-1921 рр.

У 1930 р. ОДПУ розпочало серію інспірованих процесів, першим

із яких став процес «Спілки визволення України». Під час про-

цесу було засуджено до різних строків ув’язнення, а пізніше зни-

щено, 45 діячів культури, одночасно було репресовано декілька

тисяч українських діячів на місцях, зокрема колишніх членів ук-

раїнських національних партій, було здійснено чистки в КП(б)У, внаслідок яких у 1929-1930 рр. з партії було виключено 26,7 тис.

членів, у 1932-33 рр. – ще 51 тис. КП(б)У стала виконавцем полі-

тики ВКП(б) на здійснення суцільної примусової колективізації

сільського господарства, а пізніше – на припинення українізації

та розгортання політичних репресій проти державних і культур-

них діячів УСРР, проти народу України.

Масовий терор здійснювався під керівництвом присланих із

Москви другого секретаря ЦК П. Постишева та великої групи

членів ВКП(б).

Протягом 1929-1933 рр. було виключено й репресовано 46 %

18

членів КП(б)У, в т.ч. й 49 % членів її ЦК. І хоча чисельність КП(б)У

станом на квітень 1933 р. зросла до 469,8 тис. членів, а кількість

українців в її складі – до 60%, ці цифри відображають радше ріст

конформізму в українському суспільстві. Майже 20% чисельного

складу партії були партійними функціонерами. Чисельність ро-

бітників у партії зменшилася із 58,5 % у 1921 до 41,1 % у 1933 р.

3 цього часу так звана «монолітність» і дисципліна в партії три-

малася на кар’єризмі й страху.

У 1937-1938 рр. КП(б)У пере-

жила другу кризу. Виходячи із влас-

ної теорії загострення класової бо-

ротьби у процесі розгортанням

будівництва соціалізму, Й. Сталін

вирішив знищити заздалегідь усіх

«потенційних зрадників» у можли-

вій майбутній війні з Німеччиною

та Японією. Впродовж 1936 р. з

КП(б)У було вичищено 45 тис. чле-

нів, а в 1937-1938 рр., коли НКВС

очолив М. Єжов, – ще 162 тис. чле-

нів, що становило понад 50 % усього

Микола Єжов,

складу партії. Було репресовано 61

2-й нарком внутрішніх

члена ЦК КП(б)У (із 62 обраних на

справ СРСР

XII з'їзді партії в 1937 р.).

Були знищені й самі організатори репресій в Україні П. По-

стишев й С. Косіор.

Новий склад ЦК КП(б)У на чолі зі скерованим із Москви

М. Хрущовим остаточно довершив розгром українського націо-

нального відродження та забезпечив умови для всебічної руси-

фікації України. Наприкінці 1930-х рр. КП(б)У остаточно втра-

тила усі зв’язки з українським народом, а Україна була включена

в єдину імперську систему.

19

чоГо варта рЕволЮЦіЯ

Одна з широко розтиражованих ленінських цитат – про ре-

волюцію, яка тільки тоді чогось варта, коли вона може захища-

тись, – отримала серйозну, вагому й дуже довготривалу реалізацію

в Росії. Не тільки на догоду вождеві, а швидше як життєво необ-

хідний захід було створено Всеросійську надзвичайну комісію, всесвітньо відому різними мовами як «ЧК» – «ВЧК» – органі-

зацію, яка формально була ліквідована у лютому 1922 року, проте

реально існує й сьогодні з дещо (і декілька разів) видозміненою

назвою; організацію, яка стала однією з головних опор та уособ-

лень більшовицької влади, а сьогодні – нинішніх «собєратєлєй

зємєль» їхньої сучасної імперії; організацію, яка за час свого іс-

нування зуміла знищити мільйони й мільйони безневинних жертв, і при цьому до сьогодні не засуджена міжнародними трибуналами

як злочинна структура.

Всеросійська надзвичайна комісія з боротьби з контрреволю-

цією та саботажем... Озброєний загін партії більшовиків... Караю-

чий меч диктатури пролетаріату... Когорта лицарів революції з га-

рячими серцями, чистими руками і холодними розумами... Кожен

комуніст має бути чекістом... Так звалася офіційно «ВЧК» і так

говорили про неї лідери більшовицької партії. На сторінках газет, журналів і книжок. А між собою – зовсім інакше. Так, Ніколай Бу-

харін – ще не минуло й року після створення ВЧК – пропонував

цю «контору» взагалі ліквідувати, мотивуючи це «сваволею ор-

ганізації, нашпигованої злочинцями, садистами і розкладеними

елементами люмпен-пролетаріату». Але Ленін, Сталін, Троцький

і Свердлов відстояли ВЧК.

Ба більше: до річниці створення організації ЦК РКП(б) зро-

бив чекістам щедрий подарунок, ухваливши постанову, в якій, зокрема, говорилося: «На сторінках партійної та радянської

преси не може мати місце злісна критика радянських установ, як

це мало місце в деяких статтях про діяльність ВЧК, роботи якої

20

протікають в особливо важких умовах». А Бухаріну за його від-

хилення від «генеральної лінії» чекісти помстяться, арештовую-

чи 1937 р колишнього «улюбленця партії», щоб через рік відп-

равити його в розстрільний підвал2.

«Озброєний загін партії» протидіяв контрреволюції, шпи-

гунству, саботажу, спекуляції та посадовим злочинам, створю-

ючи для «партії нового типу» умови для реалізації Марксових

теоретизувань та власних амбітних планів ( «мы на зависть всем

буржуям // мировой пожар раздуем, // мировой пожар в крови» –

були такі слова в одній із популярних того часу пісень, авт).

Процитуємо газету «Жизнь Луганска» від 25 березня 2011 р.:

«В царской России история спецслужб начинается в 1826 году

вместе с созданием Третьего отделения Его Императорского Ве-

личества канцелярии, впоследствии переименованного в Отдельный

корпус жандармов... Попасть на службу в корпус жандармов было

трудно. Там существовала жесткая система отбора. От офицеров

требовалось: потомственное дворянство, окончание военного или

юнкерского училища по первому разряду, не быть католиком, не

иметь долгов и пробыть в строю не менее шести лет. Кандидат

должен был выдержать предварительные испытания при штабе

корпуса жандармов, прослушать четырехмесячные курсы в Петер-

бурге и выдержать выпускной экзамен. Только после этого офицер

переводился высочайшим приказом в корпус жандармов.

После революции и прихода к власти большевиков встал вопрос

о необходимости создания специальных органов для защиты нового

государства и борьбы с контрреволюцией. 7 (20) декабря 1917 г.

была создана Всероссийская чрезвычайная комиссия (ВЧК) по борьбе

с контрреволюцией и саботажем. Это была партийно-государ-

ственная спецслужба, которая получила политические и юридичес-

кие полномочия для решительной борьбы с враждебными советскому

строю элементами и идейными противниками. Но этим ее функции

не ограничивались.

2 З сайту http://edufuture.biz

21

В годы гражданской войны и иностранной интервенции на ВЧК

были возложены ответственные задачи: ограждение частей и со-

единений Красной Армии, а также важных объектов транспорта

от подрывных действий вражеских агентов, диверсантов и внут-

ренней контрреволюции; решительная борьба с белогвардейскими

заговорами и террором, с бандитизмом и дезертирством. Наряду

с этим органы ВЧК вели разведку в тылу врага...

В течение двух десятилетий после гражданской войны чекис-

тский аппарат претерпел ряд преобразований. Создано экономи-

ческое управление, в задачи которого входила, в частности, борьба

с экономическим шпионажем...

6 февраля 1922 года ВЧК была упразднена и создано Государ-

ственное политическое управление при НКВД РСФСР. Позже оно

стало называться Объединенным Государственным Политическим

Управлением (ОГПУ). В 1934 году на его месте был образован На-

родный комиссариат внутренних дел (НКВД).

Тридцатые годы – трагический период в истории Украины и в

истории органов госбезопасности. Они стали основным репрессив-

ным орудием тоталитарного

сталинского режима... Под махо-

вик репрессий попали и многие

опытные и честные работники

чекистского аппарата. С прихо-

дом к руководству НКВД СССР

Л. Берии репрессии не прекрати-

лись, но стали утрачивать мас-

совый характер».3

За 400-500 років до нашої ери китайський мудрець Конфуцій

вважав, що «світом правлять не царі і їх закони, а знаки і символи».

На емблемі Всеросійської ЧК (так само, як і Всеукраїнської) –

щит і меч руків’ям догори, тобто, начебто, «мирний» меч.

Втім, ми ненадарма згадали про «озброєний загін партії»: 3 Точка доступу: www.gorod.lugansk.ua/index.php?newsid=2802

22

рука, що тримала меч, була рукою партії. Саме партії належить

ідея репресій, саме вона на певному історичному етапі зрозумі-

ла помилковість та безперспективність свого політичного курсу

й почала «шукати винних», нещадно караючи їх за власну без-

порадність при вирішенні економічних та соціальних питань.

Масовий терор як метод вирішення політичних питань партія

більшовиків (та сама «маленька бе») завжди тримала напоготові

й використовувала без найменших вагань. Характерним прикла-

дом є помста козацтву.

Процитуємо дещо мовою оригіналу, виділивши ключову лек-

сику документів.

«Оргбюро ВКП(б), рассматривая идею расказачивания, приняло

директиву: «Ко всем ответственным товарищам, работающим

в казачьих районах». В указанной директиве прямым текстом го-

ворилось об истреблении казачества: «Учитывая опыт года граж-

данской войны с казачеством, признать единственно правильным

самую беспощадную борьбу со всеми верхами казачества путем по-

головного их истребления. Никакие компромиссы, никакая половин-

чатость пути недопустимы. Поэтому необходимо: 1. Провести массовый террор против богатых казаков, ис-

требив их поголовно; провести беспощадный массовый террор

по отношению ко всем вообще казакам, принимавшим какое-либо

прямое или косвенное участие в борьбе с Советской властью. К

среднему казачеству необходимо применять все те меры, которые

дают гарантию от каких-либо попыток с его стороны к новым

выступлениям против Советской власти.

2. Конфисковать хлеб и заставлять ссыпать все излишки в

указанные пункты, это относится как к хлебу, так и ко всем другим

сельскохозяйственным продуктам.

3. Принять все меры по оказанию помощи переселяющейся при-

шлой бедноте, организуя переселение, где это возможно.

5. Провести полное разоружение, расстреливая каждого, у

кого будет обнаружено оружие после срока сдачи...».

Наиболее успешно большевиками были выполнены первые два

23

пункта программы по уничтожению людей, которые верой и прав-

дою служили Отечеству с момента образования первых казачьих

поселений.

По словам Троцкого: «Казаки – единственная часть русской

нации, способная к самоорганизации. По этой причине они должны

быть уничтожены поголовно... Это своего рода зоологическая

среда, и не более того... Очистительное пламя должно пройти

по всему Дону и на всех них навести страх и почти религиозный

ужас... Пусть последние их остатки, словно евангельские свиньи, будут сброшены в Черное море...»

3 февраля 1919 г. появился секретный приказ председателя РВС

Республики Троцкого, 5 февраля – приказ № 171 РВС Южного

фронта «О расказачивании». Тогда же директива Донбюро ВКП(б) прямо предписывала:

а) физическое истребление по крайней мере 100 тысяч ка-

заков, способных носить оружие, т.е. от 18 до 50 лет; б) физическое уничтожение так называемых «верхов» ста-

ницы (атаманов, судей, учителей, священников), хотя бы

и не принимающих участия в контрреволюционных действиях; в) выселение значительной части казачьих семей за пределы

Донской области;

г) переселение крестьян из малоземельных северных губерний на

место ликвидированных станиц...

24

Филипп Миронов, командарм 2-й конной армии, который сот-

рудничал с большевиками и тем увлек на предательство и гибель

тысячи казаков, писал в приказе-воззвании в августе 1919 г: «На-

селение стонало от насилий и надругательств. Нет хутора и ста-

ницы, которые не считали бы свои жертвы красного террора де-

сятками и сотнями. Дон онемел от ужаса... Восстания в казачьих

областях вызывались искусственно, чтобы под этим видом истре-

бить казачество».4

Цю «успішну та результативну» практику було пізніше по-

ширено на усій території радянської імперії, про що свідчить, на-

приклад, посилаючись на відкриті джерела, к.і.н., доцент кафедри

історії Дагестана Дагестанського державного університету Кур-

банов М.А., який у статті «Из истории деятельности общес-

твенно-политических организаций Дагестана в 20-30-е гг.

ХХ века» пише: «В практике работы высших партийных орга-

нов страны в частности Политбюро ЦК ВКП (б) в 1937 г., имело

место утверждать лимиты на проведение репрессий, представ-

ленные обкомами. По такому лимиту, утвержденному Политбюро

ЦК ВКП (б) от 10 июля 1937 г., со второй половины 1937 г. в

республике проводились репрессии. Лимит был утвержден про-

токолом № 51 и 206-2 Об антисоветских элементах»»5.

Газета «Тиждень» згадує те саме рішення Політбюро ЦК

ВКП(б) «Про антирадянські елементи», але датує його 2 липня

1937 року. Документ передбачав репресії проти «куркулів», які

повернулися із заслання, та карних злочинців. «Куркульська опе-

рація», оформлена оперативним наказом НКВС № 00447, була

однією з найбільших у межах «Великого терору» й відіграла в

Україні функцію «зачистки» республіки після колективізації та

Голодомору 1932-1933 років.

Сталінська «кадрова педагогіка», органічна складова побу-

дови в СРСР тоталітарного режиму, так званої «революції

4 Режим доступу: ht p:/ fordevind/com/ua/2/331-genocid-kazachestva.html 5 Московские новости. – 1992, 21 июня. – №25.

25

згори», мала на меті сформувати в умовах радянської дійсності

нову еліту з молодих, політично й ідеологічно вишколених лю-

дей, повсякчас готових виконати будь-яке завдання партії і вож-

дя. У цьому контексті має рацію французький історик Ніколя

Верт, стверджуючи, що репресії проти партійно-радянської елі-

ти формували необхідне кремлівським лідерам суспільне сприй-

няття терору.

Розіграні за сценарієм показові «московські» та сотні місце-

вих судових процесів проти червоних посадовців мали виховне

значення для нових керівників. Нагнітаючи страх, терор подавав

виразний сигнал радянській бюрократії та суспільству: слід пе-

реосмислити свої дії, поведінку та мислення в умовах більшо-

вицької диктатури»6.

Методологію терору задав Ста-

лін, а «оперативні» накази та цир-

куляри по лінії радянських органів

держбезпеки окреслювали соціальні

й національні контингенти, які під-

лягали ізоляції або фізичному зни-

щенню.

В УСРР масові операції, попри

загальні настанови, були особливими

– національно спрямованими.

Звинувачення в «українському

шовінізмі», «націоналістичних ухи-

лах», у співчутті до «націоналістич-

ної контрреволюції» стали універ-

Ізраіль Лєплєвскій,

сальним ярликом чекістів під час

керівник НКВС УРСР фальсифікації кримінальних справ.

у 1937-1938 рр.

Не випадково генеральний секретар

ЦК ВКП(б) Йосиф Сталін у своїй доповіді на «з’їзді переможців»

(XVII з’їзд партії) у 1934-му наголосив на необхідності посилення

6 Режим доступу: http://tyzhden.ua/History 26

боротьби з українським націоналізмом як головною небезпекою

в республіці... Аналіз погрому кадрів партійно-державної номенк-

латури засвідчив, що зі 102 членів і кандидатів у члени ЦК КП(б)У, обраних на її ХІІІ з’їзді (липень 1937-го), було репресовано 100

осіб. Уже на 24 січня 1938 року в складі ЦК КП(б)У із 62 членів і

40 кандидатів у члени ЦК залишилося відповідно 20 і 5».7

«Національне спрямування каральних акцій мало на меті як

«соціальну хірургію/санацію» етнічних громад, так і «змен-

шення» внутрішньої загрози Країні Рад в умовах «часу Ч» – вій-

ни. Арештові підлягали представники нацменшин, які народили-

ся, вчилися чи працювали за кордоном, були колись членами

«контрреволюційних організацій», проявляли активність у фор-

муванні національно-культурної політики червоних у період «ко-

ренізації» у 1920-ті роки. Іноді для арешту було достатньо ви-

словити найменшу критику, незадоволення, порівняти політику

більшовиків із успішною діяльністю урядів сусідніх країн. Для

проведення арештів використовували також списки мешканців

населених пунктів, зараховуючи до «ворогів народу» людей про-

сто на око».8

Масові каральні акції проти представників нацменшинств, так

би мовити, «етнічну лінію» «Великого терору», розпочав «опе-

ративний наказ від 25 липня 1937-го» про переслідування запі-

дозрених у шпигунстві німців. Через кілька тижнів стартувала

одна з найбільших національних операцій – цього разу проти по-

ляків. Наказ НКВС від 11 серпня 1937 р. передбачав арешт членів

«Польської військової організації» (ПОВ), військовополонених

армії Другої Речі Посполитої, що опинилися на території СРСР, перебіжчиків ізвідтіля, політемігрантів та колишніх членів по-

льських партій. Окремо були проведені заходи проти румунів, латишів, китайців, японців, афганців, греків, іранців тощо.

У грудні 1937 року було започатковано антисіоністську кам-

панію. Тільки в першій половині 1938-го заарештували 279 »учас-

7, 8 Режим доступу: http://tyzhden.ua/History 27

ників підпілля», ліквідували «бундівські комітети» в Києві, Хар-

кові, Одесі, Дніпропетровську, Вінниці й Молдавській АСРР.

За партійною вказівкою для розправ в областях було створено

спеціальні позасудові органи, так звані «трійки» у складі першого

секретаря обкому партії, начальника місцевого НКВС та прокурора

області. Усіх потенційно підсудних було апріорі поділено на дві ка-

тегорії: «найбільш ворожі елементи» (підлягали арешту та роз-

стрілу) та «менш активні ворожі елементи» (підлягали виселенню).

«Центральні пар-

Анатомія «Великого терору» в УРСР

тійні лідери «потурбу-

(дані з 2 червня 1937-15 січня 1938 року)

вались» і про родини

засуджених. 15 серпня

Обвинувачені

Кількість

заарештованих 1937 року з’явився опе-

«Троцькісти» і «праві»

6805

ративний наказ НКВС

«Учасники військово-фашистської змови»

1266

СРСР № 00486 «Про

«Українські націоналісти»

15669

операції з репресу-

За «польське шпигунство й контрреволюцію»

44163

вання жінок і дітей

За «німецьке шпигунство й контрреволюцію»

15026

зрадників Батьківщи-

За «румунське шпигунство й контрреволюцію»

5915

ни». Він передбачав

За «грецьке шпигунство й контрреволюцію»

4237

арешти членів сімей цих

За «латвійське шпигунство й контрреволюцію»

1743

громадян, починаючи

За «японське шпигунство й контрреволюцію»

881

від 1 серпня 1936 року,

За «церковно-сектантську контрреволюцію»

8246

тобто майже за рік до

«Куркульська операція»

68301

Дружини «зрадників батьківщини»

7181

початку «Великого тер-

Колишні есери

670

рору«. Документ яс-

«Сіоністи»

347

краво засвідчив нама-

Члени Української комуністичної партії

321

гання Сталіна та його

Меншовики

152

оточення в контексті

Анархісти

50

приготувань до майбут-

Інші «злочини»

2370

ньої війни позбутися

Загалом

183 343

потенційної небезпеки

Із них засуджено:

136892

1-ша категорія (розстріл)

72683

однієї зі складових

2-га категорія (ув'язнення в таборі)

63990

«п’ятої колони» – рідні

Вислано за межі СРСР

219

репресованих».9

28

Масштаби та розмах вакханалії терору проти власного народу

не могли не злякати навіть «загартованих» більшовиків, тому «ма-

сові операції» були припинені директивами ЦК ВКП(б) і РНК

СРСР. Перша з них, від 15 листопада 1938 р., скасувала практику

розгляду справ арештантів «трійками», друга, від 17 листопада

1938 р., заборонила «масові операції з арешту й виселення».

Підсумки «Великого терору» точно визначити в цифрах

складно. Згідно з даними товариства «Меморіал», у жовтні 1936 –

листопаді 1938 рр. за справами НКВС СРСР під арештом опини-

лося не менш ніж 1 млн. 710 тис., засуджено було 1 млн. 440 тис.

і розстріляно близько 724 тис. осіб. Окрім цього, «міліцейські

трійки» додатково як «соціально шкідливий елемент» засудили

близько 400 тис. громадян. Також було депортовано 200 тис. і за-

суджено судами за загальнокримінальними статтями не менш ніж

2 млн. осіб, із них до таборів ГУЛАГу було направлено 800 тис.

В Україні жертвами сталінського терору у 1937–1938 рр. стали

198 тис. людей, із яких було розстріляно 123 тис. 421 особу або

62%. (див. детальніше «Анатомія Великого терору»» в УРСР).

Аналізуючи цю страшну статистику, варто пам’ятати, що «за кож-

ною цифрою стоїть не лише окрема особа, а й конкретна родина».10

Ідея примирення з колишніми опонентами, прощення їхніх

можливих помилок, об’єднання усього населення величезної

країни задля побудови дійсно світлого «царства свободи» зав-

жди була чужою для ідеологів більшовизму. Пролита ними кров, як попіл Клааса, стукає у серця людей, вимагаючи помсти, свого

Нюрберга.

9, 10 Режим доступу: http://tyzhden.ua/History 29

Про рЕПрЕСії щодо ПрЕдСтавників

наЦмЕншин

Оскільки одним з основних методів політичної діяльності ком-

партії в 20-ті роки стають насилля над особистістю, придушення

інакомислячих та всезагальний терор, все більшого значення в

політичній системі і суспільному життя набувають репресивні

органи, в першу чергу ВЧК. ВЧК та її територіальний відділ –

Всеукраїнська надзвичайна комісія по боротьбі з контрреволю-

цією, спекуляцією та службовими злочинами (ВУЧК) − були го-

ловними провідниками репресивної лінії компартії, конкретним

знаряддям насильства, утримання в покорі населення, боротьби

з опором та опозицією радянському режиму.

У 1922 р. було проведено певне реформування репресивних

органів. Замість ВУЧК, яка скасовувалась, утворювалось Дер-

жавне політичне управління УСРР. Підпорядкованість органів

ДПУ УСРР органам ДПУ РСФРР залишалася абсолютною. Голова

ДПУ УСРР вважався повноважним представником ДПУ РСФРР

в Україні.

Проте методи роботи і повноваження цього органу від зміни

назви змінилися мало. ДПУ були надані повноваження на вине-

сення позасудових вироків, аж до вищої міри покарання.

Головою ГПУ УСРР із серпня 1923 р. був В. Балицький, в лис-

топаді того ж року він став членом колегії ОДПУ СРСР, а з бе-

резня 1924 р. очолив і НКВС УСРР. При колегії ОДПУ невдовзі

почала діяти так звана Особлива нарада – орган, який розглядав

справи осіб, обвинувачених у контрреволюційний діяльності, шпигунстві, контрабанді, спекуляції валютою та золотом. Згодом

почали дедалі активніше функціонувати позасудові органи й так

звані «трійки» та «двійки», до яких належали керівники пар-

тійних, радянських органів і ГПУ. Як і особлива нарада, вони при-

ймали рішення, що, по суті, підміняли судові вироки. На підставі

30

тих рішень відбувався неправедний «суд», людей карали без юри-

дичної арґументації обвинувачення, без наведення будь-яких об-

ґрунтованих мотивів і доказів.

Протягом 1921-1922 рр. руками чекістських органів КП(б)У

фактично розгромила український національний рух, етапами

якого були показовий процес над членами ЦК Української партії

соціалістів-революціонерів, винищення «Просвіт», широкі реп-

ресії в середовищі учителів, священиків автокефальної церкви.

Добре відомо, що вже з середини 20-х рр. щоденна боротьба

проти «національних ухилів» становила сутність не лише внут-

рішнього партійного життя, а й загального політичного життя в

УСРР. Спрямована спочатку проти поглинених компартією на-

ціоналкомуністів, вже в другій половині 1920-х рр. викривна кам-

панія перекинулася на всі сфери суспільного життя й переросла

в пошук і викриття «націоналістичних контрреволюційних ор-

ганізацій». Більшою чи меншою мірою «національні» моменти

були присутніми в звинувачувальних промовах на усіх політичних

процесах 1920-х рр.

Довільне змішування історичних фактів, переінакшування

назв реальних організацій дозволяло більшовицькому урядові ма-

ніпулювати свідомістю суспільства, завчасно створюючи й куль-

тивуючи образ ворога радянської влади з середовища етнічних

меншин. Пильність урядових структур до потенційної націона-

лістичної небезпеки стократ підсилилася на етапі підготовки за-

вершального етапу соціалістичного наступу. Напередодні суціль-

ної колективізації практично в усіх регіонах УСРР відбулися

«викриття» і подальші політичні процеси над «прихованими во-

рогами радянської влади» з середовища етнічних меншин.11

Намагаючись знищити опозицію, РКП(б) і ЧК-ДПУ не цура-

лись жодних засобів (законодавчі обмеження, агітація, моральний

і фізичний терор тощо) та використовували тактику «батога і

11 Див.: Кондратюк К. Радянська Україна 20-30-х років ХХ ст.: сучас-

ний історіографічний дискурс. / Вісник Львівського університету.

Серія історична. Випуск 48. – 2013. – С. 245-261.

31

пряника», амністуючи та перетягуючи до себе тих, хто покаявся, та нещадно розправлялися з тими, хто хоч частково не погоджу-

вався з партійною лінією більшовиків.

РКП(б) тримала під постійним контролем діяльність репре-

сивних органів. За час своєї роботи органи ЧК-ДПУ пройшли

через неодноразові реформування і виробили специфічний кара-

льний механізм, методи і форми роботи якого частково були за-

позичені у царських «охранок» (спостереження, агентурна ро-

бота) і вдосконалені, а частково створені у процесі боротьби з

політичними противниками РКП(б): позбавлення карток, прав, позасудова розправа, вислання за кордон, переслідування за по-

гляди, концтабори. Протягом 1920-х рр. діяльність каральних ор-

ганів зазнала певної еволюції. Масові операції проти легально

або напівлегально існуючих опозиційних партійних організацій

1920-1922 рр. після їхнього розгрому замінено на агентурне спос-

тереження за підпільними групами та практикою полювання на

поодиноких партійців і тих, хто вже відбув покарання.12

12 Бриндак О. Ліквідація більшовиками політичної опозиції та встанов-

лення однопартійної системи в Україні в 20-ті роки XX ст. / Олег

Бриндак. Одеса, 1998.

ДАКО, фонд 8907, оп. 2-р, спр. № 9509

32

«вороГи народу» та «народи-вороГи»

Історія світу знає багато мультинаціональних країн та держав-

них об’єднань: Священна Римська імперія, Османська Порта, ім-

перії Габсбургів, Романових, СРСР, Британська Співдружність

націй тощо. Створюючи поверхневе враження єдності, вони все

ж таки складаються з елементів окремих народів із власним ми-

нулим, власними культурними уподобаннями, характерними на-

ціональними позитивними й негативними рисами. Вивчення шля-

хів становлення та розвитку імперій, можливість прогнозування

їхнього майбутнього стає більш грунтовним при вивченні долі

кожного з народів такого державного конструкту.

Союз Радянських Соціалістичних Республік – колишня імпе-

рія, на уламках якої ми зараз живемо, завжди був і ще надовго за-

лишиться предметом вивчення для політологів і економістів, со-

ціологів і психологів, військових спеціалістів тощо. Розглянемо

назву держави. «Союз» передбачає вільне поєднання людей або

країн заради якоїсь спільної діяльності або ж досягення певної

мети; «радянський» – малося на увазі, що саме «ради», пред-

ставники до яких обиралися на основі майже рівного, практично

загального і відносно відкритого вибочого права, керують життям

соціума; «соціалістичними» за принципами державного устрою

мали бути країни Союзу; значення слова «республіка», «влада

народу» відомо всім зі школи. До такої назви, до країни, яка дек-

ларувала свої засадничі принципи у власній назві, претензій бути

просто не може: «У советских – собственная гордость: на буржуев

смотрим свысока!».

Хибність цього погляду «свысока» багато років намагалися

показати чесні творчо налаштовані люди як всередині країни, так

і за її межами. Влучно висловився Джордж Орвел: «Всі тварини

рівні, але свині рівніші за інших». Відсутність вільного доступу до

західних ЗМІ та літератури, активна контрпропаганда до певного

часу утримували народи Союзу у тенетах поглядів навіяного ним

«радянського патріотизму» та «соціалістичного інтернаціона-

33

лізму». Роль «озброєного загону партії», каральних органів при

цьому всіляко замовчувалась.

Ми пропонуємо свій погляд на такий бік питання, як репресії

проти представників етносів, що складали СРСР. Не претен-

дуючи на детальне висвітлення цього масштабного за обсягами

та значенням явища, наводимо приклади доль конкретних лю-

дей, чия чи не єдина проблема була в тому, що вони народилися

болгарами або німцями, поляками чи румунами, євреями, гре-

ками або й просто у тому, що народилися, при цьому народили-

ся не у тій країні та не в той час.

Волею провидіння українська земля лежить на перехресті шля-

хів із Півночі на Південь, зі Сходу на Захід. Різні народи й різні

люди мандрували цими шляхами, нерідко осідаючи вздовж них.

А що завжди коїться на перехрестях? «Смешались в кучу кони, люди...», до того ж, за повір’ями, нечиста сила коло них треться, замислюючи та реалізуючи свої недобрі задуми.

На території сучасної Кіровоградщини проживають пред-

ставники багатьох нацональностей. Для періоду кінця ХІХ – по-

чатку ХХ століть найбільшими етнічними групами були українці

та росіяни, але, через впливові на той час економічні та політичні

причини багато було й німців, поляків, євреїв, болгар тощо. Всі

вони, як правило, вільно користувалися рідними мовами як офі-

ційними мовами діловодства й судочинства своїх місцевих осе-

редків; функціонували їхні громадські об’єднання, релігійні гро-

мади, навіть етнічні колгоспи.

Політичні зміни в Європі кінця 1920-х – початку 1930-х років

вплинули на долю цих людей. Прихід фашизму до влади у Італії, Німеччині, Іспанії, Румунії, Болгарії автоматично, на думку то-

дішнього партійного та радянського керівництва СРСР, зробив

«ворогами» представників всіх вихідців із тих країн, які поколін-

нями проживали тут. Ну, а «ворогам – закон», як відомо ще з

часів римського судочинства! Закони, відповідно, були «суспільно

орієнтованими», а їхня імплементація здійснювалась за алгорит-

мами, чітко й однозначно прописаними у позазаконних внутріш-

ньовідомчих актах, наказах НКВС СРСР.

34

наш ЗЕмлЯк товариш ГітлЕр 13

І це не жарт: у 1924 році одним з уповноважених Єлисавет-

градського окружного відділення ДПУ (Державного Політич-

ного Управління) дійсно був такий собі Гітлер. Саме його підпи-

си зустрічаємо у процесуальних документах справи № 9965-п на

Муравського Іллю Мойсейовича, заведеної 02.09.1924 р.

Ілля Муравський, 1904 р. народження, чоботар, неодружений, з освітою 7 класів трудшколи, мешкав за адресою вул. Московська, 97, з родиною, що складалася з батька Мойсея, 54 років, матері

Берти, 47 років, сестер Цилі, 18, та Сари, 16 років, брата Бориса, 11 років. Його звинувачували у злочинах проти порядку управ-

ління, тож згідно з Кримінальним кодексом УРСР від 1922 р. на

нього міг чекати такий перелік покарань:

«Наказания, налагаемые по Уголовному Кодексу, суть: а) изгнание из пределов У.С.С.Р. на срок или бессрочно; б) лишение свободы со строгой изоляцией или без таковой; в) принудительные работы без содержания под стражей; г) условное осуждение;

д) конфискация имущества – полная или частичная; е) штраф;

ж) поражение прав;

з) увольнение от должности;

и) общественное порицание;

к) возложение обязанности загладить вред.

По делам, находящимся в производстве революционных трибу-

налов, впредь до отмены Всеукраинским Центральным Исполни-

тельным Комитетом, в случаях, когда статьями настоящего Ко-

декса определена высшая мера наказания, в качестве таковой

применяется расстрел.

12 Державний архів Кіровоградської області (ДАКО), Ф. 8907, оп. 2-р, спр. № 9965-п

35

Примечание. Высшая мера репрессии не может быть применена

к лицам, не достигшим в момент совершения преступления 18-лет-

него возраста».

Муравський визнав, що протягом декількох місяців був членом

сіоністських організацій «Гістадрут» та «Гехолуц», але відійшов

від них, зберігши при цьому сіоністські переконання [а. с. 8-9].

«Гістадрут» – основну організацію трудящих Ізраїлю – було

створену у Палестині 1920 р. на профспілкових та на сіоністських

принципах. «Гехолуц» – організація, яка готувала євреїв до виїзду

у Палестину. Їхні ідеї вступали в протиріччя поширеним у той

період ленінським визначенням профспілок як «школи кому-

нізму», «класової основи держави, яка здійснює перехід від ка-

піталізму до соціалізму», «співробітника держвлади» тощо, тому

й було дано завдання відповідним органам щодо припинення ді-

яльності названих та подібних до них національних організацій.

Муравському інкримінували виготовлення листівок під назвою

«Наші принципи», що він спочатку заперечував, а потім визнав, хоча сказати, де зберігалась друкарська машинку, відмовився на-

відріз [а. с. 11].

17 вересня 1924 р. його перевели до губернського відділу

ДПУ, м. Одеса, де 20 листопада 1924 р. висунули звинувачення за

ст.61 КК УРСР.

Наведемо зміст цієї статті з деякими скороченнями: «ст. 61.

Участие в организации или содействие организации, действующей

в направлении помощи международной буржуазии, указанной в

ст. 57 Уголовного Кодекса, карается теми же наказаниями. . высшей

мерой наказания и конфискацией всего имущества, с допущением

при смягчающих обстоятельствах понижения наказания до лише-

ния свободы на срок не ниже пяти лет со строгой изоляцией и кон-

фискацией всего имущества. При установлении судом неосведом-

ленности участника о конечных целях означенного в сей статье

преступления, участие в нем карается лишением свободы на срок

не ниже трех лет» [а. с. 21].

Справу неодноразово переглядали, навіть вважали за необхідне

36

припинити провадженням [а. с. 22-26], 4 грудня 1924 р. прийма-

лося й рішення про його висилку у Кобеляки Полтавської губернії

[а. с. 27], але 23 грудня того ж року вислали у Кустанай.

20 червня 1925 р. Муравський подає клопотання про заміну

йому висилки у Кіркрай дозволом на виїзд до Палестини [а. с. 30].

26 березня 1926 р. Особлива нарада при Колегії ОДПУ ухва-

лює: «Во изменение прежнего постановления Муравского выслать

в Палестину через один из южных портов СССР» [а. с. 31].

Відомостей про його виїзд справа не містить. За даними ад-

ресного бюро м. Кіровограда, Муравська Цина Мошковна, 25.01.1906 р. н., була прописана за адресою вул. Червонограр-

дійська, 44, кв. 22, виписана до Дніпропетровська 24.10.1984 р.

Може, це його сестра? Щоправда, поспілкуватися з нею на цьо-

му світі вже, мабуть, запізно.

Ще декілька десятиліть тому

євреї не мали не тільки власної

держави, а й власної країни. Сіо-

ністи ж були переконані, що на-

бути достойне місце серед ін-

ших народів планети, зберегти

себе від асиміляції євреї змо-

жуть тільки створивши власну

націю, власну державу, зібрав-

шись біля гори Сіон у Палес-

тині, на своїй історичній бать-

ківщині. Вони вважали, що для

створення повноцінної нації, а

там і держави, євреї мали перш

за все повернутися до землі, від-

родити власних землеробів –

становий хребет будь-якої нації.

На час, коли велося провадження у справі Муравського та ба-

гатьох подібних, серед населення маленьких єврейських містечок

Центральної та Східної Європи було чимало лихварів, шахраю-

37

ватих маклерів та торгових посередників, але землеробів прак-

тично не було, що й стало живильним середовищем для антисе-

мітизму, а пізніше й нацистського Голокосту.

Один з ідеологів та засновників держави Ізраїль Давид Бен-Гу-

ріон зазначав: «Батьківщину не дають і не отримують у подарунок, не набувають у результаті політичних угод, не купують за золото

й не завойовують кулаками. ЇЇ будують у поті чола». Сподіваємось, що й наш земляк Ілля Муравський пролив піт зі свого чола, відбу-

довуючи державу для «богообраного народу», а не загубився десь

в місцях позбавлення волі всупереч останньому вироку.

Що ж до іншого нашого земляка, «товариша Гітлера», то він, як і його колеги по «конторі» Фукс, Пейзнер, Карлсон, Розенберг, Янський та інші, хто долучився до справи, швидше за все обрали

для себе за приклад вихриста Карла Маркса, який вважав, що «про-

летаріат не має вітчизни», а з перемогою комуністичної революції

всі нації зіллються в єдину спільноту. Що ж, кожен має право на

свій вибір. Втім, маємо підозру, що тих людей було знищено під час

подальших «чисток» лав каральних органів СРСР. У будь-якому

разі, можемо говорити, що серед тих, хто організовував репресії

за національною ознакою у нашому місті, був свій Гітлер.

От така сумна спроба пожартувати.

38

Слов’ЯнСькі Побратими? 14

Незалежно від політичної моди, термін «братські народи»

цілком коректний у застосуванні до всієї слов’янської сім’ї. Саме

представників братських народів, носіїв спільної культури та ре-

лігії болгар, сербів, македонців, валахів тощо було переселено на

територію нинішньої Кіровоградської області у ході звільнення

болгар, народів Балкан від турецького ґніту наприкінці XVIII –

на початку XIX сторіччя. Пам’ять про їх проживання тут зберіга-

ється у топонімах Каніж, Панчеве, Мартоноша, Вільшанка.

Уже за радянської влади в країні було надано політичний при-

тулок керівникам та рядовим членам соціалістичних, комуністич-

них та робітничих партій, профспілок деяких країн Європи. Серед

тих людей був і Божилов Василь Миколайович, 1895 року народ-

ження, уродженець міста Пловдив, Болгарія. У Пловдиві мешкали

його батько, мати, 3 брати та сестра. Божилов працював шевцем, займався профспілковою та політичною діяльністю, за що 9 разів

арештовувався жандармерією. У 1925 році йому довелося навіть

перейти на нелегальне положення, а потім і втікати до сусідньої

Греції. Там його було заарештовано та направлено у табір для по-

літично неблагонадійних на острові Сіра, звідки він зміг утікти

через порт Пірей до Афін. Тут він звернувся до радянського пред-

ставництва, де йому видали паспорт на ім’я Степанов, за яким

він через Палестину зміг в’їхати до СРСР. Прибувши до Одеси, Божилов звернувся у «Политэмигрантский дом», звідки через

МОПР («Московская организация помощи рабочим») був на-

правлений на роботу до м. Керч [а. с. 18-22].

В Керчі захворів та з допомогою інших болгарських політе-

мігрантів виїхав до Москви, по лінії МОПР був направлений на

лікування, а коли одужав, восені 1926 року, – на навчання до сов-

партшколи у Дніпропетровську. За рік болгарський сектор школи

було переведено до Одеси, там Божилов провчився ще рік, закін-

14 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. №

39

чивши школу 1928 року. Працював на різних роботах, проживав у

свого знайомого, політемігранта Стоєнчева, за протекцією якого

поїхав працювати на партійну роботу до Благоєвського району

(національний болгарський район в Одеській області), де був сек-

ретарем партосередку колгоспу «Перемога Жовтня» у селі Ку-

банка. Після трьох років роботи переїхав до такого ж національного, Вільшанського, району, на посаду завідувача райздороввідділом.

Арештований 11 липня 1938 року колишнім Вільшанським

РВ Одеського облуправління НКВС за звинуваченням у контр-

революційній агітації (ст. 54-10 КК УРСР). Базуючись на свід-

ченнях розстріляного у листопаді 1937 року болгарського полі-

темігранта Стоєнчева Стефана (реабілітований у 1957 році), слідчий Чернець на першому ж допиті 18 липня 1938 року зая-

вив Божилову: «Органам следствия известно, что Вы в Советс-

кий Союз приехали не для того, чтобы укрыться от преследования, а приехали со специальными заданиями, направленными против

Советского Союза... Установлено, что Вы были специально забро-

шены в Советский Союз, чтобы связаться с вдохновителем и орга-

низатором болгарской националистической контрреволюционной

организации Стоенчевым» [а. с. 22].

Божилов спочатку заперечував свою контрреволюційну ді-

яльність та факт існування «болгарской националистической ор-

ганизации», та після того, як йому було зачитано свідчення Сто-

єнчева, «решил бесповоротно рассказать органу следствия всё»

[а. с. 23].

За його словами, «почти весь болгарский сектор школы являлся

членами контрреволюционной организации. На партийных собра-

ниях болгар в школе весь упор был взят на то, чтобы бороться с

существующим Советским строем... Так как в 1929 году часть на-

шей контрреволюционной организации были репрессированы, ак-

тивность в известной мере была локалізована» [а. с. 25-28].

В Одесі Божилов два роки прожив на квартирі Стоєнчева, який увесь цей час готував його до боротьби проти Радянської

влади («в неоднократных беседах со мной Стоенчев всегда мне до-

казывал, что мне как болгарину, националисту и патриоту Болга-

40

рии, где бы я ни работал, а в особенности среди болгар, следует про-

водить ненависть к советской власти и всякими путями добиваться, чтобы болгары противодействовали всем мероприятиям партии

и Соввласти, . .предлагал мне, чтобы я даже не носил одежду совет-

ского производства, мотивируя тем, что это не к лицу болгарину-

националисту. Велел брать пример с него: носить всё заграничное и

не питаться ежедневно русской похлёбкой» [а. с. 28-29].

За словами Божилова, діючи на виконання рекомендацій Сто-

єнчева, він «разложил» партосередок у с. Кубинка; втілюючи у

життя лозунг «Долой четвероногую кобылу: пахать будем желез-

ным конём», сприяв загибелі 400 колгоспних коней; працюючи

на посаді заврайздороввідділу, «взял курс» на те, щоб «насадить

по линии здравоохранения классово-враждебный кулацкий элемент»;

«ничего не сделал практического для борьбы с эпидемией, а наобо-

рот, давал возможность развиваться» [а. с. 30-31]. У справі було

допитано декілька свідків, але їхні свідчення мають розпливчастий

характер та не містять прямих доказів щодо здійсненя Божиловим

контрреволюційної діяльності.

Засідаючи 23 вересня 1938 року, «трійка» при УНКВС по

Одеській області ухвалила Божилова розстріляти, рішення ви-

конане 16 жовтня того ж року [а. с. 62-63]. Божилов реабіліто-

ваний за постановою президії Кіровоградского обласного суду

від 3 вересня 1962 р. № 44-У-363-с за недоведеністю звинува-

чення [а. с. 91-94].

За даними партійного архіву Одеської обл., Божилов Василь

Миколайович, 1895 р.н., «состоял членом КПСС с 1926 года по де-

кабрь 1937 года. До 1926 года состоял членом Болгарской компартии, в 1926 году эмигрировал в СССР. Решением Ольшанского РК КП(б)У

от 3 декабря 1937 года и от 31 января 1938 года Божилов В.Н. ис-

ключён из партии за связь с врагом народа Стоенчевым и засорение

аппарата райздравотдела чуждым элементом» [а. с. 78].

З моменту тих подій пройшло майже 80 років, і нам складно

уявити собі тодішню ситуацію, однак дозволимо собі запитання: чи мало для Божилова сенс тікати з Болгарії до СРСР, де його

підлікували та вивчили, щоб потім «разложить партячейку» у

41

забутому Богом селі та ще й «засорить аппарат здравотдела

чуждым элементом»? Навіть якщо він і скоїв дії, які йому інкри-

мінували, то чи могли вони спричинити реальні збитки радянській

владі та світовому комуністичному рухові? На думку «братушек»

у формі НКВС, – так, оскільки він – іноземець, а їм віри немає!

От і зустрічаємо у справі на Божилова дані про репресування

болгар Стоєнчева, Даскалова, Кирязова, Пентова, Драганова, Па-

скаль, Сердюка, Гатьєва, Димова та ін. І це тільки одна справа з

багатьох схожих!

У матеріалах на Божилова міститься цікавий факт: 1937 року

органи НКВС запропонували йому таємне співробітництво, але, навіть погодившись на це, інформації щодо болгарської спільноти, якої від нього вимагали, він не надавав, від зустрічей з оперативним

співробітником ухилявся [а. с. 35-37]. Якщо він уважав себе єдиним

у цій ролі, то трагічно помилявся. На допиті Божилов визнав, що у

совпартшколі у Дніпропетровську разом із ним навчався політе-

мігрант Крантов, який заявляв, що «нужно вести активную борьбу

с генеральной линией партии; доказывал, что болгарам в Советском

Союзе плохо живётся, представители Болгарии, сидящие в секции

Коминтерна – Димитров, Коларов, Станков, продались русским

большевикам и не обращают внимания на эмигрантов; в Советском

Союзе у руля руководства стоят одни «жиды»; . .часто опошлял в

похабном виде ленинскую национальную политику» [а. с. 25].

Під час репресування цілої групи слухачів школи (Гатьєва, Добрія, Попова, Додьєва та ін.) «Крантов каким-то образом из-

бежал ареста» [а. с. 27]. Слід вважати, що тим же самим «не-

збагненним» шляхом Крантов опинився спочатку в Одесі, а там і

у Вільшанському районі, де працював Божилов. Крантова було

допитано у справі як свідка і він не підвів слідчих. Щоправда, у

звинувачувальному висновку за справою Божилова є примітка:

«Крантов Афанасий Алексеевич намечен к аресту» [а. с. 61], проте

даних про його засудження у процесі перевірки виявлено не було.

Що ж, болгари так само різні бувають...

Отакий епізод з історії «багатовікової дружби братніх наро-

дів», якщо комусь цікаво.

42

коЕфіЦієнт «кориСної» дії 15

«Коефіцієнт корисної дії» – термін технічний, зазвичай його

вживають при описі якоїсь машини, механізму тощо. Тут він ви-

користаний для характеристики страшної машини репресій, яка

нищила населення власної країни протягом багатьох років.

4 жовтня 1937 р. було складено та завізовано одразу декілька

документів: постанову про початок слідства, постанову про об-

рання запобіжного засобу та постанову про ув’язнення [а. с. 1-3].

Того ж дня сержант держбезпеки Полюшкін «произвёл задержание

как подозрительную личность по шпионажу Линчевского Франц

Францевича, 1897 года рождения» [а. с. 5].

З анкети арештованого [а. с. 6] дізнаємось, що Лінчевський Ф.Ф.

народився 01.09.1897 року у м. Сколе Стрийського повіту (По-

льща), працював чорноробом на птахокомбінаті м. Кірово, освіта

нижча. Сім’я – дружина Ірина Улянівна, 35 років, син Броніслав, 6

років.

Уcі процесуальні документи арештований підписував, виво-

дячи напівдитячим старанним почерком «Линчевски», збері-

гаючи польський варіант вимови та написання прізвища.

Протокол першого допиту датовано 9 листопада 1937 р.

Перше ж запитання слідчого та запротокольована відповідь

нагадують розмову слідчого з самим собою:

«Вопрос: Органам НКВД известно, о том, что Вы добровольно

служили в белопольской армии, активно боролись против Красных

войск, признаёте ли Вы себя виновным в этом?

Ответ: Да, я признаю себя виновным в этом. В 1918 году я

был мобилизован в белопольскую армию, в которой я служил около

двух лет, всё время находился на фронте, активно боролся против

Красных частей...» [а. с. 8].

Лінчевський розповів, що оскільки містечко Сколе, де він про-

15 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. № 6944-фпд

43

живав, раніше належало Австрії, то 1915 р. його було призвано

до австрійської армії. Будучи там, він 1917 р. потрапив у полон

до Італії, звідки як військовополонений повернувся додому 1918 р.

та знов був призваний, цього разу вже до польської армії.

«В июле 1920 года, числа не помню, наш 11 пехотный полк держал

фронт под местечком Шпиков вблизи ст. Жмеринка, где меня и ещё

12 солдат белопольской армии красная кавалерия взяла в плен. Сна-

чала нас всех направили на ст. Жмеринка, а затем в город Первомайск

на полевые работы. В момент, когда производили обмен военноплен-

ных, я не пожелал ехать в Польшу и остался работать в СССР.

После того, как я остался жить в СССР, то я проживал до 1935 года

в Первомайском районе. В 1935 году я переехал на жительство в село

Лелековка, где проживал до дня моего ареста» [а. с. 8].

Але що тому слідству до доль простих жолнежів?

Слідству потрібно ворогів відшукувати та викривати, тому

«следствие уличает Вас в том, что Вы остались на территории

СССР для производства шпионских, вредительских действий по

заданию польских разведывательных органов. Следствие требует

признания» [а. с. 8]. Арештований це заперечує, тоді сержант

Полюшкін повторює запитання: «Следствию Вы даёте ложные

показания. Установлено, что Вас польские разведывательные органы

завербовали для осуществления диверсионно-шпионской работы и

с этой целью оставили в СССР. По заданию тех же органов Вы

проводили среди населения контрреволюционную пропаганду и осу-

ществляли вредительские действия на предприятии». Лінчевський

заперечує й це.

Ще один допит було проведено 13 листопада 1937 р. Звину-

вачення з боку слідства ті ж самі, Лінчевський їх так само запере-

чує. Він визнає себе винним тільки в тому, що у 1918-1920 рр.

служив у польській армії та брав участь у боях проти Червоної

Армії. Потрапив у полон 1920 року, з тих пір постійно проживає

в СРСР. До 1931 р. вів листування з родичами у Польщі. «Винов-

ным себя не признаю, т.к. я никакой контрреволюционной работы

среди населения не проводил» [а. с. 9].

44

23 листопада 1937 р. Полюшкін допитує двох свідків у справі, Боброва Віктора Федоровича, 1904 р.н., та Радченка Семена Іва-

новича, 1884 р.н. Обидва працювали на птахокомбінаті, перший –

інспектором апарата заготівель, другий – приймальником птиці.

В0 обох схожий освітній рівень: Бобров має нижчу освіту, Рад-

ченко про себе повідомляє, що малописьменний.

Досить цікавими є уривки з протоколів допитів свідків. Бобров

каже: «Мне известно, что Линчевский является по национальности

поляк, уроженец Польши. В 1918 году служил добровольно в бело-

польской армии и всё время находился на фронте, принимал с ору-

жием в руках активное участие в борьбе с Соввластью. В 1920 году

Линчевский был красными взят в плен. При обмене военнопленными

Линчевский отказался выехать в Польшу, остался в СССР. Лин-

чевский имел письменную связь с родственниками, проживающими

в Польше» [а. с. 10-11].

З протоколу допиту Радченка: «Мне известно, что Линчевский

является уроженцем Польши, по национальности поляк. В 1918 году

вступил он добровольно в белопольскую армию, находясь в которой, он всё время находился на фронте и вёл активную борьбу с оружием

в руках с Соввластью. В 1920 году Линчевский был красными взят

в плен. После окончания гражданской войны он отказался идти в

Польшу – остался в СССР» [а. с. 13].

Вражає рівень політичної свідомості та спеціальної підготовки

свідків, оскільки Бобров прямо заявляє: «Линчевский очень подоз-

рительный тип по шпионажу, так как установлено: он за время его

нахождения в СССР объехал несколько городов СССР и в каждом из

них жил не более 1-1 ½ месяца, и снова переезжал в другой город»

[а. с. 11]. Вторить йому й Радченко: «Линчевский подозревается в

шпионаже тем, что он за всё время его нахождения в СССР разъезжал

по разным городам СССР и в каждом городе жил недолгое время. На

всём этом же времени не терял связи с Польшей – имел письменную

связь с родственниками, проживающими в Польше» [а. с. 13]. Що

ж до так званої антирадянської агітації, що її начебто проводить

Лінчевський, то свідки синхронно наводять таке його висловлю-

45

вання: «В СССР рабочие получают мизерные оклады, на которые

рабочие не могут существовать, и то зарплату выплачивают

несвоевременно» [а. с. 11, 13]. Обидва свідки відзначають, що

«Линчевский обманным путём пролез в сочувствующие ВКП(б)»

[а. с. 11, 13]. До справи дійсно долучено заяву Лінчевського про

прийом до групи співчуваючих ВКП(б) від 22.04.1936 р.

Цікаво, що особами, які його рекомендували, виступили ко-

муністи Бобров та Радченко (партквитки №№ 0823471 и 0822974

відповідно). Автобіографія Лінчевського, яку додано до заяви, підтверджує, що він почав працювати з 13 років, далі служив у

арміях Австрії та Польщі (а у яких він ще міг служити, прожи-

ваючи на території названих держав?!), потрапив у полон, зали-

шився у СРСР, працював будівельником, сторожем, навіть мілі-

ціонером, годував птицю на птахокомбінатах у різних районах

Півдня України.

23 листопада 1937 р. ( нагадаю: Лінчевського було заарештовано

4 жовтня цього ж року, ось вам і коефіцієнт корисної дії! ) Полюшкін

виносить звинувачувальний висновок у справі, але він, за всіма

ознаками, викликає сумніви у вищих інстанціях, тому справу по-

вертають на дослідування. Матеріалів додаткового розслідування

у справі немає (окрім довідки про дослідування, а.с. 18), хоча

воно нічого не змінило: Лінчевського Франца Францевича за рі-

шенням Народного Комісара внутрішніх справ Єжова та Про-

курора СРСР Вишинського № 906 від 5 лютого 1938 р. було роз-

стріляно 28 лютого цього ж року.

У серпні 1962 року вдова Лінчевського, Ірина Улянівна, звер-

нулась до органів прокуратури з проханням про перегляд справи

її чоловіка [а. с. 20]. Під час повторного розслідування було вста-

новлено місце перебування та передопитано Боброва, який по-

відомив таке: «До Отечественной войны я, проживая в г. Кировог-

раде, работал секретарём партийной организации кировоградского

птицекомбината. Линчевского Франца Францевича помню как быв-

шего рабочего птицекомбината. Взаимоотношения у меня с ним

были нормальные. Работал он в качестве чернорабочего с 1935 по

46

1937 год. К работе относился неплохо. Чтобы он занимался вреди-

тельством или среди населения высказывал какие-либо антисовет-

ские суждения против партии, правительства и советской власти, чтобы он восхвалял жизнь панской Польши, клеветал на жизнь в

СССР, имел письменную связь с заграницей или занимался иной ан-

тисоветской деятельностью, то я таких случаев за ним не замечал.

Занимался ли он шпионажем, разъезжал ли по городам СССР тоже

не знаю. Он сам поляк, но где он родился и чем занимался до 1935 года

я не знаю вовсе. О его жизни и деятельности в годы гражданской

войны, участии в боях против Красной Армии мне тоже ничего не

известно. . Предъявленный мне протокол моего допроса от 23 ноября

1937 года подписан мною, но изложенные в нём факты о Линчев-

ском... не соответствуют действительности. Я об этом ничего не

знаю и таких показаний никому никогда не давал» [л. д. 26].

Судова колегія з кримінальних справ Верховного суду УРСР

20 липня 1963 р. постанову щодо Лінчевського Ф.Ф. від

05.02.1938 р. скасувала та провадження у справі припинила за від-

сутністю складу злочину [а. с. 40-42]. Заявниці про це повідомлено

16.09.1963 року [а. с. 44], тобто через 25 років. На відміну від

швидкості засудження, про коефіцієнт корисної дії при встанов-

ленні справедливості говорити не доводиться...

47

тракториСт єГоров 16

Це ще один приклад репресій за національною ознакою.

Був собі у болгарському селі Станкуватому тракторист Єгоров

Петро Іванович, 1911 року народження. І навіть не просто трак-

торист, а цілий бригадир тракторної бригади при Калмазовській

машинно-тракторній станції. Здається, не склалися у нього «ми-

ролюбиві» відносини з керівництвом свого колгоспу і МТС: часто він сварився з головою щодо невиплати заробітної платні

та вимагав створення нормальних умов праці. Керівництву ці

розмови не подобались, тому це саме верхівка місцевої влади по-

чало шукати на прискіпливого Єгорова «іржавий цвях». Щоб

пошуки були результативними, до процесу долучили працівників

НКВС, які 16 лютого 1938 р. заарештували Єгорова та розпочали

слідство щодо нього.

І от у довідці-характеристиці від 10.12.1937 р., виданій головою

Станкуватської сільради Вільшанського району, читаємо: «Егоров

в 1929 году являлся активным участником волынки, в результате

которой имущество колхоза было разобрано кулаками. В последнее

время был активным участником контрреволюционно-кулацкой

группировки, которая ставила своей целью организовать вреди-

тельство в колхозе» [а. с 10].

Директор Калмазівської МТС Губрієнко пише у характерис-

тиці «на тракториста Егорова Павла Ивановича», що «Егоров, когда работал на тракторе, то никогда не умывался, а грязный

ложился спать в будке, и по его примеру начинали так делать часть

бригады, где он работал» [а. с 11].

Може, це й серйозне зауваження, але ж хто, як не керівництво, мало створити належні умови праці та відпочинку для своїх під-

леглих, у т.ч. підвозячи до польового стану серед сухого степу до-

статню кількість води?

16 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр.№ 9641-п

48

Не вистачало пального для машин, бракувало запчастин для

техніки, яка до того ж постійно виходила з ладу. Водії та тракто-

ристи працювали до практично повного виснаження, так, що були

не в змозі не те, що помитися, а й поїсти як слід!

Висунуті проти нього звинувачення у антирадянській агітації

Єгоров заперечував, підписувати протоколи допитів відмовився, про що у справі є відповідний акт [а. с. 19]. Визнав тракторист

тільки те, що часто сперечався з головою колгоспу та директором

МТС з приводу невиплати зароблених грошей. Показів свідків

про конкретні факти причетності Єгорова до антирадянської ді-

яльності у матеріалах справи немає; відсутні й речові докази, але

це на завадило слідчим написати у звинувачувальному висновку, що «кроме того, среди трактористов проводил к/р разлагатель-

скую работу, внедрял им антигосударственные тенденции, и в ре-

зультате этой к/р деятельности тракторный парк его бригады

имел простой 1185 тракторных часов» [а. с. 32].

За рішенням «трійки» при УНКВС по Одеській області від

14 жовтня 1938 року, протокол № 221, Єгорова того ж дня було

розстріляно.

Ця невигадана життєва історія настільки проста, що й комен-

тувати нічого, хіба що зазначити, що болгари чимось заважали

владі; що ця сама влада наробила стільки помилок, що довелось

шукати та карати «стрілочників», одним із яких став вироблений

та зморений тракторист, ще не мав сил помити ноги перед тим, як заснути у будці бригадного польового стану.

49

кондитЕр краєвСький 17

Коли Державний архів Кіровоградської області започатковував

акцію під умовною назвою «Розкажи нам свою історію», ніхто

не сподівався, що відгуки надійдуть так швидко. Тож мовимо про

перший із них.

Відомий кіровоградець МГ (він сам просив приховати ім’я за

ініціалами) розповів про «скелети з шафи» його сім’ї.

У старшому підлітковому віці він, як і багато хто тоді, захоп-

лювався творчістю польського вокально-інструментального ан-

самблю «Червоні гітари» під проводом Северина Краєвського.

Одного разу, будучи в Києві в гостях у тітки, він про це їй розповів.

Та, музикантка за фахом, награла хлопцеві декілька мелодій цього

ансамблю, а потім із сумом сказала: «А знаєш, він, цей Краєвський, напевне, наш родич». На запитання хлопця їй довелось розповісти

про деякі обставини з життя родини, які досі були йому невідомі.

Сумно перебираючи клавіші фортепіано, жінка розказала, що

її діда, поляка за національністю Фелікса Краєвського, 1891 року

народження, уродженця м. Кутно, Польща, саме за національність

було 1937 р. арештовано та засуджено. Бабця, Дарія Акимівна

Краєвська (дівоче прізвище Садовська, вона, за сімейними пере-

казами, була племінницею Миколи Садовського, одного з заснов-

ників та корифеїв українського професійного театру) та її

16 - річна дочка Олена лишились практично без засобів до існу-

вання та дуже бідували.

Олена Краєвська, 1921 р. н., полька за національністю, пере-

їхала з Кіровограда до Києва, прагнучи уникнути утисків та мож-

ливих подальших переслідувань як «член сім’ї ворога народу».

Тут вона зустріла молодого поляка Станіслава і покохала його.

Молоді жили цивільним шлюбом, побоюючись реєструватись в

17 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. № 11491

50

органах РАГСу як поляки. Від їхнього союзу народилась дівчинка, яку назвали Люциєю, для домашніх – Люся, а для ворожого зов-

нішнього світу – Людмила. Навесні 1941 р. Станіслав вирушив

до Польщі з намаганням боротись проти фашистських загарбни-

ків, які встановили на території окупованої ними у 1939 р. країни

жорстокий антинародний режим. Вже по війні Олена довідалася

від його друзів, що Станіслав був у лавах Армії Крайової та заги-

нув, боронячи свободу та незалежність Речі Посполитої.

Дід повернувся на початку 1948 року, але він недовго частував

сім’ю смачними стравами (у молоді роки він вивчився у Кракові

на кондитера): каторжна праця в умовах «південного берега Пів-

нічного океану» передчасно звела його у домовину. Дарія Кра-

євська померла у Кіровограді у серпні 1982 р. Багато років навіть

після смерті діда та бабці тема національності та репресій була

забороненою в сім’ї. Тільки у 80-х роках дочка Люциї-Людмили

Наталія змогла назвати себе полькою. Зараз вона, її чоловік та

син вивчають мову рідного народу та беруть участь у заходах по-

льської громади міста.

Як не дивно, на підтвердження цієї історії знайшлася архівна

слідча справа на Краєвського Ф.Й. (№ 11491-п).

Тож сумна сімейна історія підтверджується невеселими ряд-

ками офіційних документів:

«27.09.37 г. оперуполномоченный Кировского горотдела НКВД

УССР Полюшкин, рассмотрев материалы о преступной деятель-

ности гр. Краевского Феликса Иосифовича, 1891 года рождения, уроженца Польши, по национальности поляка, выразившейся в том, что тот является контрреволюционно настроенным, имеет связь

с Польшей, проводит контрреволюционную националистическую

пропаганду среди населения, и усматривая в его действиях признаки

преступлений, предусмотренных ст.ст 54-10, ч.1 УК УССР, поста-

новил начать предварительное следствие» [а. с. 1].

Прокурор міста Кірово Шапіро постанову затвердив, оскільки

уважав, що «перебування його на волі може перешкодити руху

справи, а тому, на підставі арт. 142 та 146 КПК, постановив: 51

взяти під варту в тюрмі м. Кірово Краєвського Фелікса Іосифовича, залічивши його триманням за Кіровьким НКВС» [а. с. 3].

При трусі вилучено паспорт, три пакети різних листів та одну

фотокартку[а. с. 5]. У справі ці матеріали не збереглися.

За анкетою, арештований – «мастер минеральных вод артели

инвалидов «Перемога», отец – служащий, умер в 1898 году, в По-

льше – из родственников сестра и брат» [а. с. 6-9].

Краєвського допитали тільки один раз, дата допиту на прото-

колі не вказана [а. с. 8-9], але це не найсерйозніше порушення

так званої «соціалістичної законності». Постанову про притяг-

нення як звинувачуваного за ст. 54-10, ч. 1 йому той самий По-

люшкін пред’явив 11 жовтня 1937 р. [а. с. 7].

Протокол допиту займає «аж» дві сторінки [а. с. 9].

Вже відомий нам Полюшкін цікавиться декількома питаннями:

«Вы арестованы органами НКВД за то, что проводили активную

контрреволюционную националистическую пропаганду среди насе-

ления, дискредитировали руководство партии ВКП(б) и прави-

тельства. Признаёте себя виновным в этом? Следствие распола-

гает данными о том, что Вы систематически поддерживали

письменную связь с родственниками, проживающими в Польше.

Дайте показания? Следствию известно о том, что Вы прибыли из

Польши нелегально, после гражданской войны. Следствие требует

правдивых показаний?»

На це Краєвський дає прості та вичерпні відповіді: «Отрицаю

контрреволюционную националистическую пропаганду, дискреди-

тацию руководителей партии и правительства. Я не отрицаю, что я являюсь выходцем из Польши, прибыл на Украину в дореволю-

ционный период времени. В Польше имею родственников: сестру с

братом, с которыми поддерживаю письменную связь» [а. с. 9].

Незважаючи на заяви про те, що нібито «слідство має незапе-

речні докази», такі власне справа не містить. Допитані у справі

свідки Мірошниченко Григорій Єфимович та Скринський Арка-

дій Миколайович, обидва робітники артілі «Перемога», дали на

диво схожі свідчення про те, що «Краевский является по нацио-

52

нальности поляком, выходцем из Польши. Он жил не по своим сред-

ствам, часто пьянствовал в ресторанах с неизвестными мне ли-

цами. Систематически среди рабочих артели инвалидов «Пере-

мога» вёл контрреволюционную разложенческую работу, доказывая

рабочим, что в Советском Союзе рабочих эксплуатируют, не вып-

лачивают полностью зарплату, отчего рабочие живут впроголодь.

Всегда отрицательно реагировал, когда несвоевременно выплачивали

зарплату. В общественно-политической жизни участия совершенно

не принимал» [а. с. 11-13].

Про зв’язки Краєвського з Польщею свідкам нічого відомо

не було.

Таким чином, жодних доказів «злочинної діяльності» звину-

вачуваного отримано не було, що не завадило Полюшкіну написати

звинувачувальний висновок, погоджений із начальником 3-го від-

ділення УДБ НКВС сержантом держбезпеки Козинцем та затвер-

джений начальником Кіровського міськвідділу лейтенантом дер-

жбезпеки Шевченком [а. с. 14]. Цю сторінку (а саме стільки займає

висновок) доцільно процитувати майже повністю: «Следствием

по делу установлено: Краевский Феликс Иосифович в дореволюционное

время проживал в Галиции и был австрийско-подданным.

В период империалистической войны Краевский был призван в

австрийскую армию, находясь в которой, был взят в плен русскими

войсками. При обмене военнопленными Краевский остался на жи-

тельство в России.

Краевский в Польше имеет родственников, с которыми систе-

матически поддерживает письменную связь.

На всём протяжении времени существования Соввласти Кра-

евский ведёт подозрительный образ жизни по шпионажу, имеет

связь с лицами, разрабатываемыми по закордонным связям.

Краевский, являясь ярковыраженным польским националистом, систематически проводил контрреволюционно-разложенческую ра-

боту среди рабочих артели инвалидов «Перемога».

Острие своих контрреволюционных действий направлял глав-

ным образом на дискредитацию существующего строя СССР.

53

В предъявленном обвинении обвиняемый Краевский признал, что

он является выходцем из Польши и имеет связь с родственниками, проживающими в Польше» [а. с. 14].

На підставі цього «документа» (не маючи спеціальної медич-

ної освіти, ми його не можемо назвати професійним терміном

«параноїдальна маячня») Особлива нарада при Наркомі внут-

рішніх справ СРСР 10 грудня 1937 р. ухвалила: «Краевского Фе-

ликса Иосифовича за к./р. деятельность заключить в исправтруд-

лагерь сроком на ДЕСЯТЬ лет» [а. с 15].

Десять років каторги для людини, єдиною провиною якої була

приналежність до національності, визнаною владою «неправиль-

ною», скалічені долі його дружини й дитини, пляма недовіри на

родичах до третього коліна!

Про ненависницьке ставлення влади до свого ж народу напи-

сано вже багато, але ми хотіли б нагадати прізвища «лицарів»

«Залізного Фелікса» Полюшкіна, Козинця, Шевченка (закон це

дозволяє), кого ця влада перетворила на кровожерливих людоловів; прізвища так званих свідків Мірошниченка та Скринського, яких

влада принизила до становища покірних слимаків та змусила об-

мовити невинну людину. Історія розвивається по спіралі, тож

пам’ятаймо слова Юліуса Фучика: «Люди, будьте пильними!»

54

братушки-болГари 18

Болгари компактно проживають на території сучасної Кіро-

воградської області давно. Початок їх переселенню з рідних земель

поклало завоювання Болгарії Османською імперією у кінці XIV

століття. Релігійний та політичний утиск, загроза насильницької

асиміляції породжували протест населення, однією з форм якого

стала еміграція до інших країн, Російської імперії зокрема.

Масове переселення та формування болгарської діаспори на

території сучасної України відноситься до ІІ половини XVIII ст.

Активізація переселенського руху в цей період пов’язана з най-

глибшою системною кризою, яка охопила Османську імперію, російсько-турецькими війнами, а також зацікавленістю Російської

імперії у освоєнні недавно приєднаних земель у Північному При-

чорномор’ї. З цією метою у 1751, 1763 та 1801 рр. було видано

царські укази, за якими іноземним переселенцям, які погоджува-

лись оселитися в Російській імперії, гарантувались особливі права

та привілеї. Тож уже 1763 р. перша організована група болгар пе-

реселяється та осідає поблизу Києва.

Переселення болгар тривало й у наступні роки. Наприкінці

XVIII ст. окремі болгарські родини осідають у місцях, де пізніше

буде утворено болгарські села, а на початку ХІХ ст. виникають

болгарські поселення у Херсонській губернії. Одним із ключових

моментів історії переселення болгар на територію Російської ім-

перії стала російсько-турецька війна 1806-1812 рр., що викликала

перше масове переселення болгар до Бесарабії, яка пізніше

увійшла до складу імперії.

Нова міграція болгар до Росії була зумовлена війною 1828-1829 рр., на початку якої передбачалось переселення до меж Ро-

сійської імперії тих болгарів, які будуть воювати на боці Росії, а

генерал-губернатор Новоросійський та Бесарабський князь Ми-

18 ДАКО, фонд 8907, оп. 2-р, спр. №№ 8090, 9967, 9641, 5187, 9907, 4169

та ряд ін.

55

хайло Воронцов, намагався організувати переселення до Ново-

російського краю моряків, суднобудівників та ремісників.

Як свідчить С. М. Макарчук: «Перші групи болгар – військових

поселенців з'явилися в Україні 1752 р. у Новосербії і в складі Бугського

козацького війська. Болгари заселяли долини рік Вись і Синюха на

півдні України, землі сучасних Одещини, Запорізької, Кіровоградської

та Миколаївської областей. У 70-х рр. XVIII ст. виникло с. Олы-

шанка й інші болгарські поселення, що входили до територій Буг-

ського козацтва, а потім – військових поселень так званої Новоро-

сії... Російський уряд роздавав переселенцям землю (50 десятин на

сім'ю) і звільняв від податків та військових повинностей».19

За даними, які наводить С. Макарчук20, в 20-30-х роках XX ст.

болгари в Україні мали національний район, 28 сільських рад, а та-

кож 53 національні школи, шість культурних установ. У Криму

було відкрито 12 болгарських шкіл. У республіці виходило сім бол-

гарських газет (за даними інших джерел у 1926 р. болгар в Україні

налічувалось 92,1 тис. (0,32 % населення), які переважно жили на

селі. Як і щодо інших меншин, болгарам була надана можливість

територіального самоуправління: станом на 1931 р. існувало 3 бол-

гарських національних райони – Благоївський, Вільшанський, Ко-

ларовський та 46 болгарських національних сільських рад, діяло

73 болгарських шкіл, Преславська сільськогосподарська школа на

Мелітопольщині, низка культурних центрів та видань.

Високий ступінь спорідненості слов’янських мов, спільні релігія

та побутовий устрій сприяли дружнім відносинам з авто-хтонним

населенням та успішній асиміляції болгар в Україні. У селах області

(Станкувате, Вільшанка) було створено болгарські колгоспи.

Мирні за складом характеру люди, вмілі виноградарі, садівники й

хлібороби болгари, не почували себе чужими на землях, що їх при-

19 Макарчук С. А., Етнографія України: навчальний посібник, Львів:

«Світ». – 2004. 520 с., див також те саме: точка доступу: http://www.ebk.net.ua/Book/history/makarchuk_eu/part22/2211.htm 20 Там само.

56

йняли, ставши помітним економічним та куль-турним чинником

Півдня України.

Але не тільки працю на землі та споживання її плодів довелось

розділити їм із автохтонним населенням. Вдосталь випало їм і гір-

кого, одним з прикладів чого служать кримінальні справи, заведені

на осіб болгарської національності Вільшанським районним від-

діленням УНКВС по Одеській області.

4 березня 1938 р. начальник цього відділення на промовисте

прізвище Ястрєбов енергійним розчерком синього олівця підписує

постанову про відкриття попереднього слідства відносно меш-

канців с. Станкувате Вільшанського району Танасова Івана Григо-

ровича, 1904 р.н., рахівника колгоспу, з нижчою освітою; Танасова

Іллі Васильовича, 1902 р.н., конюха колгоспу, малописьменного; Владова Микити Григоровича, 1906 р.н., з нижчою освітою, хлі-

бороба та Владова Івана Григоровича, 1907 р.н., бійця м’ясобійні, молописьменного, яких звинувачують за «популярною» на той

час статтею КК 54-10. Прокурор району Петронелі санкціонує

початок слідства та утримання названих осіб під вартою.

Постановам про залучення як звинувачених у справі передують

довідки-характеристики, видані представнику органів НКВС

Станкуватською сільрадою. За змістом обидва типи документів

дуже схожі, і це наводить на думку про те, що довідки писались

під диктовку працівника правоохоронних (радше – каральних!) органів. При перегляді справи у 1958 році було допитано Величка

Павла Андрійовича, який у 1938 році виконував обв’язки голови

Станкуватської сільради. Він визнав, що конк-ретних даних про

ворожу та шкідницьку діяльність фігурантів він не мав, а деякі

довідки йому дійсно доводилось складати під диктовку праців-

ників НКВС [а. с. 128-133].

«Звинувачення» мали стандартний вигляд та зміст: такий-то, ПІБ, житель Вільшанського району, селянин, хлібороб, практично

без освіти (у деяких справах звинувачувані замість підпису на до-

кументах залишали відбиток вказівного пальця (Чернов Михайло

Михайлович, справа № 9365-п,), походженням із сім’ї куркулів, 57

учасник «кулацької волинки» у 1929-1930 рр., вороже ставиться

до заходів радянської влади на селі, критикує Коституцію, веде

розмови про наближення та неминучість переможної війни Ні-

меччини проти СРСР, закликає односельців не підписуватись на

позики, не здавати хліб державі тощо.

Практично всі фігуранти справи були розкуркулені на початку

30-х років, відбували заслання у північних районах СРСР, після

повернення вступили до колгоспу, але поглядів своїх не змінили: продовжували відстоювати індивідуальне господарство, на реаль-

них прикладах викривали недоліки колгоспного ладу та недолугість

економічної політики радвлади у царині сільського господарства.

Протоколи допитів свідків у справі серед односельців не міс-

тять переконливих об’єктивних даних про можливу ворожу, шкід-

ницьку та антирадянську діяльність згадуваних вище осіб. Це було

підтверджено й при перегляді справи 1958 року.

Багато уваги слідство приділило з’ясовуванню обставин так зва-

ної «волинки», яка мала місце 1930 року, тобто, за 8 років до власне

арешту фігурантів. Зокрема, висвітлювався факт зривання одягу

та побиття окремих селян-бідняків Танасовим, Владовим та ін.

Встановлено, що під час «волинки» розкуркулені забирали з кол-

госпу вилучене в них свого часу (1929-30 рр.) майно, а побачивши

на декому з односельців особисті речі, предмети одягу, почали їх

повертати собі, у тому числі із застосуванням сили.

На цій стадії до вже згаданих чотирьох осіб як звинувачуваних

додаються (процесуальних документів про це у справі не міс-

титься) Монастирний Іван Миколайович, 1901 р.н., та Монас-

тирний Максим Миколайович, 1904 р.н. Обоє – з колишніх роз-

куркулених, учасники згадуваної «волинки», поділяли погляди

Танасова та Владова, але через не зазначених у наявних матеріалах

причин один із них, Монастирний Максим, почав «співпрацювати

зі слідством»: «Я уже указывал о том, что я в 1930 году принимал

активное участие в кулацкой волынке, одновременно хочу заявить, что я следствию даю откровенную правду и признаюсь, что я, будучи антисоветски настроен, систематически проводил анти-

58

советскую деятельность, как, например, я открыто выступал про-

тив уборки урожая комбайнами и противодействовал госзакупке

хлеба и покупке автомашин колхозом. Меня поддерживал счетовод

колхоза Танасов Иван Григорьевич, ныне арестован, дважды судим

за контрреволюционную деятельность. Кроме того, старался сор-

вать все хозполиткомпании на селе, сам для примера не уплачивал

заём, сопровождал руганью нецензурными словами существующий

строй и соввласть, обрабатывал колхозников в антисоветском

духе, как, например, при получении извещения из сельсовета об уп-

лате госстраха или другие виды платежа, я им говорил: «Лучше

купить себе костюм, чем платить эти налоги», а также мясопос-

тавку я также старался тормозить сам и другим не рекомендовал

сдавать, а, наоборот, удерживал, говорил: «Мы сами мяса не едим, а сдаём государству и кормим лодырей в городе»...

Впервые в контрреволюционную работу я был вовлечён кулаком

Владовым Никитой Григорьевичем, который мне постоянно долбил

в сознание антисоветские взгляды на проводимые мероприятия

партии и соввласти.., наталкивал меня на путь контрреволюции

с поручением разваливать колхоз и подрывать его мощность...

Второй раз я был завербован в кулацкую контрреволюционную

группировку счетоводом нашего колхоза Танасовым Иваном Григо-

рьевичем... Танасов при получении от меня согласия предупредил

меня вести работу осторожно и заявил он: «Будем там, где уже

были», то есть, в тюрьме» [а. с. 90-93].

Вже 9 квітня 1938 року начальник Вільшанського районного

відділення УНКВС по Одеській області молодший лейтенант держ-

безпеки Ястрєбов складає та подає по команді звинувачувальний

висновок, який потрапляє на розгляд «трійки» УНКВС. Відповідно

до виписки з протоколу засідання «трійки» при УНКВС по Оде-

ській області № 216 від 5 жовтня 1938 р. учасники «ликвидированной

болгарской конрреволюционной повстанческой вредительской группы»

Владов І. Г., Владов М. Г., Танасов І. В., Танасов І.Г. засуджені до роз-

стрілу з конфіскацією та здачею у дохід держави особистого майна.

Рішення виконане 17 жовтня 1938 року [а. с. 101-106].

59

З порушенням хронології та правил ведення справ до мате-

ріалів підшито затверджену керівництвом УНКВС по Одеській

області постанову від 26 жовтня 1938 року (порівняйте дати!) про виділення справи на братів Монастирних у окреме провад-

ження [а. с. 95].

Ми відшукали й цю справу. Згідно з матеріалами, що в ній міс-

тяться, обоє братів Монастирних на допитах у березні 1939 р. за-

перечили свою антирадянську діяльність [а. с. 36, 38, 48], а Мо-

настирний М. М. також відмовився від своїх свідчень від квітня

1938 р. [а. с. 160-161].

22 листопада 1939 р. виїзною сесією судової колегії з кримі-

нальних справ Одеського обласного суду за ст. 54-10 ч. І КК УРСР

Монастирний І.М. був засуджений до 5 років виправно-трудових

таборів, а Монастирний М.М. – до 3 років. У вироку зазначено, що «звинувачення приналежності Монастирних до контрреволю-

ційної групи нічим не доведене, тому Монастирного І.М. та Мо-

настирного М. М. по ст. 54-11 КК УРСР по суду вважати виправ-

даними» [а. с. 230-231].

У лютому 1959 р. Президія Кіровоградського обласного суду

у постанові № 44-У-53-с визнала: «Постановление тройки УНКВД

по Одесской области от 5 октября 1938 года в отношении Танасова

Ивана Григорьевича, Танасова Ильи Васильевича, Владова Никиты

Григорьевича и Владова Ивана Григорьевича отменить и дело про-

изводством прекратить за недоказанностью предъявленного об-

винения» [а. с. 170-171].

Практика «виведення» із справи «потрібних» свідків із ви-

окремленням матеріалів на них із метою пом’якшення покарання

чи взагалі позбавлення такого містить непоодинокі приклади: так, зі справи № 9967-п (розстріляно 4 особи) матеріали на Єго-

рова Петра Івановича було виділено у окреме провадження.

За справою № 8090-фпд 7 жовтня 1937 року розстріляні За-

болотний Олександр Спиридонович, 1894 р.н., Тодоров Антон

Яковлевич, 1891 р.н., Владов Михайло Іванович, 1890 р.н., Забо-

лотний Яків Спиридонович, 1895 р.н., а от такий собі Кабакшей

60

серед звинувачуваних виведений, попри те, що «Кабакшей Иван

Андреевич, 1896 г.р., сын кулака, в 1919 г. являлся активным учас-

тником вооружённого восстания против Соввласти и Красной Ар-

мии, в 1930 г. совместно с кулаками Владовым, Заболотным, Тодо-

ровым и др. принимал активное участие в кулацких волынках и

являлся организатором таковой, за что в том же году был осужден

на три года концлагеря, откуда бежал.

После побега с концлагеря занимался спекуляцией и проведением

к-р деятельности против хлебозаготовок, за что в 1932 году был

вторично осужден на три года.

В 1937 году появился в селе и, связавшись с кулаком Стояновым

Михаилом (руководитель к-р вредительской группы, осужден в

1937 году по I категории), которым был втянут в контрреволюци-

онную группировку, и по заданию последнего создал к-р группу в с. Стан-

ковата из антисоветского элемента Владова Н. И., Заболотного Я.С., Тодорова А.Я. и Заболотного Я.С., через которых проводил вреди-

тельскую деятельность в колхозе и подготавливал их на случай ин-

тервенции выступить в тылу Красной Армии» [а. с. 42-45, 72].

Даних про засудження Кабакшея нами не виявлено.

Хоча ми не й не ставили за мету виявлення та колекціонування

відомостей про подібне, вважаємо, що детальне дослідження цього

«чекістського методу» могло б, на нашу думку, надати виразні

описи ще одного способу виплати провербіальних «30 срібляків».

За браком місця та, на жаль, через типовість звинувачень та

методів їх доведення так званими «правоохоронними» органами

ми не наводимо деталей та підробиць багатьох сфальшованих

справ проти неправедно звинувачених жителів сіл Вільшанка, Станкувата, Добра, Лиса Гора. Зокрема, за справами № 9365-п та

№ 9907-п розстрляні Чернов М.М., Єнчев С.В., Златов П.С., До-

бров Д.Г., Смєлов М.Г., Заболотний Ф.В., Стоянов М.П.; за спра-

вою № 5187-фпд засуджені до 10 років таборів Параскева М.Г., Драгоєв П.Л., Заболотний П. М., Владов А. С., до 8 років – Владова

Ксенія Сильвестрівна. Вів ці справи, до речі, вже відомий нам мо-

лодший лейтенант держбезпеки Ястрєбов.

61

Ось тільки один, характерний, на наш погляд, приклад так зва-

ної «антирадянської агітації» з протоколу допиту: «Комбайн для

колхоза – невыгодная машина, так как он рассыпает солому, полову

и зерно, высоко косит и разбрасывает по полю солому и полову, а

собранное зерно забирает государство и в результате колхозники

остаются без хлеба голодними» [спр. 9907-п, а. с. 87].

Ці «справи» – свідчення організованого більшовицькою вла-

дою етнічного геноциду проти болгарського населення України, який був складовою частиною програми винищення власного на-

роду на догоду політичним химерам та економічним експеримен-

там. Якщо уважно перечитати прізвища репресованих, можна

зрозуміти, що було знищено цілі сім’ї етнічних болгар, яким «жор-

стокий та ненависний царат» надавав землі та пільги при заселенні

ними нових територій імперії.

Намагаючись зрозуміти витоки етноциду, ми звернулись до ве-

личезної кількості справ періоду початку колективізації. Молода

радвлада тоді, схоже, мала тільки «молочні» зуби, яким и вже бо-

ляче кусала, але, принаймні, не загризала насмерть, тобто – не

розстрілювала. Як один характерний приклад наведемо справу

№ 4169, заведену Первомайським відділом ДПУ УРСР 7 травня

1929 р. Цікавим є й те, що писати документи справи почали укра-

їнською мовою, а закінчували вже російською: «Я, агент розшуку

Ольшанської райміліції Кореновський, розглянув агентурний мате-

ріял, знайшов: що в с. Добрій Ольшанського району із 22 на 23 березня

ц.р. згорів сарай Стойкова Адама, де хоронилося майно: трактор з

усім приладдям, бочки з маслом та киросіном. . В підпалі підозрюють

слідуючих кулаків с. Доброї: Станкова Федора, Опру Грицька Тимо-

фієвича та Доброва Кирила Віхторовича» [а. с. 4].

«Агентурний матеріял» був, вочевидь, придуманий, оскільки

жодних прямих свідчень причетності названих осіб до підпалу

або навіть про їх перебування поблизу немає. Тим не менш, 10 травня 1929 р. Ольшанська райміліція описує, оцінює та кон-

фіскує майно у Владова Олександра Івановича, Опрі Гаврила Ти-

мофійовича, Опрі Петра Тимофійовича та Опрі Григорія Тимо-

62

фійовича, а 13.05.1929 р. виносить постанову, згідно з якою на-

звані особи звинувачуються в тому, що «1. Во время землеустройс-

тва в 1926 году они агитировали за то, чтобы земля оставалась

на старых границах, запугивая бедноту тем, что, кто будет по-

льзоваться их землёй, то они с ними посчитаются.

2. Во время проведения хлебозаготовки в 1928 году они высту-

пили с агитацией против таковой, говоря: «Не давайте хлеба, ибо

весь хлеб власть вывозит за границу, власть откупается хлебом

от войны, оплачивает царские долги, а когда крестьяне не дадут

хлеба, власть не будет иметь, что вывозить, вспыхнет война и

Соввласть будет свергнута»...

3. В 1928 году во время распространения крестьянского займа

они говорили: «Власть, распространяя займы, говорит, собранные

от займов деньги идут на укрепление крестьянского хозяйства, но этим только дурачит крестьян, ибо все эти деньги отправля-

ются за границу для выплаты старых царских долгов, а жиды и

коммунисты, которые во власти, обирают крестьян, а сами хо-

рошо живут...»

Звинувачувані пройшли медкомісію на предмет можливості

«проживать в пределах СССР с преобладающим умеренным кли-

матом», яка дійшла висновку щодо кожного «практически здоров

и может проживать в пределах всего СССР» [а. с. 55-58].

Особлива нарада при Колегії ОДПУ своєю постановою від

16 серпня 1929 р. ухвалила Опрю Г.Т., Опрю П.Т., Опрю Г.Т., Вла-

дова О.І. «выслать через ПП ОГПУ в Северный край сроком на

три года, считая срок с 14.05.29 г.» [а. с. 42], а могли б і до роз-

стрілу приговорити!

Тут слід зазначити, що тих, хто зміг повернутися з таборів та

місць заслання, повторно звинувачували у тих же «злочинах», але у середині 30-х років вирок був розстріл або 8-10 років, таких

вже звичних для бідолашних, таборів.

За даними останніх переписів населення, загальна кількість

осіб, що ототожнює себе як представників болгарської національ-

ності склала 204 тисячі 600 осіб серед всіх громадян України. Та-

63

ким чином, болгари займають VI місце в етнічній структурі дер-

жави, поступаючись українцям (37 млн. 541 тис 700 осіб), росія-

нам (8 млн. 334 тис 100 осіб), білорусам (275 тис 800), молдава-

нам (258 тис 600) та кримським татарам (248 тис 200). При цьому

доля болгар у складі населення України складає 0,4 %.

Останнім часом, чисельність болгарського населення в Україні

скоротилася на 12,5 % або майже на 30 тисяч (в 1989 році болгар

було 233,8 тис.). Але порівняння з даними попередніх переписів

свідчить про відносну стабільність цієї національної групи. Якщо

раніше основою господарського життя болгар було сільське гос-

подарство, і, відповідно, більшість представників цієї національ-

ності мешкали у селах, то на сьогодні майже 60 тис. болгар (трохи

більше третини всіх болгар) проживають у містах України. В зв’язку

з економічними і соціальними перетвореннями останніх років

кількість болгар – міських жителів значно збільшилась. У пошуках

заробітку цілі родини переселяються до Одеси, Запоріжжя, Києва.

У двох областях України – Одеській і Запорізькій – болгари

впевнено займають ІІІ місце за кількістю населення, поступаючись

лише етнічним українцям і росіянам. В Одеській області прожи-

вають 75% всіх болгар України – більше 150 тисяч, або 6,1% всього

населення області. У Запорізькій – 27,7 тис. болгар, або 1,4 %.

Решта болгар України мешкають у Миколаївській, Донецькій, Кі-

ровоградській областях. Порівняння даних останнього перепису

з даними перепису 1989 року засвідчує ще одну парадоксальну

тенденцію – відсоток зменшення чисельності болгар по окремих

регіонах України більший, аніж загальний відсоток по всій країні.

Тільки Одеська і Запорізька області демонструють: перша – від-

носну стабільність у порівнянні з іншими групами, друга – не-

значний приріст за рахунок повернення кримських болгар із де-

портації.

Показово те, що болгари займають VIII місце за ступенем збе-

реження своєї мови: як рідну болгарську вказали 64,2% всієї

групи, 30,3% – російську, 5% – українську мови. Російськомов-

ність болгарської спільноти відповідає загальноукраїнській тен-

64

денції: 29,6% населення країни обрали російську мову як рідну.

Аналіз даних свідчить: ступінь мовної самосвідомості найвищий

серед болгар Одеської області – 77,8%. В інших історичних об-

ластях проживання болгар вона складає приблизно 20,5% і вище.

Виняток складають лише болгари Криму і Донецької області.

Перші – як наслідок трагічних подій депортацій, а інші – свідчення

прискорення процесу урбанізації регіону. Найбільш українізовані

болгари проживають у Кіровоградській (67,2%) і Київській

(30,2%) областях. Не слід залишати поза увагою і той факт, що

до сьогоднішнього дня в регіоні мовою міжнаціонального спіл-

кування лишається російська мова. Як бачимо, болгари в Україні

загалом проживають в цікавому етнічному регіоні, але при цьому

у своїх родинах, в селах продовжують спілкуватися рідною бол-

гарською мовою. Точніше сказати – діалектами. Але цей факт аб-

солютно не заважає їхньому спілкуванню.

У контексті цього розділу нам видається важливим зазначити, що перше значне переселення болгар до меж Росії відноситься

до російсько-турецької війни 1768-1774 рр., коли близько 400 ро-

дин із с. Алфатар Сілістренського округу Болгарії переїхали до

Херсонської губернії та заснували с. Ольшанка (Вільшанка) –

перше болгарське село в Україні, яке існує в Кіровоградській об-

ласті й досі. «Перша електронна газета» пише: «Сьогодні, 27 чер-

вня (2015 р.), у Вільшанці відбулося відкриття пам’ятного знаку

першим болгарським переселенцям. У 1774 році понад 400 родин із

болгарського містечка Алфатар області Сілістра переселились до

тодішньої слободи Маслове, а нині Вільшанка. Пам’ятний знак збу-

довано за кошти жителів сіл Добре, Калмазове, смт. Вільшанки

та за фінансової підтримки народного депутата України Станіс-

лава Березкіна. На відкриття пам’ятного знаку, який, без перебіль-

шення, стане візитівкою Вільшанщини, з’їхалися гості з різних ку-

точків України та представники міста Алфатар із Болгарії».

Живе болгарська спільнота Кіровоградщини! Але, може, має

сенс спорудити ще один пам’ятний знак, меморіал на вшанування

тих, хто загинув від рук антинародної влади, відстоюючи своє

право на достойне життя?

65

лиха долЯ німЦів-колоніСтів

Історична наука стверджує, що одним із результатів І Світової

війни був розпад трьох імперій: Отоманської, Австро-Угорської

та такої, здавалося б, рідної нам Російської. Так, фізично, як мате-

ріальне тіло, імперія таки розвалилася. Щоправда, не до кінця

з’ясованим лишилось питання про її дух. Видатний німецький фі-

лолог В. Гумбольдт оперував поняттям «Folkgeist» – «душа, дух

народу». І хоч як би там не називали колишню царську імперію

«тюрмою народів», певний узагальнений «Folkgeist» у неї таки

був. Нам видається, що у його основі ле-жало великодержавниц-

тво, базоване на відповідних почуттях російського народу та тієї

частки населення, яка ототожнювала або вважала себе близькою

до великоросів.

Саме цього духа викликали більшовики, коли почали відрод-

ження нової імперії, створюючи СРСР та намагаючись поставити

цей «колосс» не на «глиняні», а на тверді ноги індустрії та агро-

виробництва. Дух-ненажера вимагав єдності, рівності та покори.

Втім, населення, яке пам’ятало багату Росію 1913 року, бачило

розвинену Європу під час військових походів І Світової війни, трішечки під’їлось за короткий період НЕПу, не завжди хотіло

коритись планам політичних авантюристів, а інколи чинило й пря-

мий опір заходам влади. Серед них – історичні за масштабами та

трагічні за впливом на долі людей індустріалізація та колективі-

зація країни. Зупинимось тільки на одній сторінці історії...

...Німці живуть на Півдні України давно. Приїхали сюди не за

власною ініціативою, більшість із них – потомки запрошених ца-

рицею Катериною ІІ фахівців, яких планувалось використати для

підйому імперії на належний рівень у сферах промисловості, сіль-

ського господарства, медицини, наук, військової справи тощо.

Особи німецької національності й досі проживають тут, зокрема, на території нинішньої Кіровоградської області. Щоправда, їх

значно поменшало у 20-30 роках ХХ століття, коли в місті навіть

працювала лютеранська кірха, а деякі топоніми були відверто ні-

мецькими: Alten Danzig (Старий Данциг), Карлівка (як і досі ін-

66

коли називають село Крупське). Оксюмороном звучить назва

колгоспу «Нове Село», який було створено у Старому Данцигу, населеному у той час здебільшого етнічними німцями.

Не секрет, що кожній нації притаманні певні характерні за-

гальні риси. Німці, зокрема, відомі своєю пунктуальністю, аку-

ратністю, відповідальним ставленням до справи, хазяйновитістю.

Сучасні села в Німеччині є втіленими на землі ідилічними пейза-

жами з різдвяних листівок, але й поселення етнічних німців, на-

приклад, у Казахстані та Сибіру (за свідченнями достойних довіри

очевидців), приємно виділяються акуратними будинками, чис-

тими вулицями, ошатними мешканцями.

Таким, скоріш за все, було й «Нове Село» у Старому Дан-

цигу. Було... Почалась колективізація з «умовляннями» під «на-

ган»: «Колхоз – дело добровольное: хочешь – вступай, не хочешь –

корову конфискуем». Певно, можна навести вагомі аргументи на

користь тези про те, що без колективного сільського господарства

не стала б реальністю індустріалізація країни, не змогли б ми пе-

ремогти у Великій Вітчизняній, хоч не про те зараз, а про долі

людей. Людей простих, не завжди освічених та суспільно свідомих, які не проектували Дніпрогес, не працювали у Kомінтерні, не

планували масштабних військових операцій. Про тих, кому кула-

ком по столі (або й наганом по шиї!) міг стукнути уповноважений

із району, чию корову-годувальницю виводили з двору «сільські

активісти»-голодранці.

Обійдемось поки що без прізвищ, бо біда, велика й загальна, забрала в цих людей імена: не потребують імен «гвинтики великої

машини». Колективізація практично повсюди наражалась на

спротив здорової частини населення. Термін «кулак» та архетип

зажерливого сільського глитая змогла закріпити у масовій свідо-

мості радянська пропаганда, але ж були й просто роботящі ро-

зумні селяни, які хотіли чесно працювати на своїй землі, ство-

рюючи добробут для своєї родини, будуючи майбутнє для своїх

нащадків.

Не дозволили їм цього, колективізували. У ті роки пошепки (бо

за таке 10 років таборів або й куля «світили») розповідали анекдот: 67

«Товаришу Сталіне, колгоспи не приживуться! От спробуйте на

фермі зігнати в одне стадо різну птицю: індиків, курей, гусей –

розбіжаться!» На що «мудрий вождь» порадив птицю обскубати.

Голі, ощипані кури й гуси збилися докупи, бо так тепліше».

«Збилися докупи» й голі та «обскубані» жителі «Нового

Села», грілися роботою на «дядю» та думками про зменшення

податків. Колгосп, усупереч прогнозам, не багатів, а скоріше навпаки.

Звісно ж, окрім пасивного спротиву, був і активний: підпали, теракти, диверсії, хоча офіційних матеріалів про це – актів, довідок – небагато.

На виправлення становища партія (а це саме її плани не спрацьову-

вали!) скерувала свій «озброєний загін» – каральні органи. Хлопці

у синіх галіфе взяли «под козирьок» – і почалося.

За тими документами періоду, що лишилися у старих кримі-

нальних справах, важко побачити сліди законності, а от безжальну

машину смерті видно одразу. Людині, одинокій та беззахисній

у воєму становищі в’язня, протистояв Молох репресій. Це можна

проілюструвати окремими цитатами з розсекречених протоколів

допитів (здебільшого – копій). Орфографію зберігаємо: «След-

ствие располагает данными, свидетельствующими о вашей подрыв-

ной контрреволюционной деятельности», «следствие требует от

вас правдивых ответов», следствие настаивает на дачу показа-

ний» (саме так, «на дачу»!). Суб’єкт «следствие» в силу своєї

імперсональності створює враження чогось узагальненого й

страшного, якоїсь невідомої надлюдської сили, протистояти якій

неможливо, оскільки вона всезнаюча й всемогутня.

«Контрреволюційна» діяльність арештованих полягала за-

звичай у розмовах про недоліки колективної системи господа-

рювання, у спогадах про життя «за царя», у скаргах на тяжкі по-

датки та державні займи. «Організація» ж проявлялась у вигляді

участі у релігійній громаді, у виробничих та побутових контак-

тах з іншими особами німецької національності (багато з цих лю-

дей були родичами, спільно працювали в одному господарстві, зрідка отримували речову допомогу від німецьких земляцтв).

Об’єктивних документів про їх підривну діяльність (з конкрет-

ними фактами злочинних дій чи бездіяльності з цифрами спри-

68

чинених збитків), про шпигунську діяльність релігійних спільнот

та земляцтв опрацьовані нами справи не містять.

Дехто з арештованих (та пізніше сумлінно розстріляних) служив

у Червоній Армії, брав участь у боротьбі проти Колчака та білочехів; були серед цих людей і члени ВКП(б). У всіх були сім’ї, діти...

Передбачаємо зауваження про те, що Німеччина напередодні

війни проводила шпигунську діяльність проти СРСР, але хіба

може бути шпигуном за визначенням конюх, коваль, рядовий кол-

госпник у селі за два десятки кілометрів від Кіровограда, тоді ще

райцентру Одеської області? Людина, яка через свою малоосві-

ченість навряд чи й розуміла значення слів «контрреволюція»,

«диверсія», «тероризм» у складеному чужою для неї російською

мовою протоколі, який до того ж і підписано незвичною до пера

хиткою рукою малописьменного.

То що ж відбувалося? Етнічна чистка, винищення осіб німець-

кої національності як потенційної «п’ятої колони» фашизму, що

якраз набирав силу в Європі? Так ця ж сама влада СРСР дружбу

з Німеччиною не тільки декларувала, але й підтверджувала по-

ставками збіжжя та металу підготовкою німецьких танкістів та

військових льотчиків у навчальних центрах Червоної Армії, спіль-

ними парадами! Репресії за національною ознакою означали до

того ж пряме порушення принципу пролетарського інтернаціо-

налізму та християнського «несть ни эллина, ни иудея, есть только

верящие в Меня». А може недолуга політична влада руками органів

НКВС зривала злість за промахи та помилки своїх авантюрних

експериментів?

У будь-якому разі революція в черговий раз «з’їла своїх дітей», покірні служники підносили Молохові приправлені гарніром бо-

ротьби за чистоту ідеалів «криваві страви» з німців, колишніх

офіцерів, українців, служителів культів, поляків, але чи нажерся

ненаситний?

А зараз до прізвищ. Ось тільки окремі з них: Вормсбехер, Ква-

тер, Зайдель, Пріцкау, Клюк, Єнгель, Матис, Гинсман, Христофор...

Може, є ще родичі та знайомі неправдиво страчених та так

пізно реабілітованих нащадками тієї ж влади?

69

наш ПаровоЗ...*

Люди старшого покоління наших сучасників ще пам’ятають

слова пісні: «Наш паровоз, вперёд лети, в коммуне остановка!

Иного нет у нас пути, в руках у нас винтовка». Тобто «люди с ви-

нтовкой» були пасажирами, а хтось вів цей їхній паровоз.

Коротко зупинимось на долі одного з машиністів.

Хілковський Мар’ян Станіславович, 1892 року народження, уродженець с. Мястковці Крижопольского району Вінницької обл., поляк, громадянин УРСР, несудимий, машиніст депо станції Гай-

ворон, проживав у Гайвороні, селище Пролетар. На словах – все-

народна, радянська влада ніколи народові не вірила, особливо ж

представникам інших, окрім великоруської, національностей.

Особливою її «прихильністю» користувались, зокрема, особи

польської національності. Їх практично поголовно зараховували

до шпигунів та антирадянщиків. Зі списків представників «інших

національностей», які були в органах НКВС, періодично відбирали

потенційних кандидатів для кримінального переслідування та ор-

ганізовували щодо них «роботу».

Оскільки поляк Хілковський працював на об’єктах транспорту, та ще й на прикордонній території (а після невдалої спроби Чер-

воної Армії під командуванням Тухачевського та Якіра 1920 року

«показати полякам, хто у хаті господар» радянська Росія втратила

значну частину своїх територій), до нього стали «приглядатися».

У квітні 1931 року було встановлено, що він «в 1915 году служил

во 2-м Заамурском железнодорожном полку в чине ефрейтора, на

транспорте служит с 1918 года, на польских дорогах не служил, родственников за границей не имеет, политически безвреден»

[а.с.1-а]. Того ж року оперуповноважений Гайворонського РВ

ДТВ ОДПУ Михайлов виносить постанову про те, що, не зва-

жаючи на відсутність компрометуючих матеріалів, «пребывание

Хилковского на военностратегической Пограничной Юго-Западной

жел. дороге недопустимо. Полагаю: гр-на Хилковского перебросить

на дороги тыла» [а.с. 4].

* ДАКО, д. № 7759-п

70

З лютого 1936 року увага до Хілковского посилюється, на

нього починають збирати характеризуючі матеріали, які свідчать, що він «всегда хнычет, всегда недоволен,.. напитан духом антисо-

ветским, против всех мероприятий партии и правительства»

[а.с. 3]; «систематически нарушает труддисциплину и в нетрезвом

виде появляется на производство. Производством и общественной

жизнью не интересуется. Занимается устройством личного благо-

получия. В стахановском движении не участвует, смотрит на по-

следнее с презрением» [а.с. 5]; «плохой производственник, к работе

относится халатно» [а.с. 9]; «принципиально не желает подпи-

сываться на госзаймы, несмотря на получаемое им приличное жа-

лованье» [а.с. 10].

На підставі викладеного оперуповноважений оперпункту ТВ

УДБ УНКВС ст. Гайворон Машляківський робить такий висно-

вок: «Машиниста депо Гайворон Хилковского М.С. как пьяницу, дезорганизатора трудовой дисциплины, преступно-халатно от-

носящегося к выполнению служебных обязанностей,. а также враж-

дебно относящегося к проводимым хозяйственно-политическим

кампаниям по укреплению страны, с работы на ж.д. транспорте

удалить» [а.с. 11].

Вже 27 серпня 1937 року оперуповноважений Гайворон-

ського ВДТВ ГУДБ НКВС УРСР Мінчин у своїй постанові про

притягнення Хілковського до кримінальної відповідальності за

ст.ст. 54-6 (шпигунство) та 54-10 (а/р пропаганда) пише, що той

«антисоветски настроен, враждебно относится к мероприятиям

Соввласти, дискредитирует вождей партии и правительства, яв-

ляется ярым националистом, восхваляет фашистский строй в По-

льше» [а.с.16-17]. На момент арешту сім’я Хілковського мала та-

кий склад: дружина Марія, 42 років, доньки: Юзя, 13 років, та

Зося, 10 років, син Йосип, 9 років.

Свідки Лук’янов, Мазур, Якименко, Перевознюк зазначи-ли

«халатноє» ставлення Хілковського до праці та несприйняття

ним стахановського руху за його показушність. Фактів антира-

дянської його діяльності вони не назвали [а.с. 27-35].

Слідством було встановлено, що за час служби в царській армії

71

Хілковського було заарештовано жандармами за те, що зняв царські

портрети у казармі роти. Під арештом пробув 16 днів, звільнений

у зв’язку зі зреченням царя Миколи від престолу. На підставі вка-

заних матеріалів співробітник НКВС Мінчин при допиті 1 вересня

1937 року формулює свої питання до Хілковського: «Следствен-

ными материалами Вы полностью изобличены как шпион, завербо-

ванный для ведения разведывательной работы в СССР. Расскажите, при каких обстоятельства Вас завербовали» та «Известно, что

по заданию польско-шпионской диверсионной организации Вы среди

рабочих проводили к/р подрывную работу, восхваляя фашистский

строй Польши». Хілковський повністю заперечував свою участь

у будь-яких контрреволюційних організациях та проведення ан-

тирадянської діяльності. Він визнав тільки те, що у розмовах із ко-

легами зазначав більш високий рівень життя робітників у Польщі, а одного разу, післе вживання спиртних напоїв, заспівав пісню

«Еще Польска не згинела», але його обірвали [а.с. 36-39, 41].

Прагнучи засудження Хілковського, Мінчин долучає до справи

ще один документ, який має сенс навести повністю: «По аген-

турному делу “Плацдарм”. Выписка из показаний руководителя По-

льско-диверсионно-шпионской организации Перловского Эдуарда Ка-

ликстовича от 07.08.37 г.

Янишевского, машиниста депо Гайворон я вовлёк в организацию

в 1929 году. Вовлечение Янишевского в организацию было мне облег-

чено тем, что он поляк по национальности, всё время стремился к

уходу в Польшу. В одной беседе с ним я затронул вопрос о его смещении

с работы машиниста пассажирских поездов и перевода на товарные, он был до того обижен, что открыто высказывался об уходе в По-

льшу. Узнав настроения Янишевского, я ему предложил принять учас-

тие в работе организации и получил его согласие.

Справка: как установлено, Янишевский является напарником

паровоза, на котором работал вместе с Янишевским Хилковский

Марьян Станиславович. Янишевский арестован ОДТО ГУГБ

ст. Гайворон по обвинению в принадлежности к Польско-диверсионно-

шпионской организации» [а.с.40].

Хілковського було звинувачено: у дискредитації керівників

72

партії та уряду (про Молотова він, ніби, говорив: «Окружил себя

охранкой, чтобы его никто не тронул. Что он из себя представ-

ляет? Научился ляпать языком, как все коммунисты, и попал в

правительство, и возят его, как советского короля»); критиці не-

спроможності стахановського руху та вихвалянні умов життя ро-

бітників у Польщі, порівняно з робітниками СРСР; у зв’язках із

«польперебежчиками» Янішевським та Кметюком [а.с.42-43].

29 вересня Комісією НКВС та Прокурора СРСР Хілковського

засуджено у особливому порядку до ВМП. Вирок виконано 5 жов-

тня 1937 року [а.с.48-49].

10 серпня 1940 року помічник військового прокурора КОВО

військовий юрист першого рангу Лєпков, «рассмотрев архивное

дело на осужденного Хильковского Марьяна Станиславовича и жа-

лобу его детей – Хильковских: Ядвиги, 15 лет, Зоси, 13 лет и Юзика, 11 лет», не знайшов «оснований к постановке вопроса о пере-

смотре дела Хильковского» [а.с.46-47].

З літа 1956 року вдова Хілковського, Марія, неодноразово

зверталась до різних інстанцій із проханням про встановлення

долі чоловіка, на що їй було дано відповідь про його смерть у міс-

цях позбавлення волі 29 вересня 1943 року від «крупозного запа-

лення легенів» (практика того часу забороняла повідомляти ро-

дичів репресованих про розстріл близьких) [а.с.52-64].

Справа Хілковського потрапила на перегляд у 1957 році. Було

встановлено, що характеристики на нього оформлялись під по-

грозами з боку співробітника НКВС Мінчина, а протоколи допитів

окремих свідків відверто зфальсифіковано. Хілковського М.С. реа-

білітовано 29.01.1958 року, справу припинено за відсутністю у

його діях складу злочину [а.с. 118-120], про що Верховний суд

УРСР повідомив Хілковську М.І. 4 лютого 1958 року [а.с.121].

Таким ось чином ті, що їхали у комуну, «люди з гвинтівками», розстріляли свого машиніста то багатьох інших ТІЛЬКИ за на-

ціональною ознакою. Не знаю, чи швидше вони поїхали від цього, але до «комуни» ми так і не дістались. Може, розстрілювати не

треба було, а може, не тих розстрілювали?

73

долЯ «рЕЗидЕнта» 21

«Новий тлумачний словник української мови» так визначає

слово «розвідник»: «1. Той, хто займається розвідкою або пе-

ребуває у розвідці; розвідач; розвідувач... 3. Працівник, агент роз-

відки; шпигун»22.

Розвідування чужих територій за допомогою направлених до

них своїх людей описано й у Біблії 23. Вираз «чужі території»

можна розуміти широко, що й робиться спеціальними службами

всіх країн для отримання інформації не тільки про військовий та

промисловий потенціал ймовірного ворога, але й про різні орга-

нізації та угруповування. Таких «розвідувачів» спеціально готу-

ють для інфільтрації або вербують із членів організацій. Праця

цих людей важка й небезпечна, а доля часто буває трагічною.

Влітку 1937 р. Кіровським міськвіддлом УНКВС по Микола-

ївській області було заведено кримінальну справу проти Брейт-

лінга Густава Яковича, 1913 р.н., ур. с. Земляново Цебриковського

р-ну Одеської обл., німця, рахівника вантажної контори м. Кірово, який разом із дружиною, Бекер Ритою Адольфівною, мешкав по

вул. Інтернаціональній, 41.

Брейтлінга звинувачували в тому, що він, «будучи к-р фашис-

тски настроен, проводит активную к-р фашистскую деятельность

среди немцев-кулаков Шац и др., по показаниям арестованных

Брауна, Отмар и др. является участником к-р фашистской немец-

кой группы» [а. с. 14].

Прокурор міста Шапіро з таким формулюванням погодився

та визначив утримувати Брейтлінга у тюрмі м. Кірово з 27 серпня

1937 р., зарахувавши його за Кіровським міськвідділом НКВС

[а. с. 13].

21 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. № 5216

22 НТСУМ, т.3, с. 149

23 Числа, розд.13

74

У процесі вивчення особи підслідного було отримано таку ін-

формацію: «По существу Вашего запроса сообщаем, что Брейт-

линг Густав Яковлевич, уроженец с. Берлина Цебриковского района

Одесской области, является выходцем из крупной кулацкой семьи.

В 1932 г. Брейтлинг , при содействии бывшего инструктора

райОНО Григориопольского района МАССР Есаря устроился учи-

телем в с. Лининталь того же района и работал около года.

Работая учителем, Брейтлинг был связан с к.-р. элементом не-

мецких сёл Григориопольского района, за что в том же году с работы

был снят как неблагонадёжная личность, имеющая связи с к.-р. эле-

ментом.

Другими данными не располагаем.

Начальник 3 отдела УГБ МОУ НКВД ст. лейтенант госбезо-

пасности Шухман, г. Тирасполь» [а. с. 1];

«Сообщаем, что брат интересующего Вас Брейтлинга Гус-

тава – Брейтлинг Яков Яковлевич, в 1919 году был активным учас-

тником восстания против Советской власти, за что в 1923 году

был арестован Тираспольским ГПУ, потом он был заагентурен и

освобождён, а в настоящее время используется нами как с/с («сек-

ретный сотрудник», прим. авт.).

Сестра их была замужем за руководителем восстания против

Соввласти Геберле, который в 1920 году расстрелян органами ГПУ.

Что касается самого Брейтлинга Густава Яковлевича, то ма-

териалами на него мы не располагаем.

Нач. Спартаковского РО НКВД лейтенант госбезопасности

Вольфович, г Гросс-Либенталь» [а. с. 2];

«Сообщаем, что Брейтлинг Густав Яковлевич, 1913 г.р. ур.

с. Цыбулёвки Цебриковского р-на, происходит из кулаков раскула-

ченных. В 1932 году после раскулачивания вся семья Брейтлинга

выехала неизвестно куда.

Один брат Брейтлинга, Яков Яковлевич, быв. офицер, по данным

ранее работал в Спартаковском районе в качестве инструктора-

методиста РОНО, куда нами в 1936 году был направлен весь ком-

прматериал на него.

75

Второй брат, Адольф Яковлевич, в 1933 году Особым совещанием

при Коллегии ГПУ УССР за к.-р. работу был осужден и выслан.

Другими компрматериалами на Брейтлинга не располагаем.

Нач. Цебриковского РО НКВД Фролов» [а. с. 4].

Слід визнати, що ця «інформація» має розрізнений, непов-

ний характер та не містить даних про пряму ворожу діяльність

Брейтлінга Г.Я. Навіть за кровожерливими стандартами 1937 р. її

не вистачало на звинувачувальний висновок, тому, зрозуміло ж, із метою її доповнення начальник Кіровського відділення УНКВС

лейтенант держбезпеки Березовський 27 серпня 1937 р. допитує

одного етнічного німця, Бергера Християна Пилиповича. Дивно, правда, що допитує як свідка, хоча у процесі ставить тому запи-

тання про його «контрреволюційну діяльність».

Далі наводимо протокол допиту мовою оригіналу:

Вопрос: Вы знаете гр-на Брейтлинга Густава?

Ответ: Да, знаю, с ним я познакомился в помещении Кировского

райвоенкомата.

Вопрос: Кто Брейтлинга приглашал на ваши к.-рев. собрания, которые происходили в вашем доме?

Ответ: Приглашал лично я, Брейтлинг был всего один раз на

собрании в моей квартире.

Вопрос: Какое участие Брейтлинг принимал в к.-рев. фашис-

тской деятельности вашей группы?

Ответ: Брейтлинг вёл себя пассивно. У меня с ним никаких

разговоров на к.-рев. темы не было» [а. с. 9].

При трусі за місцем проживання у Брейтлінга було вилучено

паспорт, військовий та профспілковий квитки, декілька листів, тобто нічого інкримінуючого. Може, 24-річному рахівникові все

б і минулося, аби не власноруч написана ним заява «начальнику

особого одела Н.К.В.Д.» (саме так у тесті), у якій він пише, що з

ним у конторі працювали німці, які проводили контрреволюційну

роботу, до якої намагались притягти і його. Брейтлінг обіцяв да-

вати більш детальні свідчення з цього питання [а. с. 3]. Саме це

зобов’язання стало ключовим моментом при звинуваченні фігу-

76

ранта, бо, як читаємо у звинувачувальному висновку Кіровського

МВ НКВС від 05.09.1937 р. «имея в наличии у Брейтлинга об-

ширные связи среди бежавшего кулачества.., Брейтлинг Густав

Яковлевич, по профессии учитель, ...был 29 января 1937 года завер-

бован, под псевдонимом «Горбачёв», но благодаря своему контрре-

волюционному убеждению он сознательно не выполнял заданий ГО

НКВД по вопросу вскрытия контрреволюционной организации, воз-

главляемой Бергером, с которым он был в хороших отношениях»

[а. с. 22[.

Для засідання «трійки» при УНКВС по Одеській обл., про-

токол № 33 від 10 вересня 1937 року, підготували нашвидкоруч

коротке формулювання: «Слушали: дело Кировского ГО НКВД за

№ 2363 по обвин. Брейтлинга Густава Яковлевича, 1913 г. рожд., урож. с. М-Земеново Цебриковского р-на, сын раскулаченного, по на-

циональности немец, гр-н СССР, б/п, близкие родственники за ак-

тивное участие в 1919 г. в вооружённом восстании против Сов-

власти расстреляны.

Обвиняется в том, что являясь фашистски настроенным, имел

тесную связь с участниками немецкой фашистской кулацкой орга-

низации Ширмахером, Бергером и др. и в то же время являясь сек-

ретным сотрудником органов НКВД умышленно дезинформировал

и сознательно отводил удар от разгрома к.-р. фашистских кадров»

[а. с. 24].

Висновок «трійки» – розстріляти.

Брейтлінга Г. Я. було реабілітовано 4 червня 1960 р. «за без-

підставністю пред’явленого звинувачення» [а. с. 71-72].

Конкретних матеріалів у справі вкрай обмаль, тому на теми

життя та діяльності Густава Брейтлінга можна хіба що теорети-

зувати. Так, він міг походити з сім’ї заможних німців, оскільки на

території Одеської області дійсно проживало багато етнічних

німців, які зазвичай жили у статках. Так, хтось із його родичів мав

підстави брати участь у збройних виступах проти радвлади, яка, декларуючи рівність та братерство, відбирала господарства та фі-

зично нищила їхніх власників. Так, він міг спілкуватися з іншими

77

німцями, носіями однієї з ним мови, релігії, культури. При зус-

трічах ці німці могли висловлювати докори на адресу влади, яка

вигнала їх із місць постійного проживання, відібрали засоби до

існування, але матеріалів про реальну антирадянську, а ще й фа-

шистську діяльність цих людей слідством не зібрано.

Отже, висновок один: Брейтлінга згубила «дружба» з орга-

нами НКВС, як йдеться у прислів’ї мовою нашого цитування,

«полюбил волк кобылу – оставил хвост да гриву». Від Густава

Брейтлінга не залишилося нічого: ні акту про виконання вироку, ні даних про місце поховання. Відомо тільки, що його вдова, Брейтлінг Рита Адольфівна, з 1925 р. – хатня робітниця, з 1945 р. –

кур’єр-прибиральниця Кіровоградської облради товариства

«Спартак», мешкала за адресою м. Кіровоград, Ново-Катранівка, вул. Красносільська, 14, куди їй було надіслано довідку

[а. с. 73] про таку запізнілу реабілітацію чоловіка, людини, якій

після хвилинної слабкості все ж таки вистачило мужності пожер-

твувати життям, але не обмовляти невинних на догоду злочинній

владі.

78

«ГордіСть» аГЕнта 24

На вулицях тодішнього Кірово часто можна було почути не

тільки російську та українську мови, але й молдавську, ідиш та ні-

мецьку. Етнічних німців було не так багато, але у кількості достат-

ній для створення національної та релігійної громади, центром

якої стала лютеранська кірха (вона знаходилась на території квар-

тала міста між вулицями Гоголя та Преображенською, Пашутіна

та Тарковського, будівлю знесено 1934 р.)

Німецька та ідиш – мови дужі схожі, обидві (на побутовому рівні

базарного та вуличного спілкування) в місті розуміли, тому вибір

свого псевдоніму невстановленим, на жаль, агентом органів НКВС

«Штольцем» виправданий. «Штольц» німецькою – «Гордий».

«Гордитися», «пишатися» агентові було чим: саме зі згаду-

вання його (чи її!) псевдоніму починається звинувачувальний ви-

сновок за справою № 3862-фпд на Гільденбрандта та ін. (ст.ст 54-10, 54-11 КК УРСР):

«Обвинительное заключение по обвинению: 1. Радомской Иды Иосифовны;

2. Мааса Райнгольда Георгиевича;

3. Гильденбрандта Юлия Васильевича;

4. Гидт Альбины Фёдоровны;

5. Шредер Екатерины Абрамовны;

6. Маас Лилии Христиановны;

7. Ябс Эмиля Генриховича;

8. Браун Магдалины Даниловны;

9. Седова Николая Ивановича;

10. Корецкого Никиты Никитича в преступлениях, предусмот-

ренных ст. 54-10, 54-11 УК УССР.

По данным агента «Штольца» в гор. Кирово существует не-

мецко-националистическая контрреволюционная организация, ак-

24 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. № 3862

79

тивными участниками которой являются обвиняемые по данному

делу Радомская, Маас, Шредер, Гильденбрандт и др., проводившие в

течение ряда лет контрреволюционную деятельность, направленную

к сколачиванию контрреволюционных элементов – немцев-нацио-

налистов, для активной борьбы с Соввластью, пропагандируя фа-

шизм и разжигая патриотизм за фашистскую Германию» [а.c. 86].

Невідомо, для чого у процесуальному документі згадується, що дані отримані оперативним шляхом від негласного співробіт-

ника органів НКВС? Можливо, це свідчить про якесь нездорове

хизування чи про намагання показати зневажливе ставлення

НКВС до процесуальних норм навіть того часу?

Власне, справа починається з ордерів на арешт [а.с.1-10], потім

йдуть постанови про обрання запобіжного заходу [а.с. 11-20], далі – постанови міського прокурора про погодження [а.с. 21-24]

та протоколи обшуків [а.с. 25-34].

У процесі обшуків вилучено особисті документи арештованих

(паспорти, профспілкові членські квитки, листування тощо), але

«контрреволюційності» організації безсумнівно додали вилучені

у Мааса Р.Г. радіоприймач, а у Гільденбрандта – «охотниче ружьо

№ 40145, набоив 13 штук, охчнего поруху 400 г, патронов 88 ш., капсулей коробочка не извесное колч, дроби не извесное количес-

тво!» 25 [а. с. 27].

Серйозне «підтвердження» отримала й версія про шпигун-

ство, антирадянську пропаганду та агітацію й тероризм: у Маас

Лілії Християнівни, 1906 р.н., випускниці Московського інституту

мов, викладача німецької мови міської школи № 25, було вилучено

«разной перепіски на немецком язике і разніе заметкі, літератур-

ное Энціклопедія под редакціей Скріпніка, мелко-каліберная він-

товка, патронов к м/к вінтов. 1 пачка» [а.с. 30].

Окрім вчительки Масс Л. Г. до групи арештованих увійшли

Радомська Іда Йосипівна, 1882 р.н., малописьменна, вдова, ро-

бітниця за наймом; Масс Райнгольд Генріхович, 1894 р.н., з ниж-

25 Орфографію оригіналу тут і далі збережено (Авт.) 80

чою освітою, слюсар; Гільденбрандт Юлій Васильович, 1892 р.н., освіта нижча, робітник заводу «Червона Зірка»; Гідт Альвіна Фе-

дорівна, 1890 р.н., освіта нижча, прибиральниця; Шредер Кате-

рина Адамівна, 1888 р.н., домогосподарка з нижчою освітою; Ябс

Еміль Генріхович, 1870 р.н., малописьменний, пенсіонер; Браун

Магдалена Данилівна, 1918 р.н., освіта нижча, рахівник бухгалте-

ріїї «Червоної Зірки»; Сєдов Микола Іванович, 1896 р.н., мало-

письменний, кустар-чоботар; Корецький Микита Микитович, 1888 р.н., освіта нижча, столяр та слюсар вагонного цеху заліз-

ничної станції Кірово. На момент арешту найстаршим був

Ябс Е.Г., 67 років, наймолодшою – Браун М. Д., 19 років. Вищу

освіту мала Масс Л. Г., решта – практично без освіти. За націо-

нальністю – всі німці, окрім українців Корецького та Сєдова.

Зовні причин для об’єднання у групу не видно, але у слідчих для

з’ясування є інструмент допиту, яким активно й скористалися.

Першою співробітник Кіровського міськвідділу НКВС Недріт

допитав Іду Радомську (22 жовтня 1937 року):

«Вопрос: Следствие изобличает вас в принадлежности к не-

мецкой фашистской к.-р. организации и в проведении по заданиям

последней контрреволюционной деятельности. Дайте показания о

проводившейся вами контрреволюционной работе как участника

данной организации?

Ответ: Признаюсь, что я действительно входила в немецкую

националистическую к-р организациюю, часть которой была орг-

ганизована вокруг бывшей немецкой лютеранской кирхи и в основном

состояла из бывших богачей. Другая часть немецкой националис-

тической к.-р. организации группировалась под видом группы сек-

тантов-баптистов» [а.с. 46].

Інтерес саме до Радомської можна пояснити тим, що ще у серпні

1937 р. НКВС України доручив Кіровському міськвідділу «осве-

тить» її як таку, що, маючи листування з родичами у Румунії (Ра-

домська народилась на території колишньої Бесарабії), просить

допомогти їй із виїздом з СРСР.

На першому ж допиті Радомська свідчить, що «німецька націо-

81

налістична контрреволюційна організація» була створена ще з самого

початку існування радянської влади, у 1922-1923 рр. та функціону-

вала навколо лютеранської кірхи. На своїх зібраннях парафіяни (по

суті, це й були саме парафіяни , а не заколотники-контрреволюціо-

нери!) обговорювали проблему отримання матеріальної допомоги

через міжнародні релігійні та гуманітарні організації, вивчали мож-

ливість виїзду з СРСР за релігійними мотивами.

Використовуючи поважний вік та неграмотність деяких із фі-

гурантів, слідчі при допитах ставили питання таким чином, шо

відповідь зазвичай звучала (чи принаймні, записувалась) так: «Из

числа лиц, входивших в немецкую националистическую группировку, составлявшую немецкую лютеранскую общину, мне известны...»

[а.с. 8 та ін.], тобто допитуваний, називаючи своїх знайомих нім-

ців, непрямо підтверджував, що ті – учасники контрреволюційної

групи.

Масс Лілія Християнівна трималась мужньо й твердо: «По-

дтверждаю, что лютеранскую кирху я действительно посещала, однако о существовании немецкой националистической контрре-

волюционной организации под прикрытием лютеранской кирхи мне

не известно и свою причастность к такой организации отрицаю».

Таку позицію в НКВС сприймати не хотіли, тому «следствие на-

стаивает на дачу правдивых показаний», але Масс дає відповідь:

«Повторяю своё отрицание о моей причастности к указанной к.р.

организации. О существовании такой организации мне не извес-

тно». Це був її останній допит, 29 жовтня 1937 р.

Мужності не визнати інкриміновану діяльність вистачило й у

Гільденбрандта, Ябса, Гідт та Корецького, але справу, «на основании

приказа народного Комиссара Внутренних Дел Союза ССР, Гене-

рального Комиссара Государственной Безопасности тов. Ежова за

№ 00485», було надіслано на розгляд «в особом порядке» [а.с. 89].

Далі йдуть долучені до справи виписки з актів про виконання ви-

року, розстріл 12 грудня 1937 р. о 24 годині.

За скаргами родичів Корецького та Ябса справу переглянули

у вересні 1940 р., але вирок визнали правильним.

82

Перегляд справи у 1957 р. показав, що засуджені особи були

парафіянами лютеранської кірхи, пізніше – баптистської громади, їх контрреволюційну діяльність не доведено, у зв’язку з чим всіх

фігурантів за справою було реабілітовано з видачею родичам від-

повідних довідок та «липових», як вимагала тодішня практика

приховування масштабу репресій, свідоцтв про смерть (розстрі-

ляний 1937 року Ябс, наприклад, «помер» у таборі у 1943 р. від

«виразки шлунку»).

Сьогодні на вулицях міста не почути ідишу або німецької, сьогодні масово звучить суржик, мовний покруч, який віддзер-

калює душу населення, свого часу майстерно поґвалтованого

«радвладою»...

83

ЗГадаємо ПіСнЮ… 26

Цікаво, ви бачили хлібну картку? Чи хоч маєте уявлення, що

це таке? Я їх бачив ще пацанятком малим, ці картки зразку кінця

40-х років, бабуся показувала. Про голод 1947 р. не дуже любили

згадувати, але ж був і такий. У нашому сараї ще довго лежала (про

всяк випадок!) стара ручна крупорушка, на ній у голодні часи пе-

ретирали кукурудзу, з якої потім варили мамалигу, пекли коржики.

Голодував народ-переможець!

Бланк хлібних карток, цілий аркуш, я побачив нещодавно у ар-

хівній кримінальній справі, на його зворотньому, чистому боці

була постанова про початок попереднього слідства відносно меш-

канця села Калантаєва Світловодського району Бернгардта Андрія

Олександровича (спр. № 12102-п, а.с. 1). Ще один бланк, вико-

ристаний аналогічним чином, у справі № 12103-п на Бернгардта

Михайла Олександровича. Зараз вже неможливо дізнатися, на-

скільки схожі були брати (Андрій – 1908 р. н., Михайло – 1906 р.н.), але справи на них виглядають близнюками.

3 січня 1938 р. тимчасовий виконувач обов’язків начальника

Новогеоргієвського РВ НКВС сержант держбезпеки Рог визна-

чив, що брати Бернгардт, «будучи враждебно настроены к Сов-

власти, систематически проводят среди населения к/р агитацию

пораженческого характера», а тому мають бути ув’язнені. З цим

покірно погодився і санкціонував утримання братів у в’язниці

прокурор Новогеоргієвського району Крисін (і дав же Господь

прізвища!).

Видана Калантаївською сільрадою напівписьменна довідка

(№ 3-1 від 03.01.1938 р.) свідчить, що брати проживали разом із

батьком. Сім’ї належав будинок під залізом, сарай, клуня, кузня

та бакалейна лавка. З худоби – кінь, корова, дві свині. Не думаю, що їх можна було назвати дуже багатими, але 1931 р. господарство

25 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. №№ 12102, 12103

84

було «розмайноване» як куркульське та розпродане, а дорослих

членів сім’ї позбавили виборчих прав як соціально ворожих еле-

ментів. В довідці також вказується, що один із братів Бернгардтів, Федір, начебто служив у білих та пішов із ними за кордон, де його

слід і згубився.

Саме ця обставина, здається, дуже потішили сержанта Рога: а якже, перші справи нового 1938 р. можна відкрити не на «контр-

революціонерів», яких і так вдосталь, а на «шпигунів»! Такий

плюс для звітності! Отож допит Андрія Бернгардта Рог розпочи-

нає могутнім «акордом» питань: «Материалами следствия вы

изобличены в шпионаже, требуем дать показания по существу воп-

роса. . Следствие располагает материалами о том, что ваш служил

у белых офицером и эмигрировал за границу, с которым вы имеете

связь в шпионской деятельности... Вы уклоняетесь от дачи прав-

дивых показаний о вашей шпионской деятельности, следствие тре-

бует от вас правдивых показаний по существу» [а. с. 9-10].

Бернгардт повністю заперечує звинувачення, але слідчий бачить

мету і його не так просто обвести навколо пальця: «Следствие

располагает материалами, что вы, будучи враждебно настроены к

Советской власти, систематически проводили среди населения к/р

националистическую агитацию, восхваляя государственный строй

фашистской Германии, и вели пораженческую агитацию».

І це звинувачення Бернгардт заперечує.

За обома справами щодо братів як свідки були допитані Гар-

куша Г.О., Іващенко В.І., Панченко Т.В., які повідомили про такі

висловлювання Бернгардтів: «Надоело жить при этой проклятой

Советской власти, скорее дождаться войны, а война неизбежна...

Гитлер спросит Сталина, за что он мучит невинных людей... Гит-

лер сделает в России порядок... Якир и Тухачевский имели большое

желание, чтобы у власти была Германия, ибо они знали, что с этого

Сов. Союза толку не будет... Советская власть грабит народ, за-

бирает хлеб и отправляет за границу,.. выдумывает разные займы

и за эти деньги коммунисты одеваются и едят».

Обидва брати також не приховували свого бажання виїхати

85

на постійне проживання до Німеччини. Покази свідків лягли в

основу звинувачувального висновку, який було розглянуто Особ-

ливою нарадою вже 29.01.1938 р. Обох братів «засуджено» до

розстрілу. Рішення виконане 29 березня 1938 р.

Реабілітовані вони у ході загальної кампанії 22 серпня 1989 р.

Ось так село Калантаєве колишнього Новогеоргієвського

району тоді Полтавської, а зараз Кіровоградської області втра-

тило одразу двох ковалів. Так, їм не подобалась влада, що відіб-

рала у родини небагате майно та пустила його за вітром; вони не

хотіли працювати задурно й при цьому недоїдати; вони знали про

високий рівень статків трудящих у Німеччині й не побоялись ка-

зати про це іншим. Таких, як вони, у країні було багато: людей, що

намагались вказати владі на ті недоліки, яких слід було позбуватись.

А чи ж влада й насправді не відбирала хліб у свого ж голодного

народу, не везла його потягами за кордон?!

Чи не було здирницьких внутрішніх позик зі злидарських за-

рплат?!

Чи ж подих близької великої війни не відчувався у Європі, де

вже палала Іспанія?!

Тож виходить, що Бернгардтів стратили за правду?!

Звісно, розстрілювати тих, хто сумнівається й не кориться, кидати їх до концтаборів простіше, ніж створити людські умови

життя для народу...

У радянські часи популярною була пісня: «Мы – кузнецы, и

дух наш молод! Куём мы счастия ключи...».

29 березня 1938 р. кількість ковалів зменшилась на двох.

За роки масових переслідувань стало набагато менше і вчите-

лів, і лікарів, й письменників, а відтак – і менше шансів на «ключі»

від щастя, розуму, здоров’я та моральності. Покажчик же мораль-

ності цієї влади в даному випадку – написані на бланках хлібних

карток постанови про репресії проти працівників, доведених до

відчаю злиднями у голодній країні...

86

ЗлатоПільСкі СіоніСти 27

Чинників, що зумовили розвиток подій у цій справі, декілька.

Почнемо з часу. Справу порушено 6 листопада 1926 р. Від більшо-

вицького перевороту у Росії минуло майже 9 років, але на території

України не всі вони стали роками поступового ствердження нової

влади. Тут були і УНР, і Гетьманщина, і «батьки-отамани» зі своїми

різнокольоровими ідеологіями, які вони «розвозили» степами на

найбільш популярному транспорті громадянської війни – тачанках

із переконливим кулеметом «Максимом».

Сшитий більшовиками на кшталт Франкенштайна, нащадок

царату Радянський Союз ще не увійшов у силу: частини «тіла»

не призвичаїлися одна до одної, та й «шви» не зажили, тому

злість, певне, була, а от сили гримнути на непокірних та кулаком

гупнути – зась. Доводилось і «нацменів» підтримувати, і з мовами

територій загравати. Щодо ж представників «богообраного на-

роду», то взагалі – навшпиньках Совєти ходили: дуже багато його

представників брало участь у революційних подіях, а там і при

владі залишилися.

Такий, принаймні, висновок можна зробити після ознайом-

лення зі справою № 5274-фпд на мешканців містечка Златопіль

Хромченка Ельчика, Горсуна Лейбу, Вексельмана Ушера, Пово-

лоцького Мойшу и Гольберга Льову, яких Черкаський окружний

відділ ДПУ УСРР звинувачував у проведенні контрреволюційної

діяльності (за ст.61 КК).

Зараз на карті Кіровоградської області населеного пункту Зла-

топіль немає, він практично зрісся із сусіднім Новомирогородом, перебравши і його назву, а колись це було веселе єврейське міс-

течко зі своїм власним політичним життям, участь у якому брала

й молодь. Вочевидь, саме молодь, підстьобнута зовні такими де-

мократичними лозунгами більшовиків про національну політику, 25 ДАКО, Ф. 8907, оп. 2-р, спр. № 5274

87

почала виразно відчувати свою національність та відстоювати її

інтереси.

Саме ця обставина й привернула увагу черкаських депеуш-

ників до п’ятьох молодиків, яким тоді було по 20 років.

«Увага» проявилася у заведенні на кожного з них спочатку

так званої «справи-формуляр», за якою велась негласна опера-

тивна «розробка» фігурантів.

Процитуємо з постанови, складеної пом. оперуповноваженого

СОГ (слідча оперативна група, авт.) Черкаського окрвідділу ДПУ

Бурлакою 30 листопада 1926 р. «за матеріалами слідчої справи №

100 та агентурних матеріалів справ формулярів №№ 1487, 1486, 1485 та 1388»: «Как видно из имеющихся в д/формулярах агент-

сведений, гр-не Хромченко Эльчик, Поволоцкий Моисей, Вексельман

Ушер и Гольдберг Лейб состоят в сионистской организации ЕВОСМ

(«Єдина Всеросійська Організація Сіоністської Молоді», авт. ) с 1924 года и являются активными членами таковой, причём гр-не

Хромченко Э. и Поволоцкий М. являются членами Комитета озна-

ченной организации, Хромченко Э. секретарём таковой, а гр-не Век-

сельман и Гольдберг Л. – бывшие чл. этого комитета. Все четыре

как активные деятели вышеуказанной подпольной организации с

1924 г. выступали на собраниях членов своей организации с антисо-

ветской агитацией, выражаюшейся в извращении нацполитики, про-

водимой Соввластью, в возбуждении еврейской молодёжи против

компартии и Евсекции, наряду с этим все четыре проводят органи-

зационную работу, вовлекая еврейскую молодёжь в ряды своей орга-

низации, чем ведут вредную работу, тормозя нормальное социалис-

тическое воспитание таковой. .» [а. с. 35].

Молодики, за тими ж «агентсведениями», зривали плакати

та заклики під час виборчої кампанії, при обшуках у них було ви-

явлено «пачку нелегальной литературы – печатные и рукописные

журналы и статьи антисоветского характера, принадлежавшие

организации ЕВОСМ» [а. с. 6, 20].

Хлопців визнано соціально небезпечними елементами та ре-

комендовано до висилки за межі України, а справу надіслано на

88

розгляд Особливої наради ДПУ УРСР м. Харків. На виписці з

протоколу засідання Особливої наради при Колегії ДПУ УРСР

№ 82 від 21 грудня 1926 р. стоять факсиміле (підписувати ж бу-

ло ой як багато!) голови Карлсона та секретаря Гроссмана. Осо-

блива нарада при Колегії ОДПУ 14 січня 1927 р. ухвалила: «Хром-

ченко Эльчика Янкелевича, Поволоцкого Моисея Мееровича, Гольдберг Иуду-Лейбу Мотелевича выслать через ППОГПУ в Ка-

закстан, сроком на ТРИ года. Дело в отношении Вексельман Ушера

Срулевича ОТЛОЖИТЬ» [а. с. 50].

28 січня того ж року цим же органом було прийнято рішення

названих осіб від покарання достроково звільнити за поданням

ДПУ України, оскільки вони «дали публікацію в пресі про вихід з

названої організації» [а. с. 52]. За рішенням Колегії ОДПУ від

26 січня 1927 р. Вексельмана було з-під варти звільнено, провад-

ження по справі припинено, справу здано до архіву [а.с. 55]. Си-

туація з Вексельманом дає підстави для певних підозр щодо його

ролі у справі, але прямих доказів його співпраці з органами ДПУ

не виявлено. Усі фігуранти були реабілітовані 16 лютого 1994 року.

У невеликій за обсягом (усього 73 арк.) справі з відносно про-

стою фабулою виразно віддзеркалилась ситуація політкультур-

ного простору України 20-х років минулого століття. «В радянські

часи офіційно визнаним був лише комсомол, а до всього «поза-

комсомольського» було негативне офіційне ставлення, яке досить

часто закінчувалося репресіями. Діяли спеціальні органи для бо-

ротьби з «антирадянськими» молодіжними організаціями. Тому

тривалий час вважалось, що окрім комсомолу, ніяких більше ор-

ганізацій не було. Але в 1920-і рр. в УСРР існували й активно

діяли досить багато альтернативних комсомолові молодіжних

об’єднань, різноманітних як за напрямками, так і за формами ді-

яльності, під впливом яких перебувала значна частина молоді».28

28 Валентина Молоткіна. Молодіжні організації в Україні в політкуль-

турному просторі 1920-х років (Етнічна історія народів Європи, нау-

кове видання Київського національного університету імені Тараса

Шевченка. Виходить з 1999 року, випуск 41. – С. 105.

89

Складна військово-політична та економічна ситуація початку

20-х років зумовлювала негативне ставлення населення, молоді

зокрема до радянської влади. Політика насильницької реквізиції

«надлишків» продовольства, мобілізації до лав армії спричиняла

зрозумілий спротив. Частина сільських юнаків поповнювала лави

так званих «політбанд», інші хлопці та дівчата гуртувались на-

вколо «Просвіт», «Громад» – культурно-просвітницьких орга-

нізацій із вираженим українським національним характером. Ро-

зуміючи це, більшовики поставили та почали втілювати у життя

завдання перетворити «Просвіти» на органи ідеологічного

впливу, засіб перебудови класової свідомості населення. Втім, ус-

піхи комуністичного будівництва на селі були невиразними, ко-

муністична ідея не сприймалась, тому виникали та розвивалися

позапартійні організації («Червона спілка», «Безпартійна

спілка», «Просвітня спілка» та інші), кількість яких перевищу-

вала кількість комуністичних спілок.

Характерною рисою молодіжного руху в країні цього періоду

була різноманітність організацій, формувань, груп (боротьбісти, трудовики, анархісти, сектанти тощо). Організації єврейської, ні-

мецької, польської молоді, загальноросійські угруповування зай-

малися культурно-освітньою діяльністю, вихованням у національ-

ному дусі.

З огляду на обраний нами приклад подій у єврейському міс-

течку Златопіль, коротко зупинимось на молодіжних організаціях

єврейської меншини. Серед них – Євкомол (виник у 1920 р., ло-

яльно ставився до влади, діяв легально, у 1923 р. приєднався до

комсомолу); Єврейська спілка соціалістично-робітничої молоді,

«Югенд Поалей – Ціон»; сіоністсько-соціалістична спілка молоді

(ЦСЮФ) та ін. Матеріали документів свідчать про те, що сіо-

ністські організації були найчисленнішими і найвпливовішими з

небільшовицьких молодіжних об’єднань, які використовували ор-

ганізаційні засади, подібні до комсомольських, проводили еко-

номічну (організовували артілі, кооперативи, майстерні) та гро-

мадсько-політичну (масові виступи, демонстрації) роботу. Дуже

90

часто актив сіоністських організацій був забезпечений і працював

значно краще, ніж комсомольський.29

Найбільшою за масштабами впливу на єврейську молодь була

організаційно оформлена у 1921 ЦСЮФ, яка у 1925 році налічу-

вала близько 3 тис. членів. Її головний конкурент – «Організація

сіоністської молоді» (ОСМ), яка підтримувала партію сіоністів-

трудовиків (СПТ). У 1924 р. ОСМ об’єдналася із сіоністськими

студентськими організаціями «Гістадрут» та «Геховер», гуртком

«Кидимо», організацією єврейських скаутів «Гашомер-Гацоїр»

(«біло-блакитними») й утворила «Єдину Всеросійську Органі-

зацію Сіоністської Молоді» (ЄВОСМ), членами якої й були фі-

гуранти «златопільської справи».

У 150 осередках, що діяли на території УСРР в середині

1920-х рр., налічувалося близько 1,5 тис. юнаків і дівчат [36]. Ос-

новне завдання культурно-освітньої діяльності ЄВОСМ вбачала

у підготовці національно освічених, громадсько розвинутих, ор-

ганізаційно вихованих, професійно підготовлених та фізично здо-

рових молодих людей; боротьбі з асиміляційними тенденціями

серед єврейської молоді та прилученні її до єврейської культури.30

Державне Політичне Управління України не могло миритися

з існуванням подібних небільшовицьких організацій, тому 1926 р.

було проведено масові арешти молодих сіоністів (частиною за-

гального «улову» близько 600 осіб стали й златопільські хлопці).

А остаточно діяльність ЄВОСМ була припинена 1934 року.31

«Озброєний загін партії» постійно проводив роботу проти

національних рухів на території країни, втілюючи в життя інтер-

національну політику більшовизму, жорстокими методами насад-

жуючи денацифікацію та нівелювання населення, прагнучи пере-

творити його на «єдину історичну спільноту – радянський народ».

29 Центральний державний архів громадських об’єднань України

(ЦДАГО України). – Ф. 7. – Оп. 1. – Спр. 11. – Арк. 12

30 ЦДАГО України. – Ф. 7. – Оп. 1. – Спр. 11. – Арк. 88-89

31 Прилуцький В.І. Небільшовицькі молодіжні об’єднання в УСРР в 20-

ті рр. Історичні зошити АН України. – К., 1993. – 58 с.; сс.31-41, 49

91

ПринЦиПи «fair trial»

vs Практика каральних орГанів

4 листопада 1950 року в Римі було підписано Конвенцію про

захист прав людини і основоположних свобод, Україною Кон-

венцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97, чинності

вона набула 11.09.1997 р. Стаття 6 Конвенції має назву «Право

на справедливий суд» та подається у наступній редакції:

«1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд

його справи упродовж розумного строку незалежним і безсто-

роннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо

його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить об-

ґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального

обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але

преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом

усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному

суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або за-

хист приватного життя сторін, або – тією мірою, що визнана

судом суворо необхідною, – коли за особливих обставин публіч-

ність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

2. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального пра-

вопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не

буде доведено в законному порядку.

3. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального право-

порушення має щонайменше такі права:

a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для

нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого

проти нього;

б) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; в) захищати себе особисто чи використовувати юридичну до-

помогу захисника, вибраного на власний розсуд, або – за бра-

92

ком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисни-

ка – одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимага-

ють інтереси правосуддя;

г) допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх до-

питали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих

самих умовах, що й свідків обвинувачення;

д) якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, – одержувати безоплатну допомогу пе-

рекладача» [1].

Ці основні засади й принципи справедливого судочинства іс-

нували й раніше, хоча їх не завжди дотримувались. Особливо ж

ними нехтували у тоталітарних державах. Зокрема, подібне масово

відбувалось у практиці повсякденної роботи каральних органів

радянської держави і практично в усі часи її існування. Розглянемо

як приклад одну з припинених кримінальних справ із фондів Дер-

жавного архіву Кіровоградської області (справа арх. № 4688-

ФПД на Мікулинського Карла Йосиповича). Матеріали справи

подаються мовою оригіналу.

Мікулинського Карла Йосиповича, 1887 року народження, уродженця

с. Чечельник Вінницької області, поляка, з нижчою освітою, коваля па-

ровозоремонтного заводу м. Гайворон, було заарештовано 19 листопада

1937 року. Тут видається доречним згадати статтю 5 Конвенції

(«Право на свободу та особисту недоторканність»), за якою «1.

Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого

не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно

до процедури, встановленої законом: . .c) законний арешт або за-

тримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетен-

тного судового органа за наявності обґрунтованої підозри (виділено

авт.) у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вва-

жається (виділено авт.) необхідним запобігти вчиненню нею пра-

вопорушення чи її втечі після його вчинення» [1].

Мікулинському ж було висунене таке звинувачення «имел

тесные связи с арестованным братом за ШП (професійна абре-

віатура, означає «шпигунство» – прим. авт.) деятельность, по-

93

ддерживал связи с поль. к-р элементом, антисов. настроен, занима-

ется к-р подрывной деятельностью на производстве». Цю «об-

ґрунтовану підозру» далі ще міцніше «обґрунтовує» довідка

№ 07/01 від 25.11.37 р. Струнківської сільської ради за місцем

проживання Мікулинського: «Справка-характеристика. Дана

настоящая на Микулинского Карла Иосифовича в том, что таковой

по национальности поляк, активный участник польско-костёльной

общины – является одновременно у таковых органистом.

Брат Микулинского Карла – Микулинский Франц высылался в

1930 году на Далёкий Север и в данное время арестован органами

НКВД за контрреволюционные действия. Со своим братом Карл

Микулинский имеет тесные родственные связи. Микулинский Карл

антисоветски настроен, всё время поддерживает связи с польским

националистическим элементом, проводит антисоветскую агита-

цию против советских мероприятий» (2: 17). Стиль наведеного

документа наводить на думку про те, що його написано під пряму

диктовку оперативного співробітника органу НКВС.

Стаття 5 Конвенції містить і пункт про мову процесуальних

дій: «2. Кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінфор-

мований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту

і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього». Суб’єкт

справи за національністю поляк, проживав в Україні, але звину-

вачення йому було пред’явлене мовою російською. У цьому ви-

падку він, згідно зі статтею 6, мав право скористатись послугами

перекладача: «e) якщо він не розуміє мови, яка використовується

в суді, або не розмовляє нею, – одержувати безоплатну допомогу

перекладача» [1]. Так само російською мовою писалися довідки

й характеристики, нею ж велася письмова фіксація результатів

допитів свідків, складалися підсумкові документи.

Процитуємо характеристику на Мікулинського К.Й., підпи-

сану начальником Гайворонського паровозоремонтного завода

Гладковим (його також було засуджено 1938 р., – прим. авт.): «За

время своего пребывания на заводе проявил себя как врач... Вёл раз-

говоры среди отсталых рабочих, что карточки отменили, а без

94

карточек ничего нет, всё в руках спекулянтов, а их покрывают... В

местном костёле был органистом и правой рукой ксёндза» [2:18].

На нашу думку, у цьому тексті також відчувається «підказка»

НКВС. Таким само «виразним» та «звинувачувальним» за зміс-

том є й текст залученої до справи постанови ще від 24 квітня

1931 року (наводимо повністю): «По национальности поляк, на-

циональность свою скрывает, так как брат его, Микулинский Иван

в анкетах указывает своё польское присхождение. В политотно-

шении ни в чём себя не проявил. На основании изложенного и исходя

из соображений, что пребывание Микулинского К.И. на военно-

стратегической пограничной Юго-Западной жел. дороге недопус-

тимо, полагаю: гр-на Микулинского Карла Иосифовича перебросить

на дороги тыла» [2:20].

На час описуваних подій (1937-38 рр.) у невеличкому містечку

Гайворон, існували аж два органи НКВС: районне відділення

(РО) та відділення на транспорті (ОДТО). Перше з них щодо

взаємодії 23.11.1937 р. повідомило друге, що ними «арестован

гр. Микулинский Франц Иосифович и привлечён к ответственности

за шпионскую контрреволюционную деятельность по польской ли-

нии. Брат Микулинского – Микулинский Карп Иосифович работает

на ж.д транспорте, имел тесные родственные связи со своим братом

Микулинским Ф. И.: вместе с ним систематически пьянствовал»

[2:21]. Текст «дуже переконливий», особливо ж щодо «тісних

родинних зв’язків» між братами та їхніх «систематичних» розваг, які мали зацікавити аж ніяк не контррозвідку, а максимум комітет

тверезості мешканців.

Втім, за статтею 6 Конвенції заарештований органми НКВС

Мікулинський повинен був «б) мати час і можливості, необхідні

для підготовки свого захисту;

c) захищати себе особисто чи використовувати юридичну до-

помогу захисника, вибраного на власний розсуд, або – за бра-

ком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисни-

ка – одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають

інтереси правосуддя;

95

г) допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх до-

питали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих

самих умовах, що й свідків обвинувачення» [1].

На практиці ж у суворій реальності СРСР слідчим було допи-

тано свідків Закусилова С. і., Підскальского Д. І., Зернова М.Я.

та Яхницю Г.І., чиї свідчення від 27.11.37 р. покладено в основу

звинувачення: «Во время экономических затруднений (читай: Го-

лодомора!, – прим. авт.) Микулинский Карл всегда плакал, что при

Советской власти очень плохо жить и ничего нельзя достать»

[2:25]; «Микулинского я знаю давно, последний – активный учас-

тник польской костёльной общины и ярый националист, являлся

членом польской к-р группировки с Новицким, Дуткевичем, Яни-

шевским, Любанским и др. (всі ці особи так само репресовані –

прим. авт.) «Эх, наша Польша не пропадёт, она уже связалась с

Германией и теперь она всем может дать по шапке... Советская

власть хвалится, но ничего: как прижмёт её польский сапог, то

тогда будет известна сила и мощь нашей родной и любимой По-

льши» [2:26-27]; «Микулинский совместно с польксёндзами зани-

мался антисоветской агитацией против мероприятий Советской

власти, в частности, агитировал поляков, чтобы не вступали в

колхоз... В период закрытия костёла во главе остальных поляков

вёл агитации, чтобы силой не допустить закрытия костёла»...

«на производстве вёл контрреволюционную подрывную деятель-

ность, направленную против разворота стахановского движения, утверждая, что стахановское движение – это ложь и издеватель-

ство над рабочими» [2: 27-28]; «его практическая производствен-

ная деятельность была также диверсионной, подрывной. Маски-

руясь тем, что плохие угли, плохая сталь, плохое дутьё

Микулинский систематически делал брак на самых ответственных

деталях паровоза с целью вызвать аварии и крушения поездов»...

«в период...выборов в Верховный Совет Микулинский заявил, что

ему выборы совершенно не нужны, что плакаты, лозунги, иллюми-

нация к выборам – это безобразие, это глупая трата средств и

энергии, и что вместо того, чтобы тратить средства на произ-

96

водство, их тратят на такую чепуху, как выборы в Верховный

Совет»; «сам был в своё время католическим активистом, ак-

тивно участвовал в работе польской католической общины Гайво-

рона и в постройке в Гайвороне костёла в период империалисти-

ческой и гражданской войны» [2:29-30]. Одночасного допиту

звинувачуваного та свідків із метою встановлення об’єктивних

даних не проводилось.

У кінці листопада 1937 р. оперативний співробітник ОДТО

сержант держбезпеки Мінчин та його начальник – лейтенант дер-

жбезпеки Шичанін складають звинувачувальний висновок у справі

Мікулинського, пропонуючи «рассмотреть на Тройке по первой

категории», що означало розстріл [2: 32]. Але Особлива нарада

зупиняє вибір вироку на 10 роках таборів. Свій термін Мікулин-

ський відбував у Івдельлазі Свердловської області, п/в 232, 3 загін

лагпункту №1.

Зауважимо, що так звана Особлива нарада не є судовим органом

у повному розумінні цього терміну. Основою ж справедливого

судочинства є реальний, а не формальний доступ до процедури з

усіма атрибутами судового контролю, тобто, за сучасними євро-

пейськими нормами, право на справедливий суд є перш за все

право на суд! У цьому Мікулинському було якраз і відмовлено.

Дотримуючись послідовності матеріалів кримінальної справи

зазначимо, що 18.06.1940 р. Мікулинський звернувся до Управ-

ління НКВС по Одеській області зі скаргою: «Дело моё вёл следо-

ватель Менчик (Мінчин, прим. авт.), который три раза допра-

шивал меня. 20.11. он предъявил мне устное обвинение во

вредительстве на производстве. В ответ на мою просьбу вызвать

на очную ставку кузнеца-мастера и механика цеха следователь об-

ругал меня матерщиной, продержал 5 часов на стойке, после чего

отправил в камеру.

21.11 тот же следователь предъявил мне новое обвинение в том, что я будто бы состоял членом польской церковной общины и за-

нимался контрреволюционной работой. Второе обвинение, как и

первое, было мною категорически отвергнуто как наглый клевет-

97

нический вымысел, причём я просил следователя допросить целый

ряд свидетелей и навести справки на заводе о моём политическом

лице, работе и поведении. На третьем допросе я снова настойчиво

просил вызвать свидетелей, в чём следователь мне отказал, пояснив

мне, что в этом нет никакой надобности, т.к. наведением справок

он установил, что на заводе я работал хорошо и вредительством

не занимался, а также, что я только состоял членом церковной об-

щины, но никакой контрреволюционной работой не занимался.

Когда я отказался подписать и этот вымысел, т.к. никогда членом

церковной общины не состоял, следователь начал меня убеждать в

том, что это существенного значения не имеет, так как дело будет

разбираться в линейном суде на ст. Гайворон, где, если свидетели

докажут мою невиновность, будет привлекаться к ответствен-

ности тот, кто на меня донёс.

Будучи доверчивым и неопытным с одной стороны, а также же-

лая скорее попасть на суд, где я безусловно доказал бы свою неви-

новность, я поддался на удочку следователя и подписал протокол.

10.12 меня перевели в киевскую тюрьму, куда меня сопровождал

тот же Менчик. На вопрос, куда меня везут, он ответил, что меня

будут судить в Киевском суде, и я понял, что я обманут.

22.02.38 г. мне было объявлено постановление Особого совещания

о лишении меня свободы на 10 лет. Следователь в этом деле сыграл

незавидную роль, заставив меня. .подписать наглую ложь.

Считаю, что я арестован по доносу тех же церковников, в число

которых меня включил следователь, отомстивших мне за антире-

лигиозную борьбу с ними и вот на каком основании.

В 1930 г., когда наш завод испытывал острую нужду в бронзе для

паровозных подшипников, я на производственном совещании внёс

предложение снять колокола с костёла. Предложение было принято

и выполнено лично мною и молотобойцами Иваном Яворским и Пет-

ром Никулюком, которые могут это подтвердить в любое время.

В ответ на угрозы церковников, что придёт время, когда я по-

плачусь за эти колокола, я подал сельсовету мысль о закрытии этого

рассадника темноты. Сельсовет мою мысль осуществил, проведя

98

соответствующую анкету среди рабочих завода и в посёлке. . Вместо

того, чтобы проверить весь материал по этому делу, о котором я

рассказал, и привлечь к ответу подлых клеветников, следователь

сумел, наоборот, сфабриковать из меня религиозника и члена той

общины, с которой я так активно боролся. .» [2:41-42].

Стиль та мова наведеного документа дають усі підстави вва-

жати, що Мікулінському, людині з нижчою освітою, допомагали

його складати. Тим не менш, наведені факти свідчать про проце-

суальну неграмотність, кричущу несправедливість та відверте

фальшування матеріалів (з погляду Конвенції), допущені при роз-

слідуванні справи.

У грудні 1940 року справа на Мікулинського потрапляє на пе-

регляд до УНКВС по Вінницькій області. Було повторно передо-

питано тих самих свідкі. З них Яхниця, наприклад, повторив, що

Мікулинський був у костьольній общині, спілкувався з іншими

поляками, які проживали у Гайвороні, «были случаи, когда он за-

явил: «Стахановцы повышают производительность труда, а нам

за это снижают расценки. Какое же это стахановское движение, когда не дадут больше заработать...»; «Перед выборами в Вер-

ховный Совет СССР Микулинский также высказывал свои недо-

вольствия: «Зачем расходуют такие деньги на разные украшения, плакаты и лозунги, можно вполне обойтись без этих затрат, а

эти деньги использовать на дело»...; «О какой-нибудь вредитель-

ской работе я также ничего не знаю»; «К работе Микулинский

относился добросовестно, особенно был требовательный к моло-

тобойцам и администрации завода... Считался он ударником. За

отличную работу премировался»... [2:51].

Свідок Підскальський: «В одном из разговоров со мной Мику-

линский высказал сожаление о старой жизни: «Сейчас жизнь с каж-

дым днём становится хуже против старой жизни. Вот я считаюсь

ударником, а что мне даёт это ударничество? Раньше мы жили

лучше, чем теперь»; . .«о проводимой вредительской деятельности

Микулинского мне ничего было неизвестно. В 1937 году у Микулин-

ского был брак в работе, но этот брак никак не мог быть расценен

99

как вредительство. . Никакой вредительской деятельности за Ми-

кулинским я не замечал» [2:53].

Свідок Зернов: «Мои высказывания следователь Минчин за-

писал совершенно по-другому»; «Я работал сверловщиком на заводе

и по работе с Микулинским не соприкасался. Слышал, что он счи-

тался хорошим работником, всё время выполнял тяжёлые работы, числился ударником, несколько раз премировался» [2:54].

Сумлінне ставлення Мікулинського до праці підтвердили

свідки Миколюк Петро Лукич, Горчинський Василь Гурович, Фер-

нець Ілля Карпович [2:55-57]. Позитивну характеристику видав

йому 18.12.1940 р. і завод [2:60], втім, 25 грудня 1940 р. УНКВС

по Вінницькій обл. прийняло рішення «жалобу осужденного Ми-

кулинского К.И. оставить без последствий за отсутствием осно-

ваний к пересмотру ранее вынесенного решения по делу» [2:64-65].

Повторного перегляду справа дочекалась тільки 1954 року за

скаргою дружини Мікулинського – Юлії. Постановою президії

Кіровоградського обласного суду № 44-У-151-с від 04.04.1959

року постанову Особливої наради при НКВС СРСР від 26 грудня

1937 року стосовно Мікулинського Карла Йосиповича було ска-

совано, а справу припинено «за отсутствием состава преступ-

ления» [2:112-113].

Незважаючи на те, що на час реабілітації Мікулинського Кон-

венцію вже було прийнято країнами Європи, а її положення були

відомі юристам інших країн, постанова президії Кіровоградського

обласного суду була секретною, про що й свідчить літера «с» у

номері документа. Можна погодитись, що «судове рішення про-

голошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені

в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини

в інтересах моралі, громадського порядку чи національної без-

пеки (виділено авт.)», але, здається, що тисячі подібних постанов

було засекречено з інших міркувань, «коли за особливих обставин

публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя» [1], у даному випадку розсекреченість могла зашкодити інтересам

самої держави, затьмарити старанно створюваний нею імідж.

100

Справа Мікульського – типовий приклад багатьох тисяч по-

дібних справ, сфальшованих каральними органами СРСР у період

так званого «Великого терору». Проаналізована з позицій сучас-

ної нам Конвенції, вона дає яскраві приклади безкарного пору-

шення тодішніми оперативниками та слідчими, суддями та про-

курорами основних прав людини, зокрема – права на справедливий

суд, на суд взагалі. Справа містить також і документи про засто-

сування незаконних методів слідства, фізичного примусу. Ось

один із прикладів: «Минчин... во время допроса угрожал пистоле-

том и требовал, чтобы я говорил всякие небылицы, но я отказы-

вался это делать, тогда Минчин писал протокол, какой ему был

нужен, и требовал от меня подписи, что мною под силой угроз и

насилий со стороны Минчина делалось, но за что я расписывался, я

совершенно не знал. Так было по делу Микульского, так было и по

другим делам» (свідок Підскальський, 16.12.1958 г.) [2:81].

Тема «fair trial», «справедливого суду», є актуальною і в наш

час, коли часто порушуються резонансні судові справи як проти

відомих особистостей, так і проти рядових членів суспільства.

Наше звернення до справ періоду порушень законності має стати

для працівників правоохоронних та судових органів інформацією

для роздумів та застереженням від зловживань, оскільки нашою

метою є розбудова сучасної демократичної правової держави.

бібліографія:

1. Конвенція про захист прав людини і основоположних сво-

бод, info@pravo.news;

2. ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. № 4688

101

«тЕмний ліС» ПилиПа бЕма

У нашому сучасному календарі є декілька скорботних дат, одна

з них – День пам’яті жертв політичних репресій.

Побудова та підтримання функціонування держави неможливі

без певної частки примусу. Але все залежить тільки від кількості

того примусу, від його інтенсивності, вектору скерованості та

кінцевої користі для суспільства.

Від часів Езопа відомі байки про стосунки влади й людини, багатих та бідних. Зі шкільної програми ми добре пам’ятаємо са-

тиричні та іронічні твори байкарів ХІХ сторіччя росіянина Івана

Крилова, що перекладав французького поета Жана де Лафонтена

та українця Леоніда Глібова. Усі вони часто користувались у своїй

творчості алегоріями, виводячи в образах тварин характерних

представників світу людей. Спробуємо й ми, методами й цитатами

з відомих усім байок, переповісти та прокоментувати одну досить

сумну історію людської долі.

Й. Сталіна свого часу називали і «батьком народів», і «другом

дітей», і «великим кормчим», але був він, насамперед, єдиною лю-

диною на теренах Союзу РСР, яка вирішувала шляхи, способи й

методи побудови соціалізму. Справа це була нова й досі невідома, тому його теорії сприймалися, як «з місця в кар’єр» й реалізову-

вались миттєво та безвідмовно. Наприкдад, сказав вождь, що кла-

сова боротьба посилюється в міру зростання успіхів у справі по-

будови соціалізму – то значить так тому й бути. Треба розширювати

та зміцнювати каральні органи всередині країни. Чим не ситуація

з глібовської байки «Вівці та собаки»:

Один заможний господар

Надумався Вовків злякати.

Що, – каже, – той вівчар

Собак дві сотні назбирати!

102

І «назбирали»: практично у кожному районі області було

створено відділи або відділення НКВС. Є люди – потрібно пока-

зати працю з реалізації ідеї вождя. Навіть через 20 років по ре-

волюції та громадянській війні невдоволених соціальними екс-

периментами влади вистачало. Досить було й просто збіднілих

та голодних, роззутих та роздягнених. Чи були всі вони ворога-

ми влади? Однозначно й не скажеш. Почали до них «придивля-

тися», та ще й «уважно», як начальство вимагало, бо ж «вороги

за кордоном не дрімали». Меткий Глібов наче у воду дивився: Здається б, і гаразд було:

Вовки полохать перестали, –

Так друге лихо підросло:

Свої Собаки шкодить стали.

Аж жаль бере, як розказать:

З Овечок перше вовну драли,

А далі м’яса забажали

Та й ну щодня Овець качать.

До осені звели отару...

Зосталось, може, з пару,

Та й тих упорали під темну ніч,

Щоб більше не кортіло.

Замість поліпшення життя простих людей, вирішення еконо-

мічних проблем країни було обрано шлях репресій, шлях примусу

або просто фізичного знищення. Зрозуміло, що Глібова у ЦК

Компартії не читали, тому й мала країна десятки, сотні ти-сяч

ув’язнених, засланих, розстріляних. Як писав Крилов, «у сильного

всегда бессильный виноват».

Радянський Союз керувався «єдино вірним», «єдино пра-

вильним» джерелом натхнення: вченням Маркса-Енгельса-Ле-

ніна-Сталіна. Кришталеві води цього джерела не можна було не

те, що скаламутити – скоса дивитись на них було небезпечно.

«Собаки» влади (а у байці Крилова це голодний Вовк ) одразу ж

ставали на захист «вічно живої теорії»:

103

Как смеешь ты, наглец, нечистым рылом

Здесь чистое мутить питье Мое

С песком и с илом?

За дерзость такову

Я голову с тебя сорву.

Привід знаходили без вагань та без довгих пошуків. Наприк-

лад, Бема Пилипа Якубовича, 1912 року народження, спочатку

звинуватили у шпигунстві (та зрозуміло ж: він-бо німець за на-

ціональністю!). Коли той, ошелешений таким недолугим звину-

ваченням, почав відмовлятися, йому одразу ж привели свідчення

про контрреволюційну діяльність:

«Вопрос: Вы обвиняетесь в том, что проводили шпионскую

работу в пользу иностранных государств. Признаёте себя виновным

в предъявленном Вам обвинении.

Ответ: Виновным себя в предъявленном обвинении я не признаю.

Вопрос: Вы лжёте. Следствие располагает данными о том, что Вы являетесь германским шпионом. Требуем дачи правдивых

показаний по существу предъявленного Вам обвинения.

Ответ: Шпионской деятельности я не проводил.

Вопрос: Вы, как антисоветски настроенный элемент, проводили

среди колхозников контрреволюционную агитацию, направленную

на подрыв колхозного строительства. Извращали в контрреволю-

ционном духе Сталинскую конституцию. Дискредитировали мероп-

риятия, проводимые партией и Совправительством» [а. с. 12].

Бем, звісно, всі звинувачення заперечував [а. с 12-13]. Втім, слідство не поспішало. Бема заарештували 12 лютого 1938 року, довідку з сільради про його соціальний стан «син крупного ку-

лака-експлуататора» [а. с. 10] взяли у квітні того ж року, у квітні

ж допитали кількох свідків, які підтвердили такі висловлювання

Бема: «Советская власть выдумывает разные способы, чтобы об-

мануть крестьян, говоря, как будто добровольный заём, а по су-

ществу это только вылазка, это грабёж народа», «Советская

власть ежегодно забирает хлеб; колхозники возле хлеба работают

и потом приходится покупать хлеб и голодать», «Советская

104

власть помогает Испании, вывозят туда продукты и товары, а

мы здесь и весь народ в Советском Союзе голодает и ходят обор-

ванными» та под. [а. с. 18-21]. Частково ці висловлювання Бем

визнав [а. с. 22-23].

Його допити було продовжено вже у вересні 1938 року. Свою

«провину» він визнав повністю [а. с. 14, 23]. Далі – майже за

Криловим:

– Ах, я чем виноват?

– Молчи! Устал я слушать,

Досуг мне разбирать вины твои, щенок!

Ты виноват уж тем, что хочется мне кушать, –

Сказал и в темный лес Ягненка поволок.

«Вовк» – «Особлива трійка» при УНКВС по Миколаївсь-

кій області 26 вересня 1938 року визначила йому покарання у

вигляді восьми років таборів (читай – «темного лісу») [а. с. 28].

Бема П.Я. реабілітовано у квітні 1989 року [а. с. 33].

Нехай читачі, а у першу чергу – можливі родичі несправедливо

репресованого Пилипа Якубовича, пробачать мені звернення до

жанру байки. Я просто хотів показати живучість деяких стосунків

між людиною та тоталітарною владою. Як писав Глібов, На се коротка річ:

Дурний порядок – дурне й діло.

105

Самотній «шПиГун» 33

В організованій більшовиками кривавій вакханалії під час по-

шуку винних у провалі побудови соціалізму, репресивні органи

країни демонстрували «вєрноподданность», разкриваючи не

тільки цілі антирадянські організації, але й окремих «ворогів».

Вважаємо за доцільне навести приклад долі однієї простої людини.

Постанови про початок попереднього слідства, обрання за-

побіжного заходу та притягнення як звинувачуваного, складені у

серпні 1937 р., містять приблизно той самий текст, з якого стає

відомим, що «Волынский Абрам Иосипович, 1893 года рождения, еврей, гражданин СССР, продавец облторга, проживает Роза Люк-

сенбург, 5, в 1924 году нелегально прибыл из Польши как перебежчик, при обстоятельствах, не заслуживающих доверия, подозревается

в причастности к шпионской деятельности в пользу иностранных

разведывательных органов... оставление Волынского Абрама Иоси-

повича на свободе может дать ему возможность скрыться от ор-

ганов следствия и суда» [а. с. 1-4].

19 серпня 1937 р. малописьменний сержант міліції, який своє

власне прізвище «намалював» олівцем так, що прочитати його

однозначно неможливо, а прізвище відомої німецької революціо-

нерки Рози Люксембург «викарбував» як «роза Люксенбург», вилучив у Волинського паспорт, «письма изаграницы – 2, заявле-

ния – 4, документ написаный неруским росчерком, справку от

10.12» [а. с. 6].

Перший допит Волинського було проведено 31 серпня 1937 р.

Відповідаючи на запитання слідчого, він пояснив, що весною

1920 р. разом із дружиною виїхав до м. Гродно (на той час – По-

льща), де й проживав до 1923 р., коли його було з Польщі вислано

33 ДАКО, фонд 8907, оп. 2-р, спр. №11519-п

34 Документи подаються у їх оригінальному варіанті, без правки чис-

ленних помилок (Авт.).

106

назад до СРСР. У м. Гродно лишились проживати батьки та два

брати дружини. Вона мала з ними листування до 1927 р. За час

проживанння у Польщі Волинського (за його словами) двічі за-

тримувала місцева поліція, звинувачуючи у більшовизмі, але після

нетривалого утримання під вартою відпускала без пред’явлення

звинувачень [а. с. 9].

Наші слідчі виявились такими ж прямолінійними:

«Вопрос: Следствие требует рассказать о Вашей шпионской

работе в пользу Польши.

Ответ: Всё отрицаю.

Вопрос: Установлено, что Вас арестовывали не полицейские

власти, а управление дифензивы, не так ли?

Ответ: Меня арестовывали полицейские, это я хорошо помню.

Вопрос: Значит, в тот момент, когда управление дифензивы вас

арестовало, осуществило Вашу вербовку и после чего перебросило на

Советскую сторону. В этом следствие требует Вашего признания?

Ответ: Всё отрицаю» [а. с. 9].

Три тижні Волинського не турбували допитами, а 21 вересня

1937 р. у нього знову запитують те ж саме: «Следствие распола-

гает данными о том, что вы были переброшены из Польши в СССР

польскими разведовательными органами с целью шпионажа. Требую

правдивые показания.

Ответ: В 1923 году меня польское правительство выслало из

Польши как подданного СССР, а в Польшу я выехал в 1921 году из

гор. Кирово, я приехал вместе со всей семьёй в город Минск и из

Минска совместно с лицами, которые жили на территории СССР

после империалистической войны переехал в Польшу, где и прожил

до 1923 года».

Відзначимо необачність, або ж тонкий та дуже небезпечний

для ситуації гумор підслідного, який зізнається (чи натякає че-

кістам?), що «за период времени нахождения меня в Польше я был

два раза арестован, обвиняли меня в том, что я большевик и как

будто бы я работал, будучи в СССР, в ЧК. При аресте меня содер-

живали не больше по 8-10 часов, после чего освобождали. Будучи в

107

Польше, я всё время работал в железоскобяном магазине в частника

Гарбульского.

Вопрос: Вы даёте не правдивые показания, следствие вторично

ставить вам вопрос о том, что вы занимались на территории СССР

шпионской деятельностью. Требую дать правдивые показания.

Ответ: Шпионской деятельностью на территории СССР я

не занимался. Меня польская разведка не перебрасывала в СССР

для шпионских целей, а выслала меня как подданного СССР...».

«Виліпити» шпигуна з Волинського не виходило, принаймні, йому таке амплуа не подобалось, він його заперечував, а доказів у

слідства не було ніяких. Але ж людину вже арештовано! Нама-

гаючись врятувати обличчя, слідство змінює курс: «Вопрос: След-

ствие располагает данными, что вы, работая в системе кустпром-

союза агентом по снабжению, проводили активную к.-р. деятельность

с целью срывов производственных заданий.

Ответ: В проведении к.-р. деятельности на производстве я

отрицаю, так как я очень мало был на производстве, больше всего

находился в командировках, а также за весь период моей работы

не было таких случаев, чтоб срыв производственных планов был

по моей вине, т.е. в несвоевременной доставке сырья для производ-

ства» [а. с. 10].

Для підтвердження своєї нової версії слідчі допитали двох

співробітників Волинського – Білого Миколу Васильовича та Ан-

дреєва Миколу Терентійовича. Допитував їх співробітник на пріз-

вище Криворучко з відповідним прізвищу почерком, тому про-

читати ці процесуальні документи важко; з них, утім, можна

зрозуміти, що Волинський несвоєчасно постачав на виробницт-

во окремі матеріали, а також «сознательно создавал настроение

против Соввласти среди рабочих артели путём несвоевременной

выдачи рукавиц спец. для рабочих, в результате чего 20 человек ра-

бочих обожгли и порезали себе ноги и руки» [а. с. 12-16].

Практично за свідченнями цих двох осіб Волинського Особли-

вою нарадою при НКВС СРСР за протоколом від 4 жовтня 1937 р.

було засуджено до 10 років виправно-трудового табору [а. с. 21].

108

У квітні 1940 року прокуратура УРСР провела додаткове роз-

слідування за справою Волинського. Доказів його ворожої діяль-

ності не встановлено, а повторно допитані свідки Білий та Андреєв

заявили, що у 1937 р. їх змусили підписати не читаючи протоколи

їх допитів [а. с. 22-25].

Волинського було реабілітовано 30 червня 1989 року.

Матеріалів про долю Волинського, такого собі самотнього

спочатку шпигуна, а потім шкідника, про членів його сім’ї у справі

немає. Воно й зрозуміло: чи ж буде хвилювати велику машину

держави доля одного з її маленьких гвинтиків, яких були незліченні

тисячі?

109

СіоніСти З ЦЕнтру міСта 35

Тут уже йшлося про те, як сіонізм «рулив» у містечку Злато-

піль, але на кінець 1920-х років чекістські органи більшовизму

проявляли до тодішніх дисидентів певну толерантність щодо міри

покарання. З часом ця «толерантність» перетворилась на нічим

зовні не зумовлену звірячу жорстокість. Про це – в історії ще од-

нієї «націоналістичної організації».

У середині 1930-х наше місто – Зінов’ївськ, пізніше Кірово –

було райцентром Миколаївської області, але вже жило в очікуванні

перетворення на обласний центр (область було утворено у січні

1939 р.). Зрозуміло, що нову область було утворено не тільки з

суто територіальних міркувань, але й з огляду на індустріально-

аграрний потенціал Кіровоградщини, здобутки її населення.

Могли враховуватись і «здобутки» міського відділу НКВС. Чи

були вони незаперечними? За нормами того часу – так!

У період з 4 січня по 18 квітня 1938 р. Кіровський міський

відділ НКВС арештовує 18 осіб єврейської національності за зви-

нуваченням в участі в «контрреволюционной шпионской сионис-

тской организации, которая ставила своими задачами проведение

активной борьбы с Советской властью», ст.ст 54-10, 54-11 КК

УРСР [а. с. 209]:

1. Берман Лев Мойсейович, 1898 р.н., уродженець та мешка-

нець м. Кірово, вул. Гоголя, 64, плановик «Головборошна», освіта

незакінчена середня;

2. Бродянський Герш Якович, 1908 р.н., ур. с. Красносілки

Черкаського округу, проживав м. Кірово, вул. Береславська, 2, робітник заводу «Червона Зірка», з нижчою освітою; 3. Верховський Давид Йосипович, 1903 р.н., ур. та мешканець

м. Кірово, вул. Дзержинського, 52, заввідділом метвиробів між-

райбази облспоживспілки, з нижчою освітою;

35 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. № 4848-фпд

110

4. Медведик Яків Григорович, 1903 р.н., ур. та мешканець м. Кі-

рово, вул. Тимірязева, 72, заввідділом постачання панчішної фаб-

рики, з нижчою освітою;

5. Торчинський Арон Борисович, 1893 р.н., ур. та мешканець

м. Кірово, вул. Дзержинського, 63, лікар маслозаводу № 12, з не-

закінченою вищою освітою;

6. Меєрзон Давид Григорович, 1893 р.н., ур. та мешканець

м. Кірово, вул. Тимірязева, 31, заввіділенням вендиспансеру, з ви-

щою освітою;

7. Бик Арон Ісерович, 1894 р.н., ур. та мешканець м. Кірово, вул. Чапаєва, 48, єврей, бухгалтер панчішної фабрики, з нижчою

освітою;

8. Касанов Лейб Бенціонович, 1899 р.н., ур. м. Лисянка Київ-

ської обл., проживав м. Кірово, вул. Гоголя, 64, завмайстернею

артілі «Текстильшвей», з нижчою освітою;

9. Білоцерківський Михайло Григорович, 1899 р.н., ур. с. Ве-

лика Виска, мешкав м. Кірово, вул. Островського, 10, бухгалтер

кондитерської фабрики, освіта середня;

10. Пінес Давид Фішелевич, 1883 р.н., ур. м. Лужани Гроднен-

ської губернії (на той час – Польща), мешкав м. Кірово, вул. Во-

лодарського, 20, викладач єврейської мови школи № 10, освіта

неповна вища;

11. Коган Михайло Ушерович, 1901 р.н., ур. с. Мар’янівка Ве-

ликовисківського р-ну, мешкав м. Кірово, вул. Тимірязева, 68, бух-

галтер заводу «Червона зірка», освіта неповна середня; 12. Немировський Абрам Лазаревич, 1893 р.н., ур. м. Бобри-

нець, мешкав м. Кірово, вул. Гоголя, 72, завскладом кондитерської

фабрики, з нижчою освітою;

13. Бахмутський Соломон Григорович, 1902 р.н., ур. м. До-

бровеличківка, мешкав м. Кірово, вул. Тимірязева, 77, заступник

комерційного директора цегельних заводів міста, освіта нижча; 14. Медовий Соломон Соломонович, 1904 р.н., уродженець

та мешканець м. Кірово, вул. Компанійця, 46, технорук хутряного

цеху артілі інвалідів «Червоний прапор», освіта нижча; 15. Лейтман Ісак Михайлович, 1908 р.н., ур. м. Баку, мешкав

111

м. Кірово, вул. К. Лібкнехта, 52, економіст артілі імені 2-ої п’яти-

річки, освіта середня;

16. Злобінська Ріва Абрамовна (жінка Лейтмана), 1902 р.н., ур. с. Вершино-Кам’янка, мекала м. Кірово, вул. К. Лібкнехта, 52, бухгалтер заводу «Озет», освіта нижча;

17. Волинська Вікторія Ісаївна, 1896 р.н., ур. с. Велика Виска, мешкала м. Кірово, вул. Луначарського, 22, вихователь дитбудинку, освіта середня;

18. Базелян Годя Ізрайлевич, 1895 р.н., ур. м. Торговиця Київ-

ської губ., мешкав м. Кірово, вул. Пролетарська, 26, ваговик за-

лізничної станції м. Кірово, освіта нижча.

З названих осіб раніше під судом та слідством не були Берман, Торчинський, Меєрзон, Бик, Білоцерківський, Пінес, Коган, Бах-

мутський, Волинська, Базелян.

Бродянський у 1926 році «был арестован органами ГПУ за

принадлежность к сионистской организации, просидел под арестом

19 дней и был отпущен» [а. с. 10], Верховський «в 1924 году арес-

товывался органами ГПУ за принадлежность к сионистам, просидел

под арестом 17 дней и был освобождён» [а. с. 14], Медведик

«в 1933 году арестовывался прокуратурой и был судим по ст. 97

УК УССР к 4 годам лишения свободы, меру соцзащиты отбыл»

[а. с. 20], Касанов «не судился, арестовывался в 1926 году за учас-

тие в контрреволюционной сионистской организации Елисавет-

градским ГПУ» [а. с. 40], Немировский «судился в 1935 году по

ст. 99 УК УССР на 6 месяцев принудработ» [а. с. 60], Медовой

«арестовывался органами ГПУ в 1932 году за золото, после шести

месяцев был освобождён» [а. с. 70], Лейтмана було двічі (у Баку та

у Москві відповідно 1926 та 1931 року) засуджено до заслання

на 3 роки [а. с. 75], Злобінська «в 1926 году арест. органами ГПУ

за принадлежность к к.-р. сионистской организации и была выслана

в Ср. Азию на 3 года. В 1931 году была арест. органами ГПУ и выс-

лана в Зап. Сибирь на 3 года» [а. с. 80].

Арешти осіб єврейської національності за участь у «контр-

революційних сіоністських організаціях» – відгомін політичної

боротьби у СРСР у 1920-ті рр. Повторні арешти тих же осіб –

112

свідчення класичної для чекістських органів СРСР практики по-

карання за одним і тим же звинуваченням (так, наприкінці 40-х –

на початку 50-х років минулого століття особи, які відбули отри-

мані 1936-38-го рр. терміни позбавлення волі у таборах, автома-

тично засуджувались до висилання та поселення у «курортних»

районах країни: Перм, Воркута, Колима, береги річок Об, Лєна, Єнісей тощо).

У справі № 4848 звертає увагу порядок підшитих у ній доку-

ментів. Так, постанови про арешт, ордери на обшук та їх прото-

коли, анкети арештованих залучені до справи у хронологічному

порядку. А от розділ протоколів допитів відкриває протокол до-

питу Бермана (арештований 30 березня 1938 р.) від 8-9 квітня

того ж року. Години допиту не вказано, але дата – 8-9 квітня –

свідчить про те, що Бермана допитували вночі. Показовим є й за-

документований діалог зі слідчим:

«Вопрос: Вы арестованы и привлекаетесь к ответственности

как участник антисоветской сионистской организации. Намерены

ли вы давать следствию правдивые показания по существу предъяв-

ленного обвинения?

Ответ: Я решил полностью рассказать о своей долголетней

контрреволюционной деятельности. В предъявленном обвинении

признаю себя виновным полностью. Заявляю следствию, что до дня

своего ареста я являлся активным участником антисоветской сио-

нистской шпионской организации.

Вопрос: Когда вы стали на путь борьбы с Советской властью?

Ответ: На путь борьбы с Советской властью я стал в

1919 году. В этот период времени в гор. Елисаветграде, ныне Кирово, оформилась и развернула работу сионистская организация ЦСП, Сионистская Социалистическая Партия. Первоначально я сочув-

ствовал этой организации, а в 1919 г. связался с ней организационно.

Как убеждённый сионист, в соответствии с общей тактикой нашей

организации, я непосредственно принимал участие в деятельности

организации, направленной против Коммунистической партии и

Советской власти» [а. с. 91-92] .36

Далі Берман називає таких людей: Сафро Зейлік, Теплицька

113

Циля, Бродянський Григорій, Верховський Абрам, Цукерман, Гольман Мойсей, Коган Михайло, Торчинський Арон, Штейнвер

Ілля, Резніченко Михайло, Бродський Мойсей, Кошков Йосиф, Фарберштейн Давид, Пекар Пейся, Бріліант Михайло, Портна

Роза, Касанов Лейб, Файберштейн Володимир, Медведик Елік, Верховський Давид, Злобінська Ріва, Пінес Давид, Волинська Вік-

торія, Лейтман (чоловік Злобінської), Немировський Абрам, Ме-

єрзон, Медведик Яків, Медовий тощо [а. с. 93-108].

Він також пояснює, у чому полягала діяльність організації: «На

нелегальных собраниях членов организации при участии беспартийных

мы компрометировали национальную политику Компартии, органи-

зовывали лекции о Палестине, популяризовали руководителей сионис-

тского движения доктора Герцеля37, Жаботинского38 и т.п. . Кроме

того, нашим комитетом были организованы сионистские ячейки в

Ново-Миргороде, Златополе, Первомайске и др. местечках» [а. с. 93].

Наступним до справи долучено протокол допиту Бродянсь-

кого Герша Яковлевича від 29-30 березня 1938 року, де той зізна-

ється, «что в сионистской организации я занимал видное положение

и принимал активное участие в сионистском движении» [а. с. 109], 36 Тут і далі мову цитованих документів, орфографію імен та прізвищ збере-

жено(Авт.).

37 Матеріал з Вікіпедії – вільної енциклопедії:Теодор (Бін'ямін Зеєв) Герцль

(*2 травня 1860, Пешт – 3 липня 1904, Едлах, Австро-Угорщина) – австро-

угорський письменник єврейського походження, журналіст, основоположник

ідеології політичного сіонізму, провісник створення єврейської держави і за-

сновник Всесвітньої сіоністської організації.

Герцль народився у Пешті, Королівство Угорщина, в єврейській родині вихідців

із Земуна (передмістя Белграда). У віці 18 років Теодор переїхав з родиною до

Відня, де навчався на юридичному факультеті Віденського університету. Піз-

ніше Теодор присвятив себе журналістиці й літературі, працював кореспон-

дентом газети Neue Freie Presse в Парижі, періодично їздив до Лондона і

Стамбула. Пізніше, на посаді літературного редактора Neue Freie Presse, він

написав кілька комедій для віденської сцени. З молодих років Герцль брав участь

в політичній ліберально-націоналістичній асоціації Burschenschaft. З 1895 року

почав боротися проти антисемітизму, а з 1896 року фактично став лідером

новоствореного сіоністського руху, залишаючись ним до своєї смерті.

На честь Теодора Герцля названо місто Герцлія.

38 Матеріал з Вікіпедії – вільної енциклопедії: Володи́мир (Зеєв) Євге́нович Жа-

боти́нський (06 (18) жовтня 1880, Одеса, – 4 серпня 1940, Нью-Йорк) – єврей-

ський письменник і публіцист, один з лідерів сіоністського руху; співзасновник

держави Ізраїль та його збройних сил (Гаґана).

114

а також називає імена членів організації: Садовніков Ізраїль, Са-

довнік Ріва, Машакова Гетя, Немировська Ліза, Верховський Да-

вид, Цукерман, Хазан Євсей, Хазан Майор, Тенлицька Ніна, Тоб-

лянська Вася, Злобінська Ріва тощо [а. с. 110-115]. Слідчий, заступник начальника 4 відділу УДБ УНКВС по Миколаївській

обл. лейтенант держбезпеки Гольдштейн закінчив допит «опти-

містичною» фразою: «Вы многое утаили из практической дея-

тельности контрреволюционной организации и обошли молчанием

о террористической деятельности организации. Вы будете изоб-

личены об этом на дальнейших допросах» [а.с. 116].

Дозволимо собі припустити, що такий порядок подачі доку-

ментів (першими йдуть протоколи з визнанням провини, видачею

спільників тощо) зумовлений можливістю хай побіжної, але пе-

ревірки справи представниками партійних органів та прокура-

тури, які входили до складу так званої «трійки».

Далі йдуть матеріали допиту Давида Верховського від 8 січня

1938 року, усього два питання й дві відповіді:

«Вопрос: Вы арестованы, как участник контрреволюционной

организации, дайте правдивые показания по этому вопросу.

Ответ: Я не являюсь участником контрреволюционной орга-

низации.

Вопрос: Вы говорите неправду: следствие располагает доста-

точно проверенными данными о том, что вы являетесь контрре-

волюционной организации, я требую от вас дачи правдивых пока-

заний по этому вопросу.

Ответ: Я никогда ни в какой контрреволюционной организации

никакого участия не принимал» [а. с. 118].

На допиті 15 січня того ж року Верховський тричі поспіль за-

перечує свою участь у організації: «Никогда никакого участия

я ни в какой контрреволюционной организации не принимал и ника-

кой контрреволюционной деятельности я никогда не проводил. . Я

ещё раз категорически утверждаю, что никогда никакого участия

ни в какой контрреволюционной организации я не принимал и ника-

кой контрреволюционной деятельности я не проводил. . Я ещё раз

утверждаю, что никогда никакого участия ни в какой контррево-

115

люционной сионистской организации я не принимал и никакой контр-

революционной деятельности я никогда не проводил» [а.с. 119]. Але

навіть виголошене тричі, за казковими канонами, заперечення

своєї провини не допомагає. За справу береться вже відомий нам

Гольдштейн, і ось 14 квітня 1938 року Верховський «решил гово-

рить правду и полностью рассказать следствию о своей долголетней

контрреволюционной работе. Ко дню ареста я являлся участником

антисоветской сионистской организации по гор. Кирово» [а.с. 120].

Свою згоду співпрацювати зі слідством він підтверджує, нази-

ваючи прізвища Сафро, Торчинського, Бермана, Бродянського, Касанова, Фенбернштейна, Лева, Медведика.

Аналогічна ситуація склалася і з Медведиком Яковом Григо-

ровичем. На допиті 8 січня 1938 року він категорчно заперечував

причетність до контрреволюційних організацій та контрреволю-

ційної ж діяльності, але вже 14 квітня того ж року, «убедившись в

том, что следствие вполне достаточно располагает материалами, изобличающими меня, как участника антисоветской сионистской

организации, я решил чистосердечно рассказать о своей долголетней

антисоветской деятельности. Я полностью подтверждаю, что до

дня ареста являлся активным участником контрреволюционной сио-

ноистской организации, существовавшей в гор. Кирово» [а. с. 129].

Він назвав прізвища Пекаря, Бика, Бродського, Шулова, Неми-

ровського, Білоцерківського, Бермана, Верховського, Медового, Касанова, Торчинського, Еренштейна, Бахмутського.

Медовий, з його досвідом перебування під арештом, так само

категорично відмовився від звинувачування [а. с. 162] під час оч-

ної ставки з Берманом, який назвав його одним з учасників «ан-

тисоветской сионистской организации, руководителем которой

являюсь я». Медовий заявив: «показания Бермана я не подтвер-

ждаю» [а. с. 206].

Не зізнався й Базелян, навіть на останньому допиті 18 квітня

1938 р. (а саме цим числом датований звинувачувальний висновок).

Приклад мужності виявили жінки. Ріву Злобінську допитували

тричі, 5, 7 січня та 18 квітня 1938 р. Вона категорично заперечувала

свою причетність до будь-якої контрреволюційної діяльності й не

116

назвала жодних прізвищ [а. с. 165-171]. Вікторія Волинська (єдиний

допит 18 квітня 1938 р.) заявила, що «с 1914 года по 1916 год при-

мыкала к сионистской организации, посещала собрания и интересо-

валась этой организацией. После 1916 года я никакого участия в ан-

тисоветской сионистской организации не принимала» [а. с. 173].

Свідчення звинувачуваних зводились до визнання їхньої участі

у організаціях «Гехалуц»39, «Маккабі»40 та агітації місцевого єв-

рейського населення за виїзд до Палестини. Протоколи допитів

свідків не містять інформації щодо підривної діяльності осіб, що

проходять по справі. Незважаючи на провокативні питання, слід-

ство не змогло довести підривної, шпигунської, терористичної

діяльності тієї групи осіб, яких штучно поєднали в організацію.

Тим не менше 18 квітня 1938 року звинувачувальна постанова за

підписом оперуповноваженого 4 відділу УДБ УНКВС по Мико-

лаївській обл. мол. лейтенанта держбезпеки Куринського, затвер-

джена начальником відділу Шевченком, починає свій рух інстан-

ціями. У тексті зазначено: «Проведенным по делу следствием

установлено, что в гор. Кирово в 1931 году возвратившимся с вы-

сылки активным участником сионистской организации Сафро была

заложена контрреволюционная шпионская сионистская организа-

ция, которая ставила своими задачами проведение активной борьбы

с Советской властью путём:

1. Свержение Советской власти, ориентируясь на интервенцию

фашистских государств;

2. Проведение шпионажа в пользу иностранных фашистских го-

сударств;

3. Проведение вредительства и диверсии с целью ослабления

мощи Советского Союза;

4. Блокирование всех сионистских организаций в общесионис-

тский блок для перехода к более острым формам борьбы с Соввлас-

тью» [а. с. 309].

39 від «халуц» – з івриту буквально «піонер», «першопроходець» активі-

сти заселення Ерец-Ісраелю.

40 «Маккабі» – всесвітня єврейськаспортивна організація, створена на

межі XIX-XX століть. Названа на честь Макавеїв.

117

Більшість звинувачених начебто «зізнались» у інкрімінова-

ному, не зізнались лише Злобінська, Волинська, Базелян, які, за

текстом постанови, повністю викриті свідченнями інших фігу-

рантів справи.

Нагадаємо, що постанову написано 18 квітня 1938 року, а

згідно з постановою «трійки» УНКВС по Миколаївській обл.

від 20 квітня того ж року усі вісімнадцятеро були засуджені. Во-

линська й Базелян отримали по 10 років таборів, решту ж роз-

стріляли 21 червня 1938 р.

За скаргами родичів справу переглядали у 1939 та 1940 рр., але вироки було залишено без змін, за винятком Базеляна, якого, за постановою слідчої частини УНКВС по Кіровоградській обл.

від 9 січня 1940 р., з-під варти звільнено [а. с. 345]. Подальша

доля цієї людини невідома.

Далі, без емоцій, мовою документів про долю Вікторії Волин-

ської: «Из Мариинска в отдел «А» МГБ СССР, исх 173 от 1 мая

1948 года, . .о высылке наряда на этапировние в ссылку заключённой

Волынской Виктории Исаевны, 1896 года рожденя, урож. с. Виски

Вискинского района Одесской области.

Арестована 8 апреля 1938 года Кировским ГО НКВД УССР, осуждена тройкой УНКВД Николаевской области 20. 04-1938 г.

на 10 лет за участие в а/с шпионской организации.

Срок истёк 6 апреля 1948 года. Больная туберкулёзом, инвалид.

В ссылку направляется как участник а/с организации» [а. с. 346].

Медична комісія с. Чумакове Новосибірської обл. (акт від 19

березня 1949 р.) визнала, що Волинська не придатна до фізичної

та розумої праці, потребує сторонньої допомоги [а. с. 350].

Жінці було всього 52 роки, хто ж надав їй цю «сторонню до-

помогу»?

Чи не жалкувала вона всі ці роки фізичної та духовної каторги

про свою тверду позицію під час слідства, бо її товаришів і знайо-

мих було просто розстріляно, а розстріляних – реабілітовано, не-

хай і посмертно? [а. с. 613-625]

118

Син робітника-ПутилівЦЯ 41

Справа № 5211-фпд, заведена Олександрійським міським від-

ділом УНКВС по Дніпропетровській області проти Брадебурга

Олександра Адамовича, 1882 р.н., уродженця м. Ленінграда, за

ст.ст 54-6, 54-10 та 54-11 КК УРСР (шпигунство та антирадя-

нська діяльність) 19 серпня 1937 року, є, на наш погляд, своєрі-

дним віддзеркаленням політичної картини того часу.

З анкети звинувачуваного: «Брадебург Александр Адамович, 1882 года рождения, уроженец г. Ленинград, сын рабочего-путиловца, образование высшее, учитель, женат, три дочери, с 17 по 21 гг. был

членом ВКП(б), выбыл механически, с 1919 по 1921 служил в Красной

Армии фельдшером, в 1919 г. был фельдшером в Украинском полку

армии Петлюры, в 1930 г. был судим за растрату профсоюзных

денег на 2 года лишения свободы с заменой на 8 месяцев принудработ; арестован как участник контрреволюционной шпионско-фашис-

тской организации» [а. с. 6-7].

Все практично вирішилось при першому ж допиті 19-20 серп-

ня 1937 р.: вже на шосте по порядку запитання слідчого «Вы

врёте, Вы не только имели знакомых немцев, но и связаны с немцами

по шпионской работе (до речі, жодних об’єктивних доказів під-

ривної та шпигунської діяльності Брадебурга слідство не виявило

і виявити не могло. Справа є чистою фікцією, вигадкою, маячнею, характерною для шпигуноманії, що панувала у Країні Рад того

часу прим. авт.) Предлагаем Вам дать правдивые показания по су-

ществу этого».

Брадебург дає відповідь «Я готов дать следствию откровенные

показания. Я действительно с 1918 года по 1926 год являлся аген-

том немецкой разведки и занимался шпионской деятельностью в

пользу Германии (і знову ж таки, жодних реальних підтверджень

41 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. № 5211.

119

цієї «шпигунської діяльності» не наведено! прим. авт.).

С 1926 года связь со мной была прервана и от шпионской деятель-

ности я отошёл» [а. с. 8].

Саме це зізнання й лягло в основу звинувачувального висновку

та відповідно рішення «Наркома Внутренних Дел СССР и Верхов-

ного Прокурора СССР от 18.10.1937 г. /протокол №8/», за якими

Брадебурга О.А. було розстріляно 27.10.1937 р. [а.с. 53-54]. Ось

така страшна фабула, але абстрагуймось від неї та розглядимо ма-

теріали справи як історичний фон.

Звернімо увагу на пункт анкети про соціальне походження –

«сын рабочего-путиловца». Радянська фільмографія про Леніна

та революцію створила архетип такого робітника, суворого дядька

з сивіючими вусами, який то допомагає вождеві втекти від «сат-

рапів царату», то виступає на зборах, агітуючи за більшовиків, то мозолястою рукою бере гвинтівку і йде відстоювати колиску

революції та її «надбання» від знавіснілих білогвардійських орд

Корнілова, Врангеля, Духоніна, Каледіна, Денікіна, Колчака (обе-

ріть потрібного за місцем та часом подій фільму) та інших ворогів

щастя трудового народу. Хто подав цей пункт анкети у такому

вигляді? Сам Брадебург, намагаючись підкреслити свою сімейно

закорінену відданість радвладі, чи слідчий – з метою показати фа-

тальне переродження дітей героїв революції?

120

долЯ «рЕЗидЕнта»-2 42

А ось іще одна схожа історія, але більш складна за сюжетом, щоб не сказати за фантасмагоричністю.

Його арештувало Головне Управління Держбезпеки НКВС

Союзу РСР у Москві 4 листопада 1936 р., звинувативши у прове-

денні контрреволюційної пропаганди та зв’язках із білоемігран-

тами за кордоном.

На першому ж допиті у Бутирській в’язниці 5 листопада

1936 р., з’ясувавши, що арештований був матросом торгового

флоту та відвідував порти Німеччини, Голандії, Італії, Туреччини

тощо, слідчий Мещеряков почав вимагати від нього зізнань у

зв’язках із білоеміграцією та виконанні її завдань, а також у намі-

рах залишитися за кордоном. При наступних допитах слідчий

конкретизував свої питання, посилаючись на свідчення: «О своей

связи с немкой, проживающей в Германии, Вы сами рассказывали

ряду лиц, в частности, кое-что говорили и своей жене, Поповой Эс-

фири Иосифовне, которая подтверждает это в своих показаниях»

[а. с. 22].

Фігурант справи – Войцехівський Борис Федорович, 07.08.1911 р.н., ур. м. Кірово Одеської обл., член ЛКСМ, після за-

кінчення двох курсів морського технікуму у м. Херсоні, у 1931-1936 рр. був моряком торгового флоту (пароплави «Ріон»,

«Київ»), у серпні 1936 р. прибув до Москви, працював ст. рульо-

вим газоходу № 2 на будівництві каналу Волга – Москва. Проживав

із дружиною, старшою за нього на 5 років, яка до того ж мала

7-річного сина від першого шлюбу.

Із наявних матеріалів справи можна зробити припущення, що

саме ця жінка стала джерелом інформації про деталі закордонних

контактів Войцехівського. Мотиви її дій невідомі.

42 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. № 5211.

121

Оскільки «вся контрреволюционная деятельность обвиняемого

Войцеховского Б. Ф. проходила на территории УССР (г. Одесса), где находятся все связи последнего, а также и свидетели по данному

делу», до Одеського Управління НКВС було переслано справу й

етаповано Войцехівського [а. с. 5-15].

На перших допитах Войцехівський заперечував будь-які кон-

такти з іноземцями, але в результаті детального опрацювання усіх

його зв’язків, службових, дружніх, родинних, слідство зуміло на-

копичити значну базу свідчень, які зрештою змусили Войцехів-

ського розповісти про свої контакти з молодою німкенею у порту

Гамбурга. Декілька невинних зустрічей двох молодих людей, які

не володіли мовами, дали підстави Борису Воцехівському розпо-

відати деяким знайомим та родичам про свою буцім-то «наре-

чену», до якої він будь-якої миті може приїхати жити.

У матеріалах справи є й згадка про те, що Борис розповідав

батькові про невдалу висадку нелегалів із радянського торгового

судна у грецькому порту Пірей. Слідство спробувало навіть зви-

нуватити Бориса у провалі акції, але це було вже зовсім нереально

та абсолютно безглуздо, тому тему закрили.

1 лютого 1937 р. слідчий Гольдлюст проводить очну ставку

між звинувачуваним та його рідними: батьком, матір’ю та сестрою, які підтверджують, що Войцехівський Борис у 1933 р. розповідав

їм про наявність у нього знайомої дівчини у Німеччині. Пусті ба-

лачки та вихваляння молодого хлопця (на той час Борисові було

22 роки!) погано йому прислужилися: слідство починає звину-

вачувати його у намірах зрадити Батьківщину та залишитися на

постійне проживання за кордоном. Мати Бориса, Ксенія Войце-

хівська, одразу зрозуміла всю небезпеку ситуації і їй стало погано.

Протокол закінчується приміткою слідчого «очная ставка прек-

ращена вследствие истерического припадка свидетеля Войцехов-

ской» [а. с. 77]. До речі, Ксенія Войцехівська невдовзі померла, так і не доживши до моменту засудження її сина й чоловіка.

Продовжуючи «розкручувати» справу, слідчі знаходять та

долучають до неї матеріали про те, що батько Войцехівського, 122

Федір, у кінці 1933 р. пробув під арештом 4 місяці за звинувачен-

ням у шкідництві, яке не було доведено; що дядько звинувачува-

ного Трохим служив у царській армії; що брат дружини одного з

дядьків Макаров Микола Петрович проживав за кордоном та на-

чебто був пов’язаний із білою еміграцією тощо.

Серйозним пунктом звинувачення стало й те, що Войцехів-

ський Борис Федорович, комсорг на пароплаві, ще й був секрет-

ним співробітником транспортного відділу НКВС, мав завдання

інформувати про ситуацію та настрої в екіпажі пароплава. Про

це він розповів батькові та одній зі своїх жінок – Цеханович. У

звинувачувальному висновку цю обставину подано так: «Как из-

менник Родине обвиняемый Войцеховский Борис, являясь секретным

сотрудником 6-го отдела УНКВД, разглашал своё сотрудничество

с органами НКВД и методы работы органов НКВД, т.е., предал

интересы Советской власти» [а. с. 205].

Автор цього «юридичного» опусу сержант держбезпеки Ко-

зинець «ліпить» із сім’ї Войцеховських цілу контрреволюційну

організацію, яка мала наміри здійснення «террористических ак-

тов над руководителями Советского государства под руководством

заграничных белогвардейских организаций РОВС’а»43. Войцехів-

ський Борис тут був «явкой в этих целях и средством связи, по-

льзуясь заграничным плаванием» [а. с. 204-206].

Жодних показів свідків, речових доказів по справі немає, але

«трійка» при УНКВС по Одеській області приймає на віру фан-

тасмагоричну маячню Козинця й 10 вересня 1937 р. виносить рі-

шення про розстріл Бориса, Федора й Трохима Войцехівських.

Це рішення виконане 5 жовтня того ж року [а. с. 207 – 212].

За скаргою Клавдії Войцехівської, вдови Трохима Войцехів-

ського, справу у грудні 1955 року взято до перегляду. Військовий

трибунал Київського округу 12 липня 1956 р. визначив, що справа

має бути припиненою за відсутністю складу злочину, а рішення

«трійки» від 10.09. 1937 р. скасоване [а. с. 164-165]. Войцехов-

43 РОВС – «Российский общевоинский союз» (Авт.) 123

ського Бориса при цьому вважати засудженим за ст. 109 КК

УРСР 44 до двох років ув’язнення «в общих местах заключения»

[а. с. 161]. На наш непрофесійний погляд, подібне звинувачення

не витримує жодної критики.

Отака собі чергова шпигунська історія на підтвердження ві-

домого прислів’я про те, що мовчання – золото. Щоправда, дехто

може замислитись над тим, чи мала право на існування країна, у

якій можливі описані нами події.

Хтось може почати проводити історичні паралелі та небезпечні

порівняння, та чи варто?

Просто скажемо: «Світла пам’ять безневинно убієнним...»

44 Ст. 109 КК УРСР. Злоупотребление властью или служебным положе-

нием, т.е. такие действия должностного лица, которые оно могло со-

вершить единственно благодаря своему служебному положению и

которые, не вызываясь соображениями служебной необходимости, имели своим последствием явное нарушение правильной работы уч-

реждения или предприятия или причинили ему имущественный ущерб, или повлекли за собой нарушения общественного порядка или охраняе-

мых законами прав и интересов отдельных граждан, если эти дей-

ствия совершались должностным лицом систематически или из

соображений корыстных, или иной личной заинтересованности, или

хотя бы и не повлекли, но заведомо для должностного лица могли по-

влечь за собой тяжелые последствия, влечет за собой лишение свободы

со строгой изоляцией на срок не ниже шести месяцев.

Примечание 1. Под должностными лицами разумеются лица, занимаю-

щие постоянные или временные должности в государственном (совет-

ском) учреждении, предприятии, а равно в организации или

объединении, на которые возложены законом определенные обязанно-

сти, права и полномочия в осуществлении хозяйственных, администра-

тивных, профессиональных или других общегосударствен- ных задач.

Примечание 2. Должностные лица профессиональных союзов за совер-

шенные ими служебные преступления (растрата, взятка и т.д.), если

они привлечены к ответственности по постановлениям профессиональ-

ных союзов, отвечают, как за преступления должностные.

124

ПЕрЕдвоєнна «ЗачиСтка», або чи вважати такЕ вЕЗіннЯм? 45

Термін «п’ята колона» став популярним після подій грома-

дянської війни у Іспанії. З тих пір він перетворився на кошмар-

ний сон підрозділів політичної поліції та контррозвідки майже

всіх країн світу, а боротьба з цим явищем – на один з основних

напрямів їхньої повсякденної діяльності. Своєчасно виявити та

знешкодити потенційних зрадників, колабораціоністів, посібни-

ків ворога, просто панікерів, не допустити виникнення організо-

ваного підпілля – над цим перед війною працювали і спецоргани

Радянського Союзу.

...Йшов третій день війни. Начальник 1 відділення секретно-

політичного відділу Управління народного комісаріату держбез-

пеки по Кіровоградській обл. мол. л-т держбезпеки Гайдук роз-

глядає «материалы о преступной деятельности Купершмидта

Григория Наумовича, 1905 года рождения, уроженца г. Одессы, по

национальности еврея, гражданства СССР, беспартийного, исклю-

чённого из ВЛКСМ, инженера з-да «Красный Профинтерн», який

проживав за адресою: м. Кіровоград, вул. Дзержинського, 49. Гай-

дук встановлює, що «Купершмидт в 1928 году, проживая в гор.

Одессе и являясь членом ВЛКСМ, принадлежал к троцкистской оп-

позиции, за что в том же году из комсомола был исключён.

После исключения из ВЛКСМ, Купершмидт начал ещё больше

активизировать антисоветскую троцкистскую деятельность в

Ильичёвском районе города Одессы. 24-го октября 1928 года на

квартире Купершмидта состоялось совещание троцкистов Ильи-

чёвского района, где под его руководством было принято целый ряд

постановлений о троцкистской работе в районе.

Купершмидт был связан с 15-тью троцкистскими группами

45 № 10744-П

125

района, которыми руководил он лично и снабжал их литературой.

Под его руководством были выпущены листовки о якобы непра-

вильной высылке Троцкого. В 1929 году Купершмидт был арестован

за преступления, предусмотренные ст. 54-10 и 54-11 УК УССР

и Особым совещанием при Коллегии ГПУ УССР от 10.04.29 г. был

приговорён к высылке за пределы УССР сроком на три года.

В 1935 году Купершмидт, проживая в г. Харькове, был также

арестован органами НКВД за антисоветскую троцкистскую дея-

тельность и по ст. 54-10 и 54-11 Особым совещанием при НКВД

СССР был осужден к 3 годам ИТЛ.

С 1939 года Купершмидт также, как и раньше, группирует

вокруг себя антисоветский элемент, и проводит вражескую работу, как например: 25 августа 1940 года Купершмидт по вопросу Указа

Президиума Верховного Совета СССР от 26 июня 1940 года заявил:

«. .Я рассматриваю это мероприятия не как укрепление трудовой

дисциплины и как укрепление оборонной мощи нашей страны, а как

возвращение к крепостному праву...» [а. с.]. 25 червня 1941 року

Купершмідта було арештовано та ізольовано у внутрішній тюрмі

УНКДБ.

На допитах Купершмідт розповів, що народився і проживав у

м. Одесі, в родині – приватного кравця. До 1929 року навчався

спочатку у 1 казьоному єврейському училищі, а далі у Одеському

індустріальному інституті. «В том же 1929 году был взят в поли-

тизолятор сроком на три года за антисоветскую троцкистскую

деятельность. В изоляторе пробыл 6 месяцев и был освобождён, так

как подал декларацию об отходе от деятельности троцкистов.

После освобождения закончил институт и в 1930 году приехал

в г. Харьков работать на завод ХПЗ... В 1935 году был вторично

арестован органами НКВД и по ст. 54-10, 54-11 осужден к 3 годам

ИТЛ за принадлежность к антисоветской троцкистской органи-

зации. Наказание отбыл в 1939 году и поступил работать на завод

«Красный Профинтерн» инженером смежного цеха» [а. с. 11-12].

Склад родини на момент арешту: «Мать Берта Савельевна, проживала в г. Одессе при своей дочери, Шварц Зинаиде Наумовне; брат Михаил, 37 лет, проживал в г. Одессе, ул. Мещанская, 20, место

126

работы неизвестно; брат Самуил, 42 лет, проживал в г. Харькове, ул. Клары Цеткин, 25, работал в швейной промышленности кон-

тролёром; брат Семён, 25 лет, проживал в г. Москве, работал мас-

тером-контролёром на авиазаводе; сестра Циля, 43 лет, проживала

в г. Одессе, работала в швейной мастерской на железной дороге (её

муж – Минцер Мориц Михелев)» [а. с. 11].

Купершмідт розповів також, що, «пребывая в комсомольской

организации в Ильичёвском районе г. Одессы, полностью разделял

троцкистские взгляды по вопросам индустриализации страны, по

вопросу правого уклона и ряд других вопросов. В основном, был сог-

ласен с троцкистской платформой» [а. с. 12]. Його діяльність у

троцькістській організації полягала у розповсюдженні троцькіст-

ської літератури, пропаганді ідей Троцького, а також у зборі по-

жертв для допомоги сім’ям висланих троцькістів. Будь-яку троць-

кістську діяльність після відбуття покарання у 1939 році він

категорично заперечував [а. с. 13-18].

17 липня 1941 року у звинувачувальному висновку по справі

було зазначено про соціальну небезпечність Купершмідта як за-

судженого у минулому троцькіста. Матеріали справи було на-

правлено на розгляд Особливої наради при НКВС СРСР, а самого

Купершмідта у зв’язку з наближенням до міста німецьких військ

етаповано до в’язниці м. Красноярська, де 5 січня 1942 року Особ-

ливою нарадою «за антисоветскую агитацию» його було засуд-

жено до 10 років виправно-трудових таборів. Покарання він від-

бував там же, у Красноярських таборах («Краслаг») [а. с. 26].

Відомостей про його подальшу долю у справі немає. Реабілі-

тований 30 червня 1989 року.

Загальновідомо, що історія не має умовного способу. Не бу-

демо гадати, як жилося засудженому у таборах, але можна уявити

собі його долю, якби він залишився у Кіровограді. До лав РСЧА

призвати могли не встигнути, а от доля осіб єврейської націо-

нальності на тимчасово окупованій німцями території була неза-

видною. От і замислимось: чи допомогла нашому персонажу ви-

силка у далекі краї, чи врятувала вона йому життя? Правду люди

кажуть: «Невідомо, де знайдеш, а де й загубиш»!

127

«обличчЯ» колЕктивіЗаЦії

та колЕктивіЗованих

Комуністична партія полюбляла фантастичні за своєю нере-

альністю плани. Одним із таких став план колективізації, що за-

родився 1928 р. Ним, зокрема, передбачалося створення великих

колективних господарств на основі 20% (а для України – 30 %) селянських дворів, таким чином збільшуючи обсяг сільгосппро-

дукції на 150%. Окрім економічної мети (повний контроль над

громадянами країни), план мав ще й політичну: панування над

самостійним колись селянством та ліквідацію «шкідливого бур-

жуазного впливу» приватної власності. Не буде перебільшенням

сказати, що колективізація з її спустошливими наслідками стала

однією з найжахливіших подій в укра-

їнській історії. Більшовики завжди до-

водили, що рано чи пізно колективне

сільське господарство має замінити

дрібні селянські господарства. Вони

усвідомлювали, що переконати селян

погодитися з таким поглядом буде

процесом довгим і нелегким, особливо

після тих поступок, що селяни отри-

мали за непу. Реакція селян на ство-

рення в 1920-х роках колгоспів та рад-

госпів була малообнадійливою – до

них вступило лише 3 % усіх сільсько-

господарських робітників СРСР.

Радянські плани розвитку промисловості спиралися на те, що

держава зможе дешево купувати зерно у селян. Це дало б їй змогу

як забезпечувати хлібом робочу силу в містах, що невпинно зрос-

тала кількісно, так і продавати його за кордон, прибутки з чого, в

128

свою чергу, йтимуть на фінансування індустріалізації. Але селяни

вважали запропоновані державою ціни (часто вони становили

лише одну восьму ринкових) надто низькими й відмовлялися про-

давати збіжжя. Роззлючений непокірністю селян, яку він назвав

«саботажем», Й. Сталін вирішує, що для виконання п’тирічки

необхідно встановити над селянством як економічний, так і по-

літичний контроль. Відтак без усякої попередньої підготовки він

наказує розпочати рішучу кампанію «суцільної колективізації».

Й. Сталін закликав до «ліквідації куркульства як класу». Проте

визначити, хто саме є куркуль, було не просто. Підрахували, що

вони складали близько 5 % селян. Але зображення урядом куркулів

як «кровопивців-лихварів» та «експлуататорів» своїх односель-

ців рідко відповідало дійсності. Оскільки багато давніх куркуль-

ських родин було знищено під час громадянської війни «курку-

лями» нерідко ставали колись убогі селяни, що завдяки натужній

праці розбагатіли за непу, тому куркулями оголошували багатьох

середняків. Для бідняків, які практично не мали нічого, але теж

не бажали вступати до колгоспів, винайшли споріднений тер-

мін – підкуркульник.

Розкуркулення сягнуло апогею

взимку 1929/1930 рр. Найпоширені-

шою його формою стала депортація. З-

понад мільйона українських селян, екс-

пропрійованих радянським режимом на

початку 1930-х рр., близько 850 тис. де-

портували на Північ, де багато з них, особливо діти, загинули. Деякі депорто-

вані, зокрема молодь, втікали із заслання.

Разом із тими, кому пощастило уник-

нути депортації, вони нишком приєдну-

валися до міської робочої сили (при-

ймати на заводи куркулів заборонялося).

Так перестала існувати велика частина найбільш працездатних

і продуктивних господарів в Україні.

129

тиПова іСторіЯ 46

Не минула згадана біда й нашу землю.

Ось така типова історія трапилась у колишньому Грушків-

ському районі області. Кримінальна справа відкривається довідкою

№ 48 від 14.03.1938 р. Новоселицької сільради Грушківського

району Одеської (тоді) області. Процитуємо увесь документ, збе-

рігаючи орфографію: «Справка Характеристика Видана Новосе-

лицькою сельрадою проте що Вертипорох Василь Вікторів у 1930

році був активним організатором кулацьких волинок проти колек-

тивізації за що був роскулачений та висланий як судимий до позбав-

лення волі терміном на три роки за межі України. 1934 року Вер-

типорох Василь Вікторів повернувся в село Новоселиця працює на

радгоспі. Купив хату телку. За час перебуваня свого у селі він весь

час тримає тісний звязок с кулаками які працюють на радгоспі а

також с кулаками та активними релігійними людьми і помічаеця

конрриволюційних анти радянських агитаціях. Сельрада его уважае

Вертипорох Василя Вікторович як кулака соціяльно нибеспечного

для радянського суспільства. Що і стверджуеться» [а. с.1].

Далі йдуть протоколи допиту свідків, за матеріалами яких

14 березня 1938 р. був заарештований Вертипорох Василь Вік-

торович, 1878 р.н., малограмотний, різноробочий радгоспу. 16 бе-

резня того ж року було заарештовано його односельця Лагодира

Гаврила Івановича, 1877 р.н. Обоє у 1930 р. не виконали державне

завдання з сільгосппоставок, тому були розкуркулені, їхнє майно

розпродане, а вони – вислані до північних районів СРСР.

Після відбуття покарання обоє чоловіків повернулись до Но-

воселиці, планували займатися господарством, але свідки-«до-

брозичливці» допомогли слідству викрити факти їхньої ворожої

діяльності: «Подговаривали рабочих совхоза бросить работу и

тем самым сорвать посевную кампанию, дискредитировали совет-

46 Справа 9503-п

130

ское строительство, сожалевали за старым строем, распростра-

няли провокационные слухи о войне, восхваляли германский фашизм»

[а. с. 39-40].

«Трійка» при УНКВС по Одеській області на своєму засі-

данні вже 23 березня 1938 р. ухвалила розстріляти звинувачува-

них, що й було зроблено без жодних вагань та спроб касаційно-

го перегляду справи 28 березня 1938 р. [а. с. 31-34].

Мабуть, владі були потрібні швидкі й реальні приклади своєї

«принципової позиції», якщо протягом всього двох тижнів

справу було розпочато, розслідувано й реалізовано.

Розстріляно двох дьяків поважного (на момент арешту їм було

по 70 років) віку, які пережили колективізацію, вижили в умовах

заслання й повернулися до родин тільки заради того, шоб потра-

пити під кампанію боротьби проти куркульства і бути похованими

у невідомих могилах жертв масових репресій часу побудови «світ-

лого майбутнього» для усієї країни...

131

до нитки й більшЕ... 47

Багатьом із читачів добре відоме старе єврейське прислів’я:

«Спочатку вони жили бідно, але потім їх ще й обікрали». Радян-

ська держава, за періоду якої більшість людей жила без розкошів, запровадила у своєму законодавстві пункт про конфіскацію на

користь країни майна засуджених за деякими статтями Кримі-

нального кодексу. Подібна практика існує й донині, але, хоча іноді

й чуємо про вилучення у дохід держави маєтків, автомобілів, за-

водів тощо деяких нечистих на руку високопосадовців, покра-

щення у власному житті не відчуваємо, оскільки державні кишені

такі великі, що в них все губиться.

Метод збагачення країни за рахунок майна її громадян вико-

ристовується, мабуть, ще з часів виникнення самої держави як

способу устрою суспільства. Колись конфісковували амфори з

вином та оливою, вілли римських сенаторів, а колись – лише діряві

чоботи: сприйняття ж бо багатства було дуже різним у різні часи.

Як приклад наведемо деякі акти про вилучення майна у засуджених

за антирадянську агітацію (ст. 54-10 КК УРСР) учасників так зва-

ної «контрреволюційної військової організації» у колишньому

Новогеоргіївському (нині Світловодському) районі нашої області.

За справою арх. № 3557-п проходить більш як 60 осіб мешканців

Новогеогіївська та навколишніх сіл: Подорожнє, Калантаєво, Свинаро-Павлівка тощо.

Справу було порушено 01.04.1938 р., оскільки «группа лиц на

территории Новогеоргиевского района проводили повстанческую

контрреволюционную работу и в момент начала вооружённого вос-

стания должны были войти в более крупные военно-повстанческие

соединения и действовать под руководством штаба».

Ці люди важко працювали на землі, але за свою працю отри-

47 ДАКО, фонд 8907, оп. 2-р, спр. № 3557-п

132

мували копійки. Звісно, подібна ситуація не сприяла вихованню

доброго ставлення до влади, яку люди критикували за недолугі

господарські рішення, за політичні помилки: так, Сизько П.М.

казав, що «при царе носили крестьяне деревянное ярмо, а Со-

ветская власть надела на вас железное ярмо» [т. 2, арк. 18]; а Бі-

лецький М.П. – що «нет никакой разницы между колхозами и

панскими экономиями, раньше работали на пана, а теперь на Ста-

лина» [т. 1, арк. 169]. Не обходилось і без різких проукраїнських

та, відповідно, антиросійських та антисемітських суджень з боку

інших фігурантів справи: «Хлеб идёт весь в Россию, российский

народ белый хлеб кушает, а украинский гибнет с голоду»; «Раньше

Украина была независима ни от кого и всем богата была, а сейчас

всё отдаёт в Россию, а сама с голоду гибнет»; «Нам Россия ничего

не даёт и мы ей ничего не дадим»; «Евреи сосут из нас кровь и

нами управляют»; «Скоро придёт конец тому, что евреи будут

нами руководить, ещё доживём до того, что не одному коммунисту

и еврею насыплем хлеба в живот, так как мы делали раньше»;

«Вот придёт к нам германский вождь Гитлер, тогда посмотрите, какая будет жизнь»; «Сов. власть – это самая террористическая

форма руководства»; «Якира расстреляли за то, что он хотел

сделать добро для Украины, ... хотел отделить Украину от этих

кацапов» та под. [т. 2. арк. 12, 16, 18, 21, 52, 56].

Деякі з цих висловлювань слідчі зрозуміли як терористичні з

підозрою на «центральний терор».

З матеріалів справи видно, що уся «військово-повстанська»

діяльність дядьків із Новогеоргіївського району зводилась до кри-

тики влади: жодних відомостей про їхні спроби організуватись

та добути зброю не зафіксовано. Утім, всіх їх було засуджено до

вищої міри покарання з конфіскацією особистого майна.

У названій нами справі акти про вилучення майна зведені у один

том. Ці акти вражають своєю цинічністю, оскільки у них йдеться

про конфіскацію здебільшого предметів особистого користування, таких як білизна, взуття тощо. Не хочеться вірити, що держава мала

набуток за рахунок таких речей, як «кальсони старі», «білизна

133

ношена», «труси та майка старі», «чоботи юхтеві старі» та по-

дібне, але саме так вказано у актах про вилучення майна!

За скаргами родичів розстріляних у 1956 р. було проведено

додаткове слідство у справі, яке виявило значні порушення со-

ціалістичної законності з боку працівників НКВС. Зокрема, по-

биття заарештованих та примусу свідків до надання потрібної

слідству інформації. Власне існування «військово-повстанської»

організації на території нинішнього Світловодського району не

було доведено. Невинно убієнних та пограбованих до нитки, на

жаль, вже не повернеш, а от кому та як реалізувала конфіскат

«країна робітників та селян»? На які величні проекти побудови

соціалізму було передано виручені гроші?

134

нЕ СтрілЯйтЕ у ПіаніСта... 48

Ця історія напряму пов’язана з попереднім матеріалом, ос-

кільки Павлюковський Микола Юхимович, 1887 р.н., уродже-

нець с. Подорожнього, з сім’ї священнослужителя, вчитель школи

с. Калантаєва, був одним із розстріляних за участь у сфабрикованій

органами НКВС «військово-повстанський організації» у Ново-

георгіївському районі.

Спочатку увагу до справи привернув том з актами про кон-

фіскацію особистого майна засуджених. На тлі вилучених у біль-

шості «повстанців» старих чобіт та зношеної спідньої білизни у

Павлюковського забрали... рояль! Так, саме рояль! Мимоволі «ап-

лодуєш» слідчим: рояль – ознака інтелігентності, а наявність хоча

б одного інтелігента, та ще й з «попівської» сім’ї, у «контррево-

люційній організації» виразно розширює її класовий склад, до-

водить розповсюдженість ідеї у певних колах суспільства, надає

можливості далі фантазувати щодо ймовірних зв’язків «повстан-

ців» із закордонними антирадянськими та релігійними центрами

тощо. До того ж інтелігент може за потреби і програму ідеологічну

скласти, і прокламацію написати грамотно й переконливо – за-

клятий ворог, одним словом.

«Не стріляйте у піаніста», – казали техаські ковбої. Полтав-

ські чекісти (під час описуваних подій Новогеоргіївський район

належав до складу Полтавської області) вестернів не бачили й не

читали, тому про це правило не знали: Павлюковського визнали

винним за ст. 54-10, 54-11 КК УРСР («антирадянська агітація та

пропаганда») та й розстріляли. Реабілітовано його було 1956 р., про що повідомлено вдову, Павлюковську С. Н., яка на той час

проживала у с. Калантаєво [т.4, арк. 364].

«Піаніста» розстріляли, рояль конфіскували. З акту про вилу-

чення від 08.09.1938 р. № 8 видно, що при цьому був присутній

секретар сільради с. Калантаєво такий собі Руденко. У тому ж

акті [т.5, стор. 39] є примітка: «Рояль прийнятий на збережен-

ня», а прийняв його той самий політично правильний оборонець

48 ДАКО, фонд 8907, оп. 2-р, спр. № 3557-п

135

інтересів держави Руденко. Скажіть після цього, що наш народ

не любить музику!

Одного з тих, хто вів слідство 1938 р., Петрова В. Н., 1911 р.н., допитали 1956 р. Він пояснив: «Существовала ли на территории

Новогеоргиевского р-на в указанный период времени контрреволю-

ционная военно-повстанческая организация, мне об этом не извес-

тно... По указанию начальника Новогеоргиевского РО НКВД Рога

Григория. . я брал арестованного и начинал его допрашивать о при-

надлежности его к контрреволюционной военно-повстанческой ор-

ганизации, но принадлежал ли тот арестованный, с которым я ра-

ботал, к к/р военно-повстанческой организации, мне не было

известно, так как какими-либо объективными данными по этому

вопросу я не располагал, а знал только со слов Рога»;

«при допросах арестованных меры физического воздействия к

ним применялись»;

«при допросах свидетелей часто приходилось их уговаривать

дать показания о том или ином арестованном. . Эти случаи допус-

кались тогда, когда арестованный находился в тюрьме, а конкретныъ

фактов его преступной деятельности не было» [т.4, арк. 269-277].

Було допитано і Рога Г. І., 1903 р.н., який, зокрема, засвідчив, що «существовала ли такая организация на территории Ново-

георгиевского района, мне не известно. . при допросах арестованных

применялись меры принуждения для получения признательных по-

казаний» [т.4, арк. 437-444].

Додатково опитані 1956 р. свідки Чернишенко, Шевченко, Сергета та ін. підтвердили застосування до них у 1938 р. фізичного

насильства з боку працівників НКВС з метою змусити підписати

сфальсифіковані слідчими протоколи допитів та очних ставок.

Вам цікаво, а де ж, власне, той рояль? Родина Павлюковського

з проханням до влади повернути незаконно вилучене майно або

відшкодувати його вартість не зверталась (принаймні, у справі

про це не йдеться). Може, його пізніше забрали до районного

Будинку культури; може, у свою чергу, конфіскували німецько-

фашистські окупанти; а, може, й просто спалили інструмент у

хатній пічі під час однієї з холодних воєнних зим... Це вже питання

для місцевих істориків-краєзнавців.

136

куПлЕт длЯ дуЕта,

або

чаСтівка Як вид

«антинародної» творчоСті 49

З постанови про початок попереднього слідства (орфографію

оригіналу збережено): «Ткаченко Павлина Семёновна и Ткаченко

Мария Ивановна систематически занимались к-р розлагательской

работой среди колхозников, чтобы к-зники не выходили на работу, составляли песни против руководителей партии и Правитель-

ства...»(28 июля 1937 г.) [а. с. 1].

У своїй постанові від 27 липня 1937 року прокурор Витязів-

ського району Анохін пише: «Ткаченко Павлина Семёновна... сос-

тавляет к-р песни против руководителей партии и Правительства

и эти песни поёт среди колхозников» [л. д. 3], в такій же постанові

щодо Ткаченко Марії Іванівни він пише, що та, окрім «песенного

творчества», займалась «розлагательской работой среди стаха-

новцев с тем, чтобы таковые не выходили на работу» [а. с. 12].

Учасниці «дуету» утримувались у тюрьмі м. Кірово, де їм 25

вересня 1937 року було оголошено про притягнення до суду як

звинувачуваних [а. с. 4, 13].

Ткаченко Павлина (Паулина) Семенівна, 1887 р.н., уродженка

та мешканка с. Ставровка Витязівського р-ну, з селян-середняків, утриманка, малограмотна, 1929 року була під судом за підбурю-

вання жінок до розбору коней із колгоспу. Її родичка (жінка чо-

ловікового брата), Ткаченко (Гичка) Марія Івановна, 1904 р.н., ур. м. Бобринець, проживала у с. Ставровка, колгоспниця, родом

із сім̓’ї коваля. Її батько, Гичка Іван Тимофійович, працював до

49 спр. № 1934

137

1928 року у власній кузні у с. Буховецьке, мав двох учнів-підмайс-

трів, не розкуркулювався, але його було обкладено «твердим по-

датком», внаслідок чого він 1930-31 року виїхав до м. Крама-

торськ [а. с. 24]. На момент арешту у Ткаченко М. було четверо

дітей: Рая (12 років), Ніна (10 років), Леонтій (6 років) та Воло-

димир (2 років).

Обидві Ткаченко (у матеріалах справи вони часто фігурують

як «Ткаченкови», [а. с. 64-65]) колгоспну реальність сприймали

без описаного в газетах та книгах того часу ентузіазму – скаржились

на низький рівень життя та практично безоплатну працю. У як ос-

новне звинувачення їм висувалось саме співання «к-р песен» [а.

с. 31, 35-40]. Ось як це відображене у протоколі допиту одного з

свідків: «Ткаченко Мария стала петь песню к/р характера, направ-

ленную на подрыв авторитета руководителя партии и правитель-

ства, в похабной форме упоминая Гитлера, одновременно нa подрыв

мощи колхоза» [а. с. 33].

Ткаченко Марія: «В мае месяце я была в больнице в ожидании

приёма, возле меня сидел незнакомый мальчик и пел: «день, день, трудодень, дайте хлеба хоть на день» [л. д. 24]. Вона проспівала

цю частівку у присутності трьох сусідів.

Виписка з протоколу засідання трійки при УНКВС по Мико-

лаївській області від 4 грудня 1937 року стосовно Ткаченко: за

«антисоветскую агитацию», виступи «против мероприятий пар-

тии и правительства», клевету на Советскую власть и руководи-

телей партии и правительства», «распространение к-р песни» за-

ключить в исправтрудлагерь сроком на 10 лет» [а. с. 46, 47].

Термін Марія відбувала у Кіровській обл., Кайский р-н, Вятлаг

НКВД [а. с. 57].

У травні 1939 року за неодноразовими скаргами чоловіка та ді-

тей Марії Ткаченко до відповідних установ [а. с. 54-60] обставини

справи з її засуждення було відправлено на повторне розслідування.

При цьому було встановлено, що свідків було допитано з порушен-

нями норм соцзаконності: окремих із них змушували підписувати

не читаючи протоколи їхніх допитів [а. с. 68], довідки, що негативно

138

характеризували Ткаченко, були видані сільрадою під примусом із

боку співробітника НКВС та под. Фактів проведення ворожої ан-

тирадянської діяльності не встановлено. Постановою УНКВС по

Кіровоградській області від 15 серпня 1939 року рішення трійки

по Миколаївській області від 4 грудня 1937 року скасовано, а за-

суждених Ткаченко Павлину Семенівну та Ткаченко Марію Іванівну

визнано необхідним з-під варти звільнити [а. с. 82-83].

Справу було здано до архіву. Можете не вірити, але таке, хоча

й нечасто, але траплялося.

Тепер щодо пісні. З розпорошених у справі материалів можна

відтворити її текст: «Сидит баба в бурьяни и считает трудодни, день – трудодень, дай, Сталин (варіант – Гітлер) хлеба хоть на день».

Чому звернення до двох тодішніх політичних лідерів, зрозу-

міло: Сталін керував Радянським Союзом, а до Німеччини, Гіт-

лерові, відправляли звідси цілі ешелони хліба. Просити було до-

цільно в обох, хтось, може, й зглянувся б.

«Трудодень» був умовною одиницею оплати праці членів

колгоспу. Трудодні нараховувались по-різному, залежно від виду

праці, шо виконувалась, та від ставлення бригадира чи рахівника

до конкретного робітника. Натуроплата за трудоднями видава-

лась, як правило, у кінці сільськогосподарського року. Грошова

оплата була дуже незначною, тому колгоспникові було непросто

придбати товари промислової групи (одяг, взуття, ін-струмент

та інвентар).

Тож і лишалося терпіти та з горя співати, хоча, як бачимо, спі-

вання деяких частівок у неперевіреній компанії могло привести

до потрапляння на казенне утримання, можливості познайомитись

із далекими північними районами «неосяжної Батьківщини».

139

він наСміливСЯ ПорівнЮвати

Стандарти життЯ… 50

Навіть незначні події, дотичні до революцій, змінюють долі

людей. Про це подумалось при перегляді матеріалів припиненої

карної справи на Машуренка Савелія Федоровича, якого звину-

вачували у проведенні антирадянської агітації (ст. 54-10 КК УРСР).

Провадження по справі розпочато 27 липня 1935 року економіч-

ним відділом Управління держбезпеки Київського обласного Уп-

равління НКВС України, хоча ще 5 липня 1935 року вже було до-

питано «як свідків» (зазвичай, свідків допитують уже в межах

порушеної справи – прим. авт.) Рувинського Мотя Янкелевича

(1888 р.н.) та Шмарка Євмена Ілліча (1877 р.н). Обоє – чорнороби

на відгодівельному пункті Олександрівського цукрозаводу, за ан-

кетами – малописемні. «Свідки» зазначали, що Машуренко «одоб-

рял фашистскую политику Германии, что в Германии рабочему

классу живётся гораздо лучше, чем в СССР, т.к. Гитлер всё время

оказывает рабочим денежную помощь и кроме того сами условия

жизни в Германии намного приятнее и лучше, не то, что на Украине, рабочему приходится быть в тяжёлых условиях» [а. с. 9]; «выска-

зывал, что здесь в СССР жизнь для рабочих никуда не годная,.. а в

Германии совсем дело другое, там власть фашистская, которая

даёт хорошую жизнь народу» [а. с. 11]; заявляв, що «у нас в Гер-

мании гораздо лучше, там рабочий вырабатывает больше, чем у

вас в СССР и кроме того в Германии правительство идёт навстречу

безработным, оказывая им помощь, а в Советском Союзе жизнь

для рабочих трудная и тяжёлая» [а. с 14].

Дружина Машуренка, Текля, «тоже выражает большое недо-

вольство против Соввласти и партии, высказывает открыто, что в Советском Союзе нет жизни, рабочие голодают, живут в

50 МАШУРЕНКО Савелій (спр. № 6926-п)

140

тяжёлых условиях, в то время, когда в Германии рабочий живёт

спокойно и ни в чём не нуждается» [а. с. 9].

На першому ж допиті Машуренко розповів свою життєву іс-

торію: «Выехал я из России в 1913 году, в то время я служил на

действительной службе – рядовым под Варшавой в сапёрном бата-

льоне, где рассказал одному солдату о том, что в 1905 году во время

забастовки меня ранили казаки в руку. Указанный солдат Олифи-

ренко (убит во время войны) донёс начальству об этом, после чего

фельдфебель начал меня преследовать, и я решил бежать за границу, наш батальон был расположен в 22 километрах от германской

границы. В марте месяце я дезертировал и перешёл границу в сто-

рону Германии» [а. с.19].

Перебуваючи на території Німеччини, Машуренко працював

здебільшого на сільгоспроботах, добровільно пробув біля півроку

у таборі для військовополонених, певний час був безробітнім.

1929 року вступив до лав компартії Німеччини, де формально

перебував до виїзду на батьківщину у січні 1935 року. Як свідчить

він сам, «в коммунистической партии я никакой активной работы

не вёл, только посещал собрания, когда ещё партия была на легаль-

ном положении, и платил членские взносы» [а. с.19]. Про перспек-

тиву депортації він здогадувався й раніше, тому 1934 року звер-

тався до радянського консульства з проханням надати йому

можливість залишитися у Німеччині, але консул йому не допоміг

[а. с 21]. У січні 1935 року поліція попередила Машуренка про

те, що його з сім’єю буде відправлено до СРСР, оскільки він пере-

бував у компартії та відвідував збори цієї, на той час вже заборо-

неної у Німеччині, організації. «Меня вместе с семьёй посадили в

поезд и под конвоем доставили на польскую границу, где мне дали на

руки паспорта и билеты до границы Сов. Союза» [а. с 21].

На допиті 26 липня 1935 року Машуренко назвав прізвища

12 людей серед колег по роботі та односельців, які відвідували

його вдома. «Все перечисленные лица приходили и расспрашивали

меня о жизни в Германии и почему я оттуда уехал. Я в свою очередь

им рассказал, что в Германии мне жилось хорошо, несмотря на то, 141

что я два года был безработным, т.к. Гитлер всем безработным

давал пособие, говорил также, что Германия хочет забрать Ук-

раину, как богатую страну, об этом я слышал ещё в Германии от

фашистов, у которых мне приходилось работать иногда на поле...

С момента своего приезда в Советский Союз никакой к-р работы

я не проводил, я часто сопоставлял условия жизни в Германии и

Сов. Союзе, говорил, что рабочему классу в Германии живётся при

фашистах хорошо, лучше, чем здесь, в Советском Союзе... По моим

убеждениям, Гитлер является другом рабочего класса, стоит за

него, помогает материально безработным. Приводил в пример себя, что хоть я в Германии был два года безработным, но жил лучше, чем здесь, получая пособие, установленное для всех безработных. В

Сов. Союзе же я, хоть и работаю, но приходится голодать, и никто

помощи не оказывает. Кроме того, говорил, что германские фа-

шисты добиваются свержения Советской власти в России и только

ожидают войны, которую должна начать Япония» [а. с. 22-23].

Оце й увесь «склад злочину», який слідство довело шляхом

допиту сімох свідків. 22 жовтня 1935 року спецколегія Київського

обласного суду у закритому засіданні засудила Машуренка С.Ф.

до трьох років ув’язнення у виправно-трудових таборах без по-

разки в правах [а. с 62]. Відомостей про його подальшу долю у

справі немає. Машуренка було реабілітовано 10 липня 1991 року

[а. с. 63].

І нарешті обіцяне про революцію – у 1905-07 рр. у Росії від-

бувалися події, названі істориками пізніше революцією. Чи по-

ранили тоді козаки молодого хлопця Савку Машуренка, чи ні –

достеменно невідомо, але от яка з цього вийшла історія...

Короткий коментар автора, який не хоче, щоб читачі зви-

нувачували і його (вкупі з Савелієм Машуренком) у контррево-

люційній пропаганді та вихвалянні фашизму як політичної течії, а Гітлера – як друга робітників і безробітних. Усі наведені цитати

взяті зі справи № 6926 і автором цього допису не перекручені.

На початку 30-х років минулого століття після приходу до влади

у Німеччині уряду Гітлера Радянський Союз підтримував із ним

142

Палітурка кримінальної справи на Машуренка

Копія сторінок радянського закордонного паспорта

Машуренка, за яким він проживав у Німеччині

143

Копія звернення Машуренка до Центрального Комітету

Компартії. Саме цей документ, здається, викликав до

нього увагу з боку органів держбезпеки.

144

досить близькі політичні, економічні та військові зв’язки. Інженери

та техніки з Німеччини будували для нас заводи й електростанції, наші військові тренували німецьких льотчиків, танкістів, хіміків

(про що багато інформації у відкритих джерелах). Може, саме

знаючи про це, Машуренко наївно розповідав сусідам (а пізніше –

слідчому на допитах) про реальні умови життя робітника у Ні-

меччині на прикладі власного життєвого досвіду. Може, цей досвід

був обмеженим або якимось винятковим, але порівняти ж йому

й справді було з чим: радянська влада, на той час, не була у змозі

забезпечити своєму населенню декларовані більшовиками умови

життя: люди недоїдали, промислові товари були у страшному де-

фіциті. Поширеним явищем було й безробіття.

Об’єктивно кажучи, Машуренка засудили за чесну розповідь, за правдиві свідчення про життя у Німеччині, яким він його бачив

на власні очі. Треба водночас зазначити, що у 1937-38 рр. він би

за ті самі «свідчення» дуже просто отримав би 5-10 років таборів, а за невдалого збігу обставин – навіть і вищу міру покарання.

Не знаю, як сьогодні живеться у Олександрівці простим ро-

бітникам, селянам і безробітнім, але у сучасній Німеччині (вже й

без Гітлера, про якого там не рекомендовано згадувати) працівник

отримують гідну зарплатню, а безробітні – пристойну матеріальну

допомогу.

От бачите, не брехав Машуренко! Правда, схибив трохи: по-

вернувся додому...

145

«ПЕрЕбір» контрроЗвідки 51

Елементарна логіка підказує, що, готуючись до війни проти

Радянського Союзу, фашистська Німеччина була зацікавлена у

створенні та ефективному функціонуванні на нашій території

сітки своїх прихильників. За тією ж логікою, викривати подібні

угруповування, нейтралізувати їх уплив, припиняти їхню ворожу

діяльність, вести оперативні ігри з супротивником мала б наша

контррозвідка. Певно, що читач зустрічав звіти про кількість ви-

критих до війни агентурних груп ворога, про попередження на-

несення ними значних збитків народному господарству та вій-

ськовій міці країни тощо. Швидше за все, так воно й траплялося, і шана й подяка тим, хто своєю важкою невидимою працею зупи-

няв руку ворога, але як щодо тих, хто штучно створював подібні

«ворожі організації», а потім «героїчно» їх знищував?

Влітку 1937 року, а саме 2 червня, уповноважений 3 відділення

Кіровського міськвідділу НКВС УРСР лейтенант держбезпеки

Готліб (прізвище, до речі, не викликає сумнівів у його німецькому

походженні), «рассмотрев материалы о преступной деятельности

гр. КЕЛЛЕРА Антона Петровича, КЕЛЛЕРА Каспера Петровича, ШМИДТ Иосифа Ивановича, ШАЦ Антона Антоновича, ФОЛЬК

Петра Иосифовича и ВИНИГЕРА Антона Ивановича, выразив-

шиеся в том, что они входят в к.-р. фашистскую группу, проводят

к.-р. фашистскую деятельность, ориентируясь на вооружённую ин-

тервенцию и захват Украины Германией. Одновременно данная

группа связана с германским консульством в гор. Одессе» постано-

вив розпочати попереднє слідство щодо діяльності названих осіб

[а. с. 1].

Поступово кількість «учасників групи» розросталась. Якщо

на початку слідчого процесу до неї належали: 51 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр.№

146

«1. Келлер Антон Петрович, 1876 г.р., ур. с. Эльзас Зельцского

р-на, немец, б/п, с низшим образованием, в прошлом крупный кулак

и лишенец, столяр завода «Красная Звезда», ул. Профинтерна, 47; 2. Келлер Каспер Петрович, 1892 г.р., ур. колонии Майнгейм

Зельцского р-на, немец, с низшим образованием, в прошлом крупный

кулак и лишенец, столяр Военстроя, ул Профинтерна, 51; 3. Шмидт Иосиф Иванович, 1887 г.р., ур. с. Кандель Зельцского

р-на, немец, с низшим образованием, в прошлом кулак и лишенец, чернорабочий завода «Красная Звезда», ул. Профинтерна, 44; 4. Шац Антон Иванович, 1902 г.р., ур. с. Майнгейм Зельцского

р-на, в прошлом кулак и лишенец, без определённых занятий, ул. Клинцовская, 105;

5. Венингер Антон Иванович, 1891 г.р., немец, с низшим образо-

ванием, без определённых занятий, ул. Р.Люксембург, 1; 6. Фольк Пётр Иосифович, 1911 г.р., ур. колонии Майнгейм, немец, из кулаков, без определённых занятий, ул. К. Маркса, 43»

[арк. 2-35], то вже 19 червня той самий оперуповноважений Гот-

ліб виносить постанову про притягнення у якості звинувачуваних

ще 8 осіб:

«1. Бергер Христиан Филиппович, 1911 г.р., ур. с. Александровки

Снегирёвского р-на, немец, грузчик Совмуки, ул. Р. Люксембург, 1; 2. Фетч Иван Георгиевич, 1906 г.р., ур. с Александровки Снеги-

рёвского р-на, сын кулака, ул. Интернациональная, 53; 3. Браун Эмиль Андреевич, 1913 г.р., ур. Раздельнянского р-на, немец, сын кулака, грузчик, ул. Ярмарочная, 4; 4. Шифмахер Иосиф Иосифович, 1888 г.р., ур. с. Эльзас, немец, бывший кулак, грузчик, ул. Р. Люксембург, 1; 5. Ландграф Иосиф Яковлевич, 1913 г.р., ур. хут. Мадрово Зельцского

р-на, немец, рабочий завода «Красная Звезда», ул. Выгонная, 3; 6. Фриц Иван Иосифович, 1897 г.р., ур. Раздельнянского р-на

Одесской обл., немец, грузчик, ул. Интернациональная, 53; 7. Ген Андрей Христианович, 1906 г.р., ур. колонии Нейбург Спар-

таковского р-на, немец, Союзмука, грузчик, ул. Карабинерная, 16; 8. Фриц Андрей Вильгельмович, 1914 г.р., ур. с. Эльзас, немец, ра-

147

бочий завода «Красная Звезда», Каменный пер., 1» [а. с. 38-77].

20 червня 1937 р. прокурор м. Кірово Шапіро затверджує поста-

нову про притягнення до справи у як звинувачуваного Гегеля

Піуса Миколайовича, 1913 р. н., кучера Заготзерно, вул. Таврічна, 26 [а. с. 79].

З погляду сьогодення спробу’ємо з’ясувати, що ж об’єднувало

названих осіб. По-перше, національність, місце народження та

проживання до факту переїзду у м. Кірово. По-друге, соціальне

походження та негативне ставлення до влади, яка позбавила їх та

їхні сім’ї статків. По-третє, низький соціальний статус на момент

арешту. По-четверте, проживання по сусідству (мешкали поруч

у одному районі міста обидва Келери та Шмідт; в іншому – Шац, Венінгер, Бергер, Шифмахер, Ген; на відстані 10-15 хвилин пішки

від них проживали Фетч та Фріш).

Так, фігуранти справи мали достатньо підстав для невдово-

лення радвладою та методами керівництва країною Компартією, але так само невдоволені були й серед осіб інших національностей, про що об’єктивно свідчать матеріали кримінальних справ, які

зберігаються в Державному архіві Кіровоградської області. Так, у випадку нової інтервенції капіталістичних держав проти СРСР

ці люди могли б стати реальною опорою нової влади, реалізато-

рами її політики на теренах «першої у світі держави робітників

та селян». От тільки невідомо, чи стали б вони фізично винищу-

вати своїх політичних опонентів, як це зробила радянська влада?

У справі про ці наші припущення документів немає.

Стандартне для тих часів звинувачення у контрреволюційній

агітації та пропаганді висунуте всім п’ятнадцятьом. Слідство на-

магалось його довести, але ВСІ звинувачувані його заперечували.

Заперечували аж до самого кінця, коли вже й обвинувачувальний

висновок було підготовано й надруковано. Вони визнали, що зби-

ралися разом, проводили вечірки з випивкою та дівчатами й жін-

ками (але погодьтеся: багатьом з них на той час було до 40 років, коли ж ще гуляти?), співали пісень (народних та релігійних). Так, визнали декотрі, під час спілкування велися розмови про тогочасні

148

політичні події, які були на передніх шпальтах газет того часу (про-

цеси проти Троцького, Зінов’єва, Бухаріна, Тухачевського тощо), але антирадянських поглядів із цих питань не висловлювалось.

У запасі слідчих НКВС був іще один козир: звинувачення у

шпигунстві. Об’єктивно для шпигунства треба мати доступ до

секретів, який навряд чи мали вантажники «Союзборошна» та

їздові, робітники та теслярі. Є у шпигунства ще одна об’єктивна

сторона – оплата зрадникові. От тут у слідства були дані про от-

римання декотрими з фігурантів грошей з німецького консульства

в Одесі. Сума у 20 марок того часу зараз для нас ні про що не го-

ворить, якою була купівельна спроможність цих грошей майже

80 років тому – невідомо, тож чи мало сенс за них продавати/ку-

пувати Батьківщину, ризикуючи своїм життям та долею рідних?

У цій ситуації, чи то кажучи правду, чи то відводячи від себе

підозру, А.П. Келер, людина вже поважного віку (він 1876 р.н.), розповів: «В 1918 году в период оккупации Украины Германией у

меня на хуторе находились на квартире три германских офицера.

Перед их отъездом они пригласили меня с тем, чтобы уплатить за

квартиру и питание. Я безусловно в то время не нуждался и отка-

зался у них взять деньги, они мне хотели дать 165 марок. Когда они

увидели, что я категорически отказываюсь принять от них деньги, то один из этих офицеров, фамилию которого я не помню, мне сказал, что если так, то они эти 165 марок вложат в берлинский государ-

ственный банк на моё имя и когда они мне будут нужны, то я смогу

их получить и тут же добавил, что в России настанет такое время, когда эти деньги мне ещё сильно нужны будут и пригодятся.

Эти три германских офицера написали расписку, под которой

все расписались и мне её дали.

В 1933 году на моё имя по адресу г. Кирово, Профинтерна, 47, пришло из германского консульства в Одессе письмо, в котором кон-

сульство просило, чтобы я явился за получением денег, захватив с

собой расписку 3-х германских офицеров с обязательством их вклада

на моё имя 165 марок в берлинском райхсбанке.

После получения данного письма я взял расписку и поехал в Одессу

149

к германскому консулу, меня принял помощник консула, которому я

сдал расписку 3-х германских офицеров и он мне выдал 82 германских

марки, заявив, что остальные я получу дополнительно. В 1934 году

через Кировское отделение торгсина от тех же офицеров я получил

ещё 20 германских марок.

Точно не помню, кажись в 1935 году я написал письмо герман-

скому консулу в г. Одессе, чтобы он сообщил в Германию тем офице-

рам, чтобы они мне больше ничего не присылали, поскольку это

опасно и якобы всех тех, кто получает деньги из Германии, берут

здесь на учёт. И с этих пор я больше никаких денег или других видов

помощи из Германии не получал» [а. с. 86-88].

Оперуповноважений Готліб не заспокоююється й продовжує

«рити землю»: «Следствие располагает материалами, что вы

были завербованы для шпионской деятельности в пользу Германии

немецкими офицерами-оккупантами, дайте по этому вопросу по-

дробные показания... проводя контрреволюционную обработку не-

мцев вы выполняли задание иностранной разведки. Дайте правдивые

показания» [а. с. 105]. Келер всі звинувачення заперечував, а до-

вести свою позицію слідство не спромоглося.

Справа містить матеріали й про використання таких «заяло-

жених», але тим не менш ефективних методів добуття інформації, як використання «насєдки» – підсадних агентів НКВС. Так, у

камеру до Шмідта «підсаджували» Кравцова й Коробкіна, яких

потім допитали у як свідків. При них Шмідт говорив, що у СРСР

вибори не є вільними і що за релігію переслідують. Це Шмідт

підтвердив і на очній ставці [а. с. 237-239]. На Шмідта «добули»

додатковий «компрометуючий матеріал»: за даними свідка Ан-

дреєва, він «повільно стачував паси на станках та не приймав

участі у суспільно-політичному житті» [а. с. 276].

Три сотні сторінок рукописних та друкованих протоколів до-

питів та довідок, які протягом двох місяців долучалися до справи

(до речі, ЖОДНИХ речових доказів та об’єктивно підтверджених

свідчень у справі немає), 10 серпня 1937 року викристалізувались

у звинувачувальному висновку, за яким «трійка» при УНКВС

150

по Одеській області 28.08 1937 р. постановила усіх п’ятнадцатьох

розстріляти як учасників «контрреволюционной фашистско-не-

мецькой кулацкой группировки». Постанову виконано 11 вересня

того ж року.

Справу переглядали 1940 року за скаргою рідних, але «мо-

тивів для внесення протесту» виявлено не було. Матеріалів про

реабілітацію у подальші роки справа так само не містить. То як

будемо вважати: «перебрала» контррозвідка чи ні?

У будь-якому разі до вже названих прізвищ засуджених варто

додати прізвища тих, хто цю «справу» створив, хто її вів і «пе-

реможно» закінчив. Це Готліб, Березинський, Рудницький, Маз-

ніченко, Спектор, Шапіро та багато інших, чиї прізвища та опе-

ративні псевдоніми у матеріалах справи не фігурують...

151

шкідливий «Прошарок» 52

Творець, короткочасний лідер та багаторічний фетиш радян-

ської країни В. І. Ленін розглядав людей не як індивідуальностей, а як представників окремих класів та соціальних груп. Людина як

самостійна особистість поза класом для Леніна просто не існу-

вала. Він був твердо переконаний у безсуперечному праві на іс-

нування тільки для одного класу – пролетаріату. Що ж до селян-

ства, то він був достатньо стриманим, зазначаючи при цьому, що

цінував бідняків та найманих сільгосппрацівників. «Что же ка-

сается буржуазии – этот социальный класс был объектом его ис-

кренней ненависти. Ленин ненавидел буржуазию сильнее, чем

помещиков, а либералов сильнее, чем самодержавие».53

«Большевизм и интеллигенция, большевизм и культура – по-

нятия несовместимые. Воинствующее невежество, которое было

стержневой сущностью большевизма, агрессивно нетерпимо к

таланту во всех его проявлениях, будь то блестящий ученый, та-

лантливый писатель или рачительный хозяин-крестьянин. «Вер-

ные ленинцы» были сплошь людьми малограмотными... Люди, которые ничего не создали своими руками, не в состоянии ува-

жать чужой труд. А как известно, в революционеры шли недоу-

чившиеся студенты, неистовые ниспровергатели, разрушители».54

Аннєнков, який одного разу розмовляв з Леніним, наводить

такі слова «вождя світового пролетаріату»: «Вообще, к интел-

лигенции, как Вы знаете, я большой симпатии не питаю, и наш

52 Окремі приклади переслідування представників інтелігенції; за мате-

ріалами Держархіву Кіровоградської обл.

53 Режим доступу http://www.politology.vuzlib.su/book_o257_page_14.html 54 Материалы III Международной конференции «КГБ: вчера, сегодня, зав-

тра»; Москва, 1994г. Общественный фонд «Гласность», Фонд Дж. Со-

роса «Культурная инициатива»»

152

лозунг ликвидировать безграмотность отнюдь не следует толко-

вать как стремление к нарождению новой интеллигенции. Лик-

видировать безграмотность следует лишь для того, чтобы каждый

крестьянин, каждый рабочий мог самостоятельно, без чужой по-

мощи, читать наши декреты, приказы, воззвания. Цель вполне

практическая. Только и всего».55

Сприйняття інтелігенції у країні постійно змінювалось за-

лежно від історичної ситуації та домінуючої думки ЦК партії.

Здавалося б, «ІнтеЛІге́нцІя, ї, жін. 1. збірн. Люди розумової

праці, що мають спеціальні знання з різних галузей науки, техні-

ки й культури»56, які могли б стати рушієм прогресу країни, во-

дночас викликали стійку підозру, недовіру, а часом і відверту не-

нависть. Про це виразно пише Євген Сверстюк у своєму есе

«НАРОДЖЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ ІНТЕЛІҐЕНЦІЇ»: «Розкіш

життя світиться в утворенні тієї верхньої верстви, яка, всупереч

людським чварам і диким інстинктам, береже в собі голос вічности –

мудрість традиції, гідність і незалежність думки.

Плебейська епоха клясової боротьби і «прискореного проґресу»

розорала ту ниву, шо її культивувала дворянська й різночинна ін-

теліґенція. Традиція, гідність, незалежна думка стояли впоперек

дороги, торованої «диктатурою пролетаріяту». «Интеллигенции

покедова не трогать», – розпорядились більшовики і стали сорту-

вати її та формувати в загони. Для початку вони їй перекрили ки-

сень. Одна частина була забракована відразу – це «безнадійна» ін-

теліґенція, визнана непотрібною або шкідливою. Решта складала

іспит, де треба було довести свою готовість служити партії, і по-

троху опускалась».57

Становище «прошарку», практично відсутній звʼязок із ма-

теріальною сферою робить інтелігенцію «незакоріненою».

Проте, на думку Василя Кременя, «є речі, котрі назавжди зали-

55 Анненков Ю. Воспоминания о Ленине. Новый журнал, Нью-Йорк, 65, 1961, с. 140

56 Словник української мови: в 11 томах. — Том 4, 1973. — Стор. 36.

57 Режим доступу: ukrlife.org/main/sverstuk/intel.htm 153

шаються в житті народу, без яких він не може існувати, – мораль, історія, культура, мова, духовність. Творцем і носієм цього надбання

була і є інтелігенція... Національну самосвідомість формує націо-

нальна інтелігенція, творча діяльність якої продукує науку, знання, мистецтво, культуру загалом. Звідси – необхідність наявності в

самодостатній державі здорової, активної інтелігенції.

Але що таке інтелігенція і які основні віхи її розвитку? Відповідь

на це питання дає змогу визначити її роль у творенні сучасної

освіти, або «суспільства знань» як основи модернізації Української

держави.

Термін «інтелігенція» набув в Україні потужного звучання в

60-ті роки ХІХ століття. Уявлення про неї спочатку було своєрід-

ним синонімом колективної совісті і просвітництва. Згодом кон-

цепт інтелігенції стали пов’язувати з критицизмом – щодо фео-

дальних та державних порядків і Російської, і Австро-Угорської

імперії, до складу яких тоді входила Україна. На цій ниві формува-

лися стратегії розвитку української національної культури, вияв-

лялася її самобутність у контексті національної свідомості з пер-

спективою утворення незалежної держави. У силу цього інтелігенція

розумілася як відносно цілісна група інтелектуально розвинених

людей, об’єднаних спільною опозиційністю до існуючої влади. Інте-

лігент – це не лише представник інтелектуальної діяльності, а лю-

дина високої ідеї, яка присвятила себе турботам про суспільну

справу, служінню правді, істині, справедливості».58

Позиція презирливого ставлення та недовіри до інтелігенції

на довгі роки стала свого роду установкою для каральних органів

СРСР. Гірка чаша репресій не оминула й українську інтелігенцію.

Широко відомі долі Миколи Скрипника, Леся Курбаса, Сергія

Єфремова, Миколи Хвильового та ін., але жертвами стали іще ба-

гато представників культурного прошарку України.

58 Освіта і інтелект: роздуми про інтелігенцію, 2008-05-22. Автор: Ва-

силь Кремень (http://www.dt.ua)

154

«нЕдоліки» оСвіти 59

Нижче на прикладі короткого проміжку життя конкретної

людини хочемо показати ставлення держави до представників ос-

вічених верств населення (саме ДЕРЖАВИ, а не тільки органів

НКВС, оскільки каральні органи були «озброєним загоном пар-

тії», єдиної керівної сили в країні Рад, яка приймала рішення та

контролювала їхню реалізацію).

На нашу думку, радянська епоха – епоха лозунгів, а деякі ло-

зунги, заклики, максими та історичні слогани мають досить дивну

долю: за зовні начебто простим змістом приховується безліч при-

тлумлених значень, що можуть привести (а часто й приводять!) до неочікуваних наслідків. Одним із таких девізів є відома теза

Маркса та Енгельса про те, що пролетарям немає чого втрачати, окрім власних кайданів, а отримати вони можуть цілий світ. На

період виголошення цієї тези (середина ХІХ сторіччя, період на-

писання відомого «Маніфесту Комуністичної партії») автори

могли досліджувати та класифікувати клас пролетарів здебільшого

за зразками робітників підприємств Німеччини та Англії. Їм важко

було передбачити шляхи розвитку, особливості та перспективи

становлення «передового класу» у Російській імперії.

Запозичена із західної філософської думки ідея потрапила до

мізків представників соціального прошарку дрібних ремісників

та крамарів, вихідців із районів межі осідлості (це тверження не

слід сприймати як прояв націоналізму чи антисемітизму, достатньо

ознайомитись зі статистикою національного та соціального складу

революційних осередків на теренах колишньої імперії). Ідею оці-

нили, препарували на складові і потім оцінили ще раз, зробивши

такі проміжні висновки: «Ми – пролетарі і нам треба скинути

кайдани» (у процесі «скидання кайданів» було знищено 300-59 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. № 8661-п

155

літню монархію та зруйновано державу); «Нам належить увесь

світ» (буквально через декілька місяців після Жовтневого пере-

вороту почався експорт революції, «радянські» республіки було

створено, хоча й не надовго, навіть у Баварії, Угорщині, Ірландії).

Використання ідеї на цьому не зупинилось, «аналіз» йшов

далі: «Зняті намі кайдани лишились та чекають на нові руки» (і

розгорнувся процес переслідування представників інших класів

та соціальних верств); «ми здобули світ, а хтось має лишитися

його назавжди» (і було створено каральні загони «найпрогре-

сивнішого класу», які винищували всіх «інших»).

Так виникли передумови для створення Орвелового «1984»

з його пролами, новомовою, міністерствами «миру», «правди»

та под. У іще одному зі своїх творів-антиутопій ( «Animal Farm», є декілька перекладів українською під різними назвами) Орвел, від імені свиней, що захопили владу, стверджує: «Всі тварини

рівні, але свині рівніші за інших». Подібним же чином ця ідею реа-

лізувалась на практиці «соціалістичного будівництва» під час

революції та громадянської війни, не забула про неї держава й у

середині 30-х років минулого сторіччя, оскільки у такий спосіб

можна було спробувати виправдати та пояснити провал комуніс-

тичного експерименту.

І якщо «червоний терор» 1917-1920 років, про який виразно

пише професор Мельгунов, хоч якось можна віднести на рахунок

«гарячки бою», то репресії проти інтелігенції, зокрема технічної, розумного пояснення не мають і не можуть мати. На наше пере-

конання, одним із таких виразних представників інтелігенції, які

могли б (за цитованими вище словами Кременя) відіграти важливу

«роль у творенні сучасної освіти», або «суспільства знань» як ос-

нови модернізації Української держав», саме й був «громадянин

Варавін» (архівна кримінальна справа № 8661-п, опис № 2р , фонд № ФП 5907, Державний архів Кіровоградської області).

Варавіна Олександра Костянтиновича, 1899 р.н., уродженця

с. Боголюбовки П’ятихатського району Дніпропетровської об-

ласті, сина служителя культу (псаломщика), безпартійного, з ви-

щою освітою, плановика шахти №2 «Укрбурвугілля», м Олек-

156

сандрія Кіровоградської обл., було заарештовано Олександрій-

ським райвідділенням Управління НКВС УРСР по Миколаївській

(нині Кіровоградська – прим. авт) обл. 27 червня 1941 р., справу

заведено 30.06.1941р. Процитуємо (мовою оригіналу) постанову

про арешт: «Варавин А. К. ... в 1919 г. добровольно вступил в пет-

люровскую банду и был произведен в чин хорунжего. Будучи в пет-

люровской банде, окончил ещё одну школу, откуда вышел офицером, после разгрома банды на Украине Варавин бежал в Польшу, а оттуда

в Чехословакию».

Видається своєчасним, перервавши цитування, привернути

увагу до рівню освіченості слідчих Олександрійського райвідді-

лення УНКВС. Посилання на кшталт « чин хорунжего», «окончил

ещё одну школу, откуда вышел офицером» свідчать про нерозу-

міння ними навіть системи офіцерських звань: «хору́нЖий, жого, чол., іст. 1. Особа, що носила прапор або корогву війська; прапороносець... 2. У XVII-XVIII ст. на Україні – особа, що входила

до складу генеральної старшини й головним чином інспектувала

військо, а також була охоронцем великого полкового і малого пра-

пора... 3. Перший офіцерський чин у козачих військах дореволю-

ційної Росії, який відповідав підпоручику й корнету; особа, що

мала цей чин».60

Ми дозволили собі цей абзац, оскільки прикладів кричущої

неграмотності, відсутності елементарних знань, необхідних, на

нашу думку, співробітнику спеціальних служб, що вирішують

долю людини, дуже багато у справах досліджуваного нами істо-

ричного періоду. Це явище, до речі, може бути й підгрунтям упе-

редженого ставлення слідчих та оперативного складу до пред-

ставників інтелігенції.

«В 1933 г. по ликвидированной ИНО («Іноземний відділ», служба зовнішньої розвідки та контррозвідки – прим. авт.) УГБ

НКВД на Украине контрреволюционной организации т. называемых

«украинских эсеров» стало известно о предполагаемой переброске

на Украину Пражским центром ЦК УПСР (Українська партія со-

60 Словник української мови: в 11 томах. — Том 11, 1980. — Стор. 131

157

ціалістів-революціонерів, прим. авт.) бывшего петлюровского офи-

цера, эмигрировавшего в 1920 г. с остатками петлюровской банды –

некоего Варавина Александра Константиновича, для проведения

контрреволюционной деятельности и выполнения шпионских за-

даний чешской политполиции и разведки...

2 апреля 1935 г. Варавин, приняв сов. гражданство в полпредстве

СССР в Праге, прибыл на Украину и на ст. Шепетовка был арес-

тован. В процессе следствия Варавин признался в своём участии в

украинской эсеровской организации за кордоном, а также, что он

по своему политическому убеждению является украинским нацио-

налистом. Будучи в петлюровской банде, боролся за осуществление

идеалов «Самостийной Украины»[а. с. 6].

В анкеті арештованого читаємо, що він мав вищу освіту за

спеціальністю інженер-гідротехнік. Додатково Варавін пояснив, що з 1922 р. до 1927 р. навчався у сільгоспакадемії, м. Подебради

(Чехословаччина); з 1927 р. до вересня 1934 р. служив у різних

підрядчиків у як інженер-гідротехнік; з жовтня 1934 р. до квітня

1935 р. проживав у м. Мукачево, постійного місця роботи не мав

[а. с. 10].

На питання анкети № 15 («Служба в полиции, жандармерии, карательных органах, в белых и других к.-р. армиях, участие в бан-

дах и восстаниях против Соввласти (когда и в качестве кого») Варавін відповідає, що закінчив петлюрівську школу у 1921 році

у м. Вадовіце, отримав звання хорунжого, а на № 17 («Каким реп-

рессиям подвергался при Соввласти») – що у 1935 р. був заареш-

товавний по прибутті до СРСР прикордонними військами НКВС

ст. Шепетівка, судимий за к.-р. шпигунську діяльність на 5 років, покарання відбув, повернувся у 1940 р. [а. с. 6].

Цю інформацію він додатково підтвердив на допиті від

06.07.41 р., але свою ворожу діяльність заперечив: «3 апреля 1935

г. на ст. Шепетовка был арестован органами НКВД и направлен в

г. Киев. Под следствием находился с 4 апреля по 28 мая 1935 г. и

был осужден Особым совещанием при НКВД СССР к 5 годам ИТЛ.

Обвинялся по ст. 54-6 и 54-11. Наказание отбывал в Ухто-Печор-

ских лагерях. В 1940 г. 2 апреля был освобождён... в предъявленном

158

обвинении себя виновным не признаю, так как я никем не перебра-

сывался, а выехал в СССР по своему собственному желанию. Нахо-

дясь на территории СССР никакой шпионской деятельностью не

занимался» [а. с. 10].

Варавіна допитували тричі: шостого, восьмого та дванадцятого

липня 1941 року. Він повідомив, що у боях проти Червоної Армії

на боці білополяків (до речі, з часу тих самих боїв минуло на час

слідства 20 років! – прим. авт.) участі не брав, після закінчення

бойових дій до СРСР не повернувся за власним бажанням, бо

боявся («Не возвратился в СССР я по личному желанию, из чувства

страха») [а. с. 11, 12]. Незважаючи на відсутність доказової

бази, звинувачувальний висновок по справі безапеляційний: «. .об-

виняется в том, что , будучи враждебно настроен по отношению

Советской власти в 1919 г. вступил добровольно в Петлюровское

училище, откуда вышел офицером, с Петлюровскими бандами учас-

твовал в боях против Красной Армии и при разгроме их бежал в

Польшу. Будучи в Чехословацкой хозяйственной академии, примыкал

к Украинской эсеровской организации, в 1935 году был переброшен

в СССР чешской разведкой с целью шпионажа, т.е., в преступле-

ниях, предусмотренных ст. 54-6, 54-13 УК УССР... Вещественных

доказательств нет».

Швидкий наступ німецьких військ (м. Кіровоград було зайнято

5 серпня 1941 р.) зумовив евакуацію так званого «спецконтин-

генту» на схід країни. Справа Варавіна до суду не дійшла: фігурант

помер 27 жовтня 1941 р. у тюрмі № 17 м. Усть-Каменогорська

від хвороби серця (так у свідоцтві тюремного лікаря).

Не будемо гадати про теоретично можливі варіанти ставлення

«чеського шпигуна» до німецької окупаційної влади, але маємо

приклад ставлення радянської влади до закордонних фахівців, та

ще й прихильників ідеї «самостійної України» (до речі, шахти

Олександрійського буровугільного басейну нині перебувають у

занедбаному жалюгідному стані, але списати це виключно на

справу Варавіна неправильно)...

Переслідування, арешт, смерть кожної окремо взятої людини –

трагедія, яка водночас уособлює у собі певну типовість, харак-

159

терну для часу, суспільного устрою, конкретного соціального

класу чи прошарку. Справа Варавіна, ще раз підтверджує існу-

вання міфу про інтелігента як людину з браком волі, постійними

ваганнями та сумнівами, яка, тим не менш, перманентно бореться

проти влади. Влада ж, у свою чергу, не терпить спротиву, навіть

вигаданого, й завжди готова завбачливо нанести удар перша.

«Руководящая и направляющая сила», партія невтомно «пе-

ревиховувала» інтелігенцію, намагаючись різними методами

(у тому числі й «чекістськими») позбавити її таких рис, як спів-

чуття, відповідальність, моральність, турбота про народ, заохо-

чуючи її до послуху, а не до опору. У результаті слабка інтелекту-

ально-духовна основа Радянського Союзу стала однією з причин

його занепаду й розпаду.

Обстоюючи погляд, що історична наука має освітлювати шлях

у майбутнє, зазначимо, що прояви сучасного споживацтва, руй-

нуючи моральні, духовні підвалини суспільства, позбавляючи

його віри у цінності, в інтелект, у знання, швидко й ефективно

перетворює населення, народ на натовп, безлику масу, на давньо-

грецький охлос. Країні ж для поступу потрібна високоморальна, гуманістична еліта. Країні потрібна інтелігенція, яка використовує

спеціальні знання в інтересах своєї Вітчизни.

Малоймовірно, що місце поховання людини з закордонною

освітою, українського патріота Варавіна вдасться відшукати у

безмежних степах навколо Усть-Каменогорська. Більше шансів

на це – у могил колишніх співробітників Олександрійського РВ

УНКВС. Сподіватимемось, що, як і вони, й інші руйнівники та

критики нашої країни підуть у вічність, а «інтелігенція для вико-

нання своєї історичної місії може й повинна, спираючись на філософію

людиноцентризму, використовувати і мораль, і знання, і інтелект, і владу для досягнення своєї мети – виховати інноваційно мислячу

людину. Тільки вона може гідно виконати величні завдання із тво-

рення й розбудови нової України».61

61 Василь Кремень Освіта і інтелект: роздуми про інтелігенцію, 2008-05-22 (http://www.dt.ua)

160

«мнЕ нЕ хотЕлоСь бы, чтобы

руССкиЕ вЕрнулиСь на украину...»*

Мабуть, грубуватий вислів про пришивання до одного місця

«бубєнчика» був не дуже поширеним півстоліття тому, інакше

чи змогли б «лицарі Дзержинського» «пришити» лікареві-гіне-

кологу «бубєнчик» контрреволюційної діяльності? А таки ж при-

шили! Пришили «чистими руками», розмірковуючи «хо-лодною

головою» та порадившись з «гарячим серцем».

Доля їхньої чергової жертви відносно складна, хоча й не міс-

тить нічого об’єктивно видатного. Вікторія Едуардівна Буч наро-

дилась 1915 року у с. Катериненталь Варварівського району Ми-

колаївської області. ЇЇ мати померла 1932 р., батька, вчителя

місцевої школи, було репресовано 1937 р., доля його невідома.

1937 року було також заарештовано та вислано батькового брата.

У сім’ї Вікторії було ще троє синів та три дочки, однак зв’язків із

ними Вікторія не підтримувала. До школи вона пішла шести років, провчилась до шостого класу, потім працювала у місцевому кол-

госпі, а 1932 року поїхала до Одеси навчатися при робітфаці ме-

дичного інституту. З 1934 по 1939 рр. навчалась у Одеському ме-

дінституті, отримала фах доктора. Її було направлено на роботу

до с. Березівки Устинівського району Кіровоградської області, де вона завідувала лікарнею до приходу німецьких військ. З жовтня

1942 року проживала у місті Бобринець, працювала завідувачкою

акушерсько-гінекологічним відділенням місцевої лікарні.

За національністю Буч – німкеня, чого й не приховувала. Ціл-

ком природно, що місцева влада видала їй папери «фольксдойче», що дало право на отримання продовольчого пайка та на певні

інші пільги. Допитані по справі свідки розповіли, що до складу

пайка входили масло й м’ясо, консерви та пшеничний хліб, була

навіть і горілка [а.с. 18, 20, 22].

* ДАКО справа № 7881

161

І все то було б добре, якби не прагнення окупантів до поліп-

шення рівня медицинського обслуговування населення, через

чого вони 1943 року відправили Вікторію Буч на стажування до

міста Зальцбург для підвищення кваліфікації. Слід визнати, що

Бобринець і Зальцбург мають одну спільну рису: обидва міста не

змінювали своїх назв. На цьому подібність закінчується. Наш

Бобринець – радше містечко, а от австрійський Зальцбург – місто

велике, університетське. Тут і замок на горі великий, і річка по-

вноводна. Зальцбург – батьківщина Моцарта, тому вся торгівля

сувенірами та солодощами у ньому пов’язана з іменем компози-

тора. Мені довелося побівати там декілька років тому, погуляти

старовинними вуличками та торговими галереями, випити кави

у кафе «Моцарт», прицінитися до різнокольорових – жовтуватих, зеленкуватих, білих шматків кристалічної солі – символа міста

(Saltz – німецькою «сіль»). Виразні та приємні враження не втра-

тили своєї гостроти й дотепер.

Реально припустити, що наша доктор, яка, а правди ніде діти, навчалась в Одесі, та постійно проживала ж у березівках, усти-

мівках та бобринцях, була приємно вражена чистотою, організо-

ваністю та красою своєї історичної батьківщини. Про це вона й

згадала у розмовах із колегами, не підозрюючи навіть, що тих

скоро допитають у якості свідків. Звичайна людська заздрість та

такі звичні для пересічного радянського трудівника щоденні

злидні промовляли вустами однієї з її колег: «Из Германии она

привезла для себя подарок, а именно: 2 пальто, зимнее и демисезонное, туфли, шерстяное платье, кофту шерстяную и другие вещи, эти

вещи я видела собственными глазами. Вернувшись из Германии, она

восхищалась немецким строем и порядком, немецкой наукой и т.д.

Она говорила: «немецкая наука достигла очень много интересного

и нового в медицине, всё там аккуратно и красиво построено»

[л.д.20]. А ну визнайте чесно: чи багато змінилось за ті 70 років, що пройшли після війни?

У розмовах із колегами Буч вимовила ще одну фразу: «Мне не

хотелось бы, чтобы русские вернулись на Украину, придут и опять

162

бойся НКВД и ночами не спи» [л.д. 22], але, погодьтесь, для цих

слів вона мала достатньо особистих причин. Слідство висунуло

їй звинувачення у сприянні зміцнення фашистського режиму, од-

нак Буч заявила: «Признаю себя виновной только в том, что я

состояла в числе лиц, именовавшихся “фольксдойче”, и получала осо-

бый паёк, продукты питания. В том, что я способствовала в ус-

тановлении немецко-фашистского режима, в этом себя виновной

не признаю, так как я не способствовала, а просто обыкновенно

работала в должности врача, как и другие врачи» [л.д. 26]. «Бу-

бєнчик», що його намагалося «пришити» їй слідство у липні

1944 року, мав назву ст.58-1а КК УРСР «зрада Батьківщині» та

означав 10 ро-ків виправтрудтаборів. Дали їй «побожеськи»,

«усього» тільки 5 років та направили до Чорногорського табору.

Тільки 1 вересня 1964 року Вікторія Едуардівна Буч (у шлюбі

Шоленберг), яка проживла на той час у Новосибірську, звернулась

до Верховного суду УРСР із проханням про перегляд її справи. У

грудні 1964 р. президія Кіровоградського обласного суду визнала

засудження Буч безпідставним [а.с. 61-62]. «Пришитий білими

нитками» «бубєнчик» продзвенів 20 років!

163

Гірка Правда ПанотЦЯ 62

20 років – період, за який можна зробити свої власні, достатньо

об’єктивні висновки щодо характеру чинної влади. За ці 20 років

після Жовтневого перевороту територією прокотилися грома-

дянська війна та декілька хвиль голоду, було проведено кампанії з

колективізації та індустріалізації. Люди мали можливість отримати

гіркий та суворий життєвий досвід, достатній для висловлювання

думок про владу та зробити прогнози щодо її подальшої долі. От

тільки час для подібних роздумів уголос був не найкращий, ос-

кільки влада організувала чергову кампанію, цього разу – з вияв-

лення «ворогів народу».

Під цю кампанію потрапив і Вожаков Адріан Іванович, 1887 р.н., який, «являясь благочинным церкви в г. Александрии, под

видом религиозных обрядов, группировал вокруг себя других священ-

нослужителей, а также лиц, контрреволюционно настроенных про-

тив Соввласти. Во время богослужения Вожаков под видом пропо-

веди в 1936, 1937 гг. открыто проводил контрреволюционные

агитации, заявляя: «Видите, верующие, до чего довела Советская

власть, что в этом году будет голод такой, как был в 1932/33 году, а поэтому нужно молиться Богу». Кроме того, Вожаков доказывал,

«что скоро будет война с Германией и Советский Союз будет по-

беждён и уничтожен, а поэтому нам необходимо быть подготов-

ленными к свержению Соввласти, если кто не будет молиться Богу, то с приходом другой власти также будет уничтожен»[а. с. 1-а].

Раніше, 1919, 1924, 1931 рр., арештовувався органами радвлади

як служитель культу. 11 вересня 1937 року Вожакова було звину-

вачено у проведенні контрреволюційної агітації (ст. 54-10, ч. І КК

УРСР), заарештовано та ув’язнено.

Вожакова було допитано усього двічі: 22 вересня та 15 жовтня

1937 року. Він визнав, що після закриття церкви у місті Олексан-

62 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. № 9726-п

164

дрії, проводив обряди хрещення дітей на квартирах окремих гро-

мадян, а також на прохання церковного активу, склав листа до

органів центральної виконавчої влади України з проханням не

закривати церкву [а. с. 31-33]. Тут слідчий Кривошеєв звинуватив

Вожакова у тому, що, визнаючи несправедливим рішення ВУЦВК

(Всеукраїнський Центральний виконавчий комітет), він тим са-

мим протидіяв заходам радвлади [а. с. 32-33]. Проведення ним

антирадянської агітації Вожаков заперечував.

Допитані у справі свідки Андрієнко В. Т., Мунтянова М.І., Бра-

ницький Є.С., Бугрій Г.Т., Поліщук М. Є., Середа О.І. підтвердили, що Вожаков проводив обряди хрещення на дому, закликав моли-

тися Богу та виховувати дітей у християнському дусі. Він також

говорив про голод 1933 року, критикуючи за нього радянську

владу, та казав про скору війну Радянського Союзу та Німеччини, при якій Союз буде розбито та знищено [а. с. 4-19].

До справи долучено покази свідка Мазуренка Федора Пили-

повича, 1910 р.н., лейтенанта 122 стрілецького полку Червоної

армії, який 10 вересня 1937 року бачив із власного подвір’я, як

людина у чорній рясі записувала щось до нотатничка, стоячи по-

близу будинків, де мешкали заарештовані службовці 122 полку

Рубан та Суровцев. Прізвище Вожакова у тексті протоколу не

згадується, але цікавість викликає таке: «Вопрос: Скажите, для

какой цели указанный Вами поп записывал номера домов ныне арес-

тованных работников полка?

Ответ: Это мне неизвестно, но догадываюсь, что для какой-

то определённой цели» [а. с. 13]. Цей діалог наводить на думку не

тільки про якусь клінічну хворобливу підозрілість, а й про те, що

слідчий прагнув додатково звинуватити Вожакова у шпигунстві

чи у причетності до змови військових. Чого вартий один тільки

«глубокомысленный» натяк свідка на якусь нікому не відому, але, мабуть, дуже важливу й секретну «определённую цель»!

Покази свідків Вожаков підтвердив тільки у частині прове-

дення ним церковних обрядів на дому, свої висловлювання про

голод та неминучу війну заперечував [а. с. 21-23; 32-33].

165

28 жовтня 1937 року Олександрійське районне відділення

УНКВС склало та скерувало на розгляд так званої «судової

трійки» при УНКВС по Миколаївській області звинувачувальний

висновок по справі на Вожакова. Виписка з протоколу «трійки»

№ 3 від 2 листопада 1937 року: «Вожаков Адриан Иванович, 1887

года рождения, ур. м. Добровеличковки Одесской обл., священник, трижды арестовывался органами ОГПУ-НУВД за к.-р. деятель-

ность. Обвиняется в том, что во время совершения религиозных

обрядов под видом проповедей проводил к.-р. агитацию. Кроме этого

доказывал, что скоро будет война с Германией и Советский Союз

будет побеждён, а поэтому надо быть подготовленными к сверже-

нию Соввласти. После закрытия церкви Вожаков у себя на дому со-

вершал религиозные обряды – крестил детей и проводил к.-р. дея-

тельность. Арестован 11 сентября 1937 г. Содержится под

стражей в тюрьме г. Днепропетровска» [а. с. 36]. Рішення

«трійки» виконане 25 листопада 1937 року [а. с. 37]. Даних про

місце поховання Вожакова немає. Його реабілітовано 21 квітня

1989 року за Указом Президії Верховної Ради СРСР від 16 січня

1989 р. «Про додаткові заходи щодо відновлення справедливості

відносно жертв репресій, які мали місце в період 30-40-х та на

початку 50-х років» [а. с. 39]. Жодних дій щодо додаткового роз-

слідування обставин справи, виявлення та допиту свідків так зва-

ної «контрреволюційної» діяльності Вожакова з метою її під-

твердження чи заперечення не здійснено.

Наведена нами справа Адріана Вожакова – ще одне свідчення

того, як влада того часу, не бажаючи визнати перед народом свої

економічні та політичні помилки, вважала за краще просто зни-

щувати людей, які мали сміливість викривати ці хиби та недоліки.

Ця справа є й прикладом боротьби влади з проявами релігійності

населення, з окремими отцями церкви. Вже тільки під час суворих

випробувань війною влада пішла на певне примирення з церквою, визнавши її вплив на свідомість населення та роль у його патріо-

тичному вихованні.

166

Суд швидкий...

та ж чи СПравЕдливий?*

Головною характерною рисою так званих «правоохоронних»

органів на території нашого проживання була «правильна» звіт-

ність: скільки чого виявлено та розкрито, ким та як припинено, скільки, кого та як швидко засуджено, співвідношення видів по-

карання та под. Очевидним прикладом «боротьби за показни-

ки» є справа № 8048-фпд зі звинувачення гр-ки Солонцевої Софії

Ксенофонтівни, 1910 р.н., яка народилась у с. М. Бабанка, меш-

кала на хуторі Обланка Дубровської сільради колишнього Витя-

зівського району тоді ще Одеської обл. за ст. 54-10 ч. 1 КК УРСР

[Держархів Кіровоградської обл., фонд 8907, опис 2].

Постанову на її арешт було підписано бобринецьким район-

ним прокурором Пацюковим (ну як не підкреслити «виразні»

прізвища у Бобринці того часу: то прокурор Пацюков, то слід-

чий Гадулко!) 29 листопада 1937 року. І ця постанова, і поста-

нова про обрання запобіжного заходу, винесена того ж дня Боб-

ринецьким РВ НКВС описують «ворожу діяльність» Солонцевої

одним реченням: «Высказывала контрреволюционные похабные

слова по адресу Советской власти, её руководителей и вождя тру-

дящегося народа тов. Сталина» [а.с. 2, 3].

Підтверджує це й низовий орган влади, Дубровська сільрада:

«Справка. Дана Бобринецкому райотделу НКВД в том, что граж-

данка села Обланка Дубровского сельсовета Солонцова Сонька по

соцположению по с/совету считается доч крупного кулака, который

до революции имел 300 десятин земли та весь с/г реманент, а также

имел постоянных рабочих 3-4 человека. Сама Солонцова занимается

антисоветской агитацией, агитирует против вывчення законопо-

ложення про выборы до Верховной рады, выражаясь в тому, що когда

* ДАКО спр. №8048

167

мы эти выборы не знали, как это раньше было, то мы краще жили»

(орфографія оригиналу збережена) [а.с. 5].

Звернули увагу, що слово «доч» написане без потрібного у

російському варіанті м’якого знака? Точнісінько так само напи-

сано воно у протоколах допитів, що їх писав слідчий Федусенко, та у звинувачувальному висновку [а.с.12, 14, 22]. Деталь дрібна, але ж цікавий збіг помилок!

Отже, листопад закінчується, на порозі річниця «Сталінської

Конституції» (її було прийнято 5 грудня 1936 року), а де ж ма-

теріал для переможних звітів? Слідство допитує Солонцову в

день арешту, 29 листопада 1937 року [а.с. 7-8], прилучає до ма-

теріалів протоколи допитів чотирьох свідків від 27 листопада [а.с.

9-18], протоколи очних ставок від 28 та 29 листопада [а.с. 19, 21]

(один із протоколів навіть не містить дати, [а.с.20]). Нагадаю: кримінальну справу порушено 29 листопада 1937 року, тому всі

слідчі дії мали проводитись ПІСЛЯ 29 числа! Очну ставку зі свід-

ком Ревенком проведено та задокументовано, незважаючи на не-

приязні стосунки між учасниками слідчої дії, що могло вплинути

на об’єктивність свідчень [а.с.19].

Основні «крамольні» судження Солонцової, які слідство вия-

вило та задокументовало, зводяться до такого: «Сколько стаха-

новцы в совхозе не будут работать, но ничего не получат от Со-

ветской власти. При царизме було лучше: не надо было работать

в совхозе, работали в своём хозяйстве и жили лучше»; «Новая Кон-

ституция – это обман для рабочих, как были рабочие в нужде –

так и есть»; «Сталин для рабочих ничего хорошего не сделал, он

ведёт страну к гибели»; «хороших людей расстреляла Советская

власть (при обговоренні процесів над Тухачевським та Якіром), а когда расстреляют Сталина?»; «в совхозах сколько ни будешь

работать – за труд не получишь»; «стахановцы выслуживаются

перед Советской властью и им платят за труд других рабочих»

[а.с. 10-21]. При усій їх зовнішній спрямованості проти радянської

влади, деякі з цих висловлювань (особливо ж із висоти нашого

168

сьогоднішнього історичного досвіду) можна назвати правдивими, а, може, навіть і прозорливими.

На звинувачувальному висновку, складеному відомим нам Фе-

дусенком, відсутня дата, але матеріали справи розглянуто «трій-

кою» при УНКВС по Миколаївській області вже 1 грудня

1937 року, тобто через два дні! Вирок – 10 років виправтруд-та-

борів [а.с. 23]. Покарання Солонцова відбувала у Південтаборі

(Южлаге) НКВС, його відділеннях в Улан-Уде, Тайшеті, Заудин-

ську. Вперше зі скаргою на неправильне засудження звернулась

до Верховного Прокурора СРСР у січні 1940 року, та цю скаргу

кіровоградська прокуратура, що проводила за нею розслідуван-

ня, визнала безпідставною [а.с. 24-26].

Повторне звернення у квітні 1966 року спричинилось до до-

даткового розслідування обставин справи, у ході якого з’ясувалось, що батько Солонцової мав середняцьке, а не куркульське госпо-

дарство, і не розкуркулювався [а.с. 47]; тексти протоколів допитів

свідків у 1937 році їм не пред’являлись, а підписували вони їх

тому, «что доверяли сотруднику НКВД» [а.с. 42].

Свідок Ревенко не зміг пригадати очну ставку з Солонцовою, свідок Педан заявила, що проти Солонцової не свідчила, участі

у очній ставці не брала [а.с. 44, 40]. Матеріалів про конкретні

факти антирадянської діяльності Солонцевої в ході додаткового

розслідування не виявлено.

Президія Кіровоградського обласного суду 25 червня 1966 року

скасувала постанову «трійки» при УНКВС по Миколаївській об-

ласті від 1 грудня 1937 року щодо Солонцової С.К. та справу при-

пинила за відсутністю у її діях складу злочину [а.с. 55-56]. У квітні

1992 року комісія Бобринецької райради у справах поновлення

прав реабілітованих затвердила рішення про виплату Солонцовій

грошової компенсації за період відбування покарання та публікацію

у районній газеті повідомлення про її реабілітацію [а.с. 58-59].

Голова Дубровської сільради Кирило Мишук, який видав ор-

ганам НКВС довідку про Солонцову, загинув на фронті під час

169

Великої Вітчизняної війни [а.с. 36], слідчого Федусенка ми не шу-

кали – який сенс?

Сенс має ще раз нагадати, як заради «боротьби за чистоту

ідеалів» (точніше – заради «красивої» звітності!) за декілька

днів «злипували» справу, у якій вирок – уже на 23-ій сторінці, і

за типовим для того часу звинуваченням 27-річну жінку відпра-

вили споруджувати залізницю, яку за півсотні років почнуть го-

рдо величати «БАМ – комсомольська будова століття». Зарпла-

ту ж їй за цю підконвойну рабську працю віддадуть тільки через

55 років! Кому за це подякувати?

170

«маЗнЯ» маЗнічЕнка 63

Я зрозумів, що знаю цю людину, щойно відкрив архівну кри-

мінальну справу. Тобто, знаю не особисто, але я чув про неї. Після

революції та до війни родина моєї матері винаймала помешкання, дві кімнати на розі Пермської та провулку Горького, неподалік

пожежного депо міста. Цей двоповерховий будинок зберігся й

досі, колись у ньому розміщувалась бактеріологічна лабораторія.

Бабуся часто згадувала «матушку Ольгу» як інтелігентну, по-

рядну, чесну людину, а моя мати навіть брала у неї початкові

уроки фортепіано та спілкувалась із її дочкою. На жаль, мої дитячі

спогади дуже туманні, практично втрачені, але прізвище «ма-

тушки Ольги» було Новіцька...

...У липні 1937 року помічник оперуповноваженого 3-го відділу

Кіровського міського відділу УНКВС сержант держбезпеки Маз-

ніченко подає своєму керівництву довідку [а. с. 1], з якої, власне, і пішла вся ця справа. Зверху на документі позначка «БЫВШИЙ

ПЕТЛЮРОВЕЦ» та «Укр.К/Р».

«Новицкий Евгений Андреевич, 1892 года рождения, происходит

из семьи священника-тихоновца, украинец, с высшим образованием.

До 1926 года проживал в гор. Первомайске, где и родился. В настоя-

щее время проживает в гор. Кирово, работает преподавателем му-

зыки и пения в 15-й школе. Семья состоит из 3-х человек.

Новицкий в прошлом офицер царского флота, скрывался от Сов-

власти в первые месяцы революции, затем стал на отрытый путь

борьбы с оружием в руках, принимал участие в расстрелах комму-

нистов, особенно в период отступления из Первомайска.

Новицкий деятельное участие принял в петлюровском движении: явился организатором первомайского украинского шовинистичес-

кого «гуртка», составленного исключительно из петлюровцев, ставивших своей целью «самостийну Украину».

63 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. № 9726-п

171

Новицкий располагает петлюровскими к/р связями как на Ук-

раине, так и за границей, с которыми ведёт переписку с изложением

в ней к/р шовинистического характера песен, которые распрос-

траняет в кругу своих знакомых.

Новицкий был тесно связан с видными работниками Перво-

майской деникинской контрразведки и всё время проживал вместе

с деникинцами до отступления последних, после чего скрывался от

Соввласти. На протяжении ряда последних лет Новицкий ведёт

разъездной образ жизни, скрывая своё пребывание и посещение от-

дельных городов Украины, что является подтверждением связей

Новицкого, кои ведут определённую к/р работу.

Новицкий проявляет недовольство к существующему строю, заявляя: «Как только коммунисты почувствуют себя твёрдо, так

и начинают всех бывших людей терроризировать, одновременно

нажимают на всё население, дабы укрепить своё положение». Це –

повний текст довідки. Далі – підпис самого Мазніченка, його на-

чальника Березівського, та резолюція начальника міжрайонної опер-

групи Рудницького червоним олівцем: «АРЕСТОВАТЬ. 27.07.37».

Не виправдовуючи автора емоційної резолюції Рудницького, спробуємо оцінити інформацію з довідки: офіцер імператорського

флоту, практично «адмірал Колчак у степах України»; священник

зі зброєю в руках розстрілює комуністів під час відступу тих; та-

ємний агент денікінської контррозвідки та співмешканець її ви-

датних співробітників; їздить країною до невстановлених знайо-

мих, які проводять якусь невизначеного характеру роботу; та ще

й листування веде із законспірованими петлюрівцями, обмінюю-

чись із ними текстами пісень! На відміну від розтиражованого

радянською пропагандою образу революційного матроса перед

очима постає такий собі контрреволюціонер у смугастому тіль-

нику з хрестом на шиї та сувоєм нот україномовних пісень під

пахвою. Одразу зрозуміло: це ворог, що 20 років переховувався

від караючого меча ВЧК!

Резолюцію виконали вже наступного дня. Згадки про пові-

домлення прокурора, отримання його санкцій на слідчі дії справа

172

не містить. При обшуку було вилучено різні ноти на декількох

аркушах, збірки революційних та піонерських пісень та радіо-

приймач СИ-235 [а. с. 4].

За анкетою Новіцький Євген Андрійович народився 27 грудня

1892 року у с. Казарня Херсонської губернії, має вищу загальну

та середню спеціальну освіту. Арештовувався ЧК, а потім ДПУ

1921 року (перебував під арештом біля місяця), 1929 року (пере-

бував під арештом біля трьох місяців), 1931 року (просидів біля

півроку); підстава для всіх затримань – контрреволюційна діяль-

ність (за абревіатурами того часу – к/р, к.р., або крд) [а. с. 7].

Допитувати Новіцького починають тільки 1 вересня, мабуть, з огляду на його вчительську професію. Допит за традиціями того

часу починають тривіальним питанням: «Вы, Новицкий Е.А., яв-

ляетесь членом к.р. организации. Дайте следствию показания об

обстоятельствах и времени вступления в к.р. организацию. Ответ:

О существовании к.р. организации я не знаю и ни в какую к.р орга-

низацию не вступал и не являюсь членом таковой». На запитання

слідчого про те, де був та чим займався з 1917 до 1922 року Но-

віцький розповів, що 1917 року закінчив історичне відділення

Петроградської духовної академії та у липні добровільно пішов

служити на флот, щоб уникнути мобілізації. У грудні 1917 р. по-

кинув флот та переїхав до м. Первомайськ, де й проживав безви-

їзно до 1925 року, працюючи у жіночій гімназії, а потім в Україн-

ській драматичній трупі.

Жодним чином не аргументуючи свої запитання, слідчий ви-

магає від Новіцького дати свідчення про збройну боротьбу проти

радвлади, участь у вбивствах комуністів та знайомство з репре-

сованими членами так званої СВУ (Спілка визволення України).

Цілком можливо, що слідчий оперує матеріалами першого арешту

Новіцького Певомайською ЧК 1921 року (справа їх не містить), але якщо той був тоді хоч трохи замішаний навіть у спробах спро-

тиву владі, то чого ж його звільнили й виправдали, а не розстрі-

ляли, «керуючись пролетарською правосвідомістю», у буремний

період громадянської війни?

173

Новіцький звинувачення заперечує, тоді слідчий посилається

на якісь документи періоду перебування фігуранта у м. Кірово:

«Следствие располагает документами о том, что вы в 1927 году

вошли в состав к.р. организации по вербовке Любавского, которая

ставила своей целью свержение Соввласти путём интервенции и по-

дрывной вредительской работы изнутри. Дайте исчерпывающий от-

вет по данному вопросу с изложением Вашей проведенной к.р. работы.

Ответ: Да, действительно, в 1927 году меня завербовал Лю-

бавский в к.р. организацию, поручив мне проводить вредительскую

работу в деле искусства. Будучи привлечённым к уголовной ответ-

ственности органами ГПУ в 1929 году я этого не говорил, а в

1931 году я дал эти показания и в данное время большего показать

ничего не могу» [а. с. 10-11].

3 вересня 1937 року Мазніченко виносить постанову про до-

лучення до справи матеріалів 1931 року по звинуваченню Но-

віцького Є.А. Це протокол допиту Новіцького від 11 травня

1931 року, де той пояснює, що 1925 року прибув до Єлисаветграда

з Первомайська, влаштувався працювати викладачем співів до за-

лізничної школи та до школи №8, завідувачем якою був Любав-

ський Микола Іванович. Із часом та після певної кількості розмов

про політичну ситуацію в країні, Любавський повідомив Новіць-

кого про існування в місті контрреволюційної організації, яка

ставила за мету «вредительство во всех отраслях социалистичес-

кого строительства, и, как конечная цель – свержение Советской

власти путём вооружённого восстания при поддержке западных

капиталистических государств, путём интервенции» [а. с. 14].

На пропозицію Любавського приєднатись до названої орга-

нізації Новіцький погодився тільки на початку 1927 року. За свід-

ченням самого Новіцького, «главной причиной, побудившей меня

ко вступлению в к.р. организацию, было моё неверие в силы и воз-

можности Советской власти. Я считал, что Соввласть никогда

не сможет собственными силами вывести страну из состояния

экономических затруднений. Я также не мог примириться, что

роль в управлении государственным аппаратом принадлежит не

174

нам, интеллигентам, а рабочему классу. В последние годы я не верил

в успехи пятилетки. Всё это вместе взятое привело меня к тому, что я вступил в к.р. организацию.

Что касается моей роли в к.р. организации, то Любавский ска-

зал, что мне, как хормейстеру, преподавателю пения, придётся

проводить вредительство в данной области моей работы.

Это вредительство заключалось в том, что я в своих занятиях

в школьных группах и хоровых клубных кружках избегал заучивния

и демонстрирования на концертах выступления перед пролетар-

ской массой современного революционно-производственного репер-

туара. Следовательно, я, вместо того, чтобы со сцены агитировать

за новую песню, за новый быт, за индустриализацию и т.д. давал

слушателям дешёвые, устаревшие песни бытового народного и за-

частую сентиментально-мещанского характера. Были случаи, когда

ко мне обращались товарищи по профессии за репертуаром, и я

вместо свежей революционной песни преподносил им песню устаре-

лую и отжившую.

Данное вредительство я проводил всё время пребывания в к.р.

организации. Другой какой-либо работы в организации я не проводил

и никаких сведений ни от кого не получал. Вербовкой в организацию

не занимался» [а. с. 15-16].

Читаючи цитовані рядки, я одразу ж живо пригадав «12 стіль-

ців» та виведену Ільфом і Петровим монархічну організацію

«Союз меча и орала». На щастя Новіцького, у слідчого Сулими, який вів його справу 1931 року, вистачило почуття гумору та здо-

рового глузду, щоб припинити провадження. Сержант держбез-

пеки Мазніченко міг не читати класику радянського гумору, тому

перейшов до допиту свідків у справі. Гросфельд Анатолій Соло-

монович та Маржиєвський Леонід Костянтинович повідомили

слідству наступну «суттєву» інформацію: «Могу охарактеризо-

вать Новицкого как человека грубого поведения по отношению к

кружковцам, как большого шкурника, который угрожал оставить

работу, если ему не удвоят зарплату. В одной из бесед на тему ре-

пертуара и работы хора я предложил Новицкому разучить вещи

175

Дунаевского, дал ноты, на что Новицкий заявил, что Дунаевского

вещи мало музыкальные и являются халтурными.

В одной из бесед на политическую тему Новицкий выразил сом-

нение в силе Советского Союза и заявил, что окружение сильнее

СССР».

За даними свідків, «контрреволюціонер» Новіцький включав

до репертуару хору пісню «галицького походження» «Чуєш, брате

мій», а одного разу навіть мав намір поставити «церковну пісню

Моцарта на іноземній мові»!

«Шпигунську діяльність» Новіцького «безсумнівно» під-

тверджує така інформація: «Часто практиковал вечеринки на

дому, на которых присутствовал военнослужащий авиабригады

Ревенко Леонид, который мне говорил, что Новицкий интересуется

рядом военных вопросов и чинов военнослужащих, сравнивая их со

старыми чинами, причём эти вопросы подымает во время выпивки»

[а. с. 17-20]. Тут все зрозуміло: спецслужби ворога вже давно

знали про наявність у Радянського Союзу літаків та броньовиків

із фанери, але для повноти картини їм конче була потрібна по-

рівняльна таблиця військових звань червоних командирів та офі-

церів царської армії двадцятирічної давності!

Наступна сторінка справи – це звинувачувальний висновок.

Тут, здавалося б, сарказм та іронія недоречні, але як, будучи при

здоровому розумі, спокійно читати те, що я назвав «мазнею»

Мазніченка»? Процитую: « Новицкий... окончил в 1917 году ис-

торическое отделение духовной академии в г. Петрограде, после

чего пошёл добровольно служить в Балтийский морской флот, где

был до Октябрьских дней, а после взятия власти Советами в ок-

тябрьские дни Новицкий под предлогом болезни дезертировал, от-

казавшись вести борьбу с контрреволюцией на стороне Соввласти»

[а. с. 21]. А й правда, міг же ж випускник Духовної академії стати

біля носової гармати «Аврори» та й шмальнути по Зимовому

палацу, де контра різна засіла?!

«Новицкий в 1921 году был привлечён к ответственности за

содействие деникинской контрразведке в её борьбе с революционным

176

движением в 1919 году и за участие в петлюровском подпольном

заговоре против Соввласти в городе Первомайске» [а. с. 21]. Ви-

правдали його, виправдали тоді! Навіть далека від стандартів гу-

манності ЧК виправдала Новіцького у 1921 році!

Параноїдальна маячня Мазніченка про саботаж Новіцького

проти пісенно-хорової міці Радянського Союзу не витримує кри-

тики. Про шпигунство ж – це взагалі шедевр розпливчастої не-

конкретності: «Новицкий неоднократно у себя на дому устраивал

вечеринки, куда приглашал военнослужащих авиабригады, интере-

совался у последних разными военными вопросами для шпионской

цели» [а. с. 21].

Складений вже 7 вересня 1937 року (а й дійсно: чого тягти?) звинувачувальний висновок підписують Мазніченко, Козинець

та Рудницький. Слідство рекомендує направити матеріал на роз-

гляд судовою «трійкою» при НКВС УРСР. 10 серпня 1937 року

«трійка» при УНКВС по Одеській області, керуючись форму-

люванням «в 1919 году принимал активное участие в борьбе с

Совввластью и имел связь с деникинской контрразведкой, как бывш.

б/офицер являлся активным участником военно-офицерской орга-

низации, ставившей своей целью свержение Соввласти путём воо-

ружённого восстания. Дважды арестовывался за к-р деятельность

в 1921 г. и в 1931 г. Обвиняется в том, что, работая руководителем

хора в Доме учителя, с к-р целью протаскивал в репертуар нацио-

налистические религиозные и др. к-р вредные песни, проводил раз-

ложенческую работу и к-р пропаганду среди кружковцев, прививал

им ненависть к Соввласти. Виновным себя признал», визначає Но-

віцькому міру покарання – десять років позбавлення волі у ви-

правно-трудових таборах [а. с. 23]. За гіркою іронією долі він від-

бував свій термін у місті Свободному, Бамлаг НКВС, 8 відділення, 44 колона.

Треба віддати належне стійкості Євгена Андрійовича: він не

припинив боротьбу за своє виправдання та звільнення. Користую-

чись певним пом’якшенням інтенсивності репресій у 1938 році, вже у квітні 1938 р. він подає скаргу на ім’я Прокурора СРСР Ви-

177

шинського про своє неправосудне ув’язнення [а. с.25-26]. Водночас

з аналогічними заявами до прокуратури України звертається його

жінка, Ольга Семенівна. Обидва описують життєвий шлях Новіць-

кого Є. А., у якому немає місця для «придушення революційних

подій у Петрограді у липні 1917 року», «збройної боротьби проти

Радвлади під час громадянської війни», «антирадянської агітації

через пісні» тощо. Навпаки, до заяв додаються позитивні свідчення

колег Новіцького про нього, копії газетних статей про успішні вис-

тупи хору та інших творчих колективів під його керівництвом та

накази про заохочення Новіцького за досягнуті ним успіхи в роботі

[а. с. 29-81].

Коли справа надходить для перегляду до УНКВС по Кіровог-

радській області (серпень 1939 р.), то слідчі одразу ж починають

розшукувати тих свідків, яких вони допитували 1937 року, але за

даними адресного бюро такі не виявлені, що є трохи дивним та

викликає певні сумніви у їх існуванні взагалі [а. с. 86-87]. 10 вересня

1938 року вони допитують як свідка Пузенкина Сергія Олексійо-

вича, 1881 року народження, вчителя співів, який повідомив: «Но-

вицкого Евгения я хорошо знаю как моего ученика ещё с 1907 года. .

выходец из семьи духовного звания – отец его был священником. . за-

нимался в Елисаветградском духовном училище, через некоторое

время занимался в Одесской семинарии в 1909-1910 гг.

Мне необходимо отметить, что Новицкого я хорошо знаю по

совместной педагогической работе. Из разговоров с ним я пришёл к

заключению, что он человек хитрый, враждебно относился к Сов-

власти, но это всё у него было в скрытой форме. Часто в его словах

я замечал, что ненависть к власти была. Новицкий был тесно

связан с ярым украинским националистом Никитиным Василием

Александровичем.

Новицкий часто почему-то ездил в Киев, мотивируя выезд за

новыми песнями-нотами.

Мне хорошо известно, что Новицкий один раз подвергался

аресту по делу СВУ. В 1931 году Новицкий опять арестовывался

органами ГПУ.

178

Новицкий не знаю точно в каком году был в Японии, мне показы-

вал открытки. Из разговоров о Японии я заметил, что он восхвалял

её. В отношении проскальзывания националистического репертуара, то Соловьёв Александр Николаевич мне в 1935 году говорил, что у

Новицкого это замечалось, уклон украинского национализма. Дру-

гими данными о Новицком не располагаю» [а. с. 84-85].

Не треба бути професіоналом, щоб зрозуміти необхідність

проведення певних додаткових слідчих дій: опитати згаданих свід-

ком Нікітіна та Соловйова, з’ясувати питання про поштові листівки

з Японії (сам їх собі Новіцький писав, у кіоску купив, чи знайома

гейша з Токіо надіслала) тощо. Взагалі ж протокол є практично

«пустишкою». І дивуватись нема чого: допит проводив слідчий

УНКВС Березівський, один із тих, хто підтримав звинувачення у

справі Новіцького 1937 року. Тут вже навіть не за прислів’ям «во-

рон воронові...», тут простіше: «Ворон сам собі око не виклює»!

Тож і не дивно, що слідчий Березівський у постанові по справі від

13 вересня 1939 року повторив основні пункти звинувачувального

висновку, «збагативши» їх при цьому наступними доказами, але

не провини Новіцького, а власної недолугості: «Новицкий дискре-

дитировал советские революционные песни и советского компози-

тора Дунаевского. Новицкий также дерзко обращался с кружков-

цами, изгонял из кружков неподходящих ему людей» (нема за таке

покарання навіть у суворому Карному Кодексі тих часів! Ну от про-

сто не передбачено, як би цього не хотілось прихильникам Дунаєв-

ського! – прим. авт.) «Новицкий часто восхвалял жизнь и строй

фашистской Японии» (дяка Богові, хоч шпигунство на користь

Японії не інкримінував, Новіцький же якраз на Далекому Сході, а

відти до Японії рукою подати! – прим. авт.) Отак і відмовили Новіцькому у звільненні, а одеський проку-

рор Беркович ще й додав, що злочинна діяльність Новіцького

«материалами дела, а также показаниями свидетелей подтвер-

ждается. По данному делу в сентябре месяце 1939 года Кировог-

радским УГБ УНКВД произведено доследование в связи с поступив-

шей жалобой Новицкого на имя Наркома Внутренних дел и

179

дополнительным расследованием к-р деятельность Новицкого по-

дтвердилась. На основании вышеизложенного постановил: наблю-

дательное производство по делу Новицкого Евгения Андреевича

прекратить. Жалобу оставить без последствий Дело вернуть в

облуправление НКВД для хранения в архиве» [а. с. 91].

Справа пролежала в архіві до квітня 1989 року, коли Новіць-

кого було реабілітовано на підставі п.1 Указу Президії Верховної

Ради Союзу РСР від 16.01.1989 р. «Про додаткові заходи з від-

новлення справедливості відносно жертв репресій, що мали місце

у період 30-40-х та початку 50-х років» [а. с. 94].

Доля самого Євгена Андрійовича Новіцького, його жінки та

доньки невідома. Відомі тільки прізвища людей, які своєю зловіс-

ною «мазнею» занапастили цю сім’ю, і до них ніяк не можна за-

стосувати біблійне «не повинны, ибо не ведают, что творят». Все

вони чудово «ведали», але заради продовольчих пайків, «казьон-

ного» обмундирування та кар’єри нищили власний народ на догоду

примарним ідеям окремих злочинців при владі...

180

«Сідай З нами, комСомолко...», або За що сіли «труженицы стальных

магистралей»

Під час Жовтневого перевороту Ленін недарма орієнтував-

своїх прибічників на швидке захоплення та безумовне жорстке

утримання мостів та вокзалів транспорт мав (і має!) важливе зна-

чення під час воєнних дій та мирного часу. Так було, так і буде!

Транспорт, залізниця зокрема, завжди був під особливим кон-

тролем правоохоронних органів. Існували навіть спеціальні під-

розділи на транспорті.

Саме цей посилений контроль призвів до того, що у полі зору

транспортного відділу управління НКДБ Одеської залізниці опи-

нились дві мешканки Знам’янки – Пляченко Любов Кіндратівна, 1922 року народження, та Гаврикова Ірина Йосипівна, 1921 року

народження. Обидві – співробітниці відділу служби руху станції. Їх

запідозрили у проведенні «антирадянської агітації» (ст. 54-10 УК

УРСР). Заарештували Пляченко 30 листопада 1945 року, а Гаврикову

– 28 січня 1946 року. Дівчатам тоді було 23 і 25 років. Слідство про-

вели швидко. Звинувачувальний висновок дівчатам пред’явили вже

25 лютого 1946 року. Процитуємо мовою оригіналу:

«Следствием установлено, что Пляченко, будучи антисоветски

настроенной, среди своих сослуживцев систематически высказывала

клеветнические измышления на советскую действительность, дис-

кредитировала руководителей партии и Советского правитель-

ства. Высказывала недовольство на проводимые мероприятия пар-

тией и правительством. Осуждала политику Советского Союза

по вопросу войны с Германией. Восхваляла условия жизни при окку-

пантах и клеветала на условия жизни в Советском Союзе». (Осо-

бова справа: л.д. 18-32, 31, 57-59, 60-63).

Гаврикова, работая совместно с Пляченко, разделяла её антисо-

ветские высказывания, поддерживала их и в свою очередь среди ра-

ботников службы движения высказывала недовольство на мероприя-

181

тия, проводимые партией и Советским правительством, распрос-

траняла антисоветские провокационные слухи, клеветала на условия

жизни в Советском Союзе, восхваляла жизнь за границей. Дискреди-

тировала руководителей партии и Советского правительства.

(Особова справа: л. д. 25-28, 47-48, 59, 67,70)» [а. с. 77].

З огляду на серйозність звинувачень, військовий трибунал

Одеської залізниці 12 березня 1946 року виніс їм вирок. Пляченко

– п’ять, Гавриковій – чотири роки позбавлення волі з поразкою у

правах на три роки кожній. Касаційні скарги було залишено без

задоволення.

У серпні 1965 року після протесту Генерального Прокурора

СРСР, винесеного на підставі листа Пляченко, Верховний Суд

Союзу РСР ухвалив: «Приговор военного трибунала Одесской же-

лезной дороги от 12 марта 1946 года и определение Военной желез-

нодорожной коллегии Верховного Суда

СССР от 2 августа 1946 года в отношении Пляченко Любови

Кондратьевны и Гавриковой Ирины

Иосифовны отменить и дело о них производством прекратить

за отсутствием в их действиях состава преступления».

Перегорнемо пожовклі сторінки справи у пошуках підтвер-

дження «антирадянської» діяльності засуджених. Ось дівчата

говорять про те, що замість премій балеринам гроші краще було

б витратити на літаки для армії. Ось переповідають слова Чер-

чилля про те, що люди у СРСР мають вигляд жебраків, але все ж

ходять із портфелями. Згадують, що до введення російських військ

у Фінляндію там не було крадіжок. Що перед війною наш уряд

відправляв до Німеччини хліб та жири, завдяки чому рівень життя

у СРСР різко погіршився. І тому подібне. Скаржились вони й на

податок на бездітність, на нестачу одягу. Тобто описували еко-

номічну ситуацію того часу. Голод 1947 року, офіційно визнаний

радянською історіографією, – об’єктивне підтвердження тому.

Схоже, отримуючи калорійні пайки та речове забезпечення, слідчі

не відчували проблем населення країни і просто відпрацьовували

завдання влади про викриття «антирадянського елемента».

182

У більшості подібних справ, окрім належних процесуальних

документів, зазвичай є папери чи інші матеріали, що несуть певну

особистісну характеристику засудженого або віддзеркалюють

якусь рису часу. У цій справі знаходимо два такі факти. Лист Гав-

рикової з табору до матері та протокол особистого трусу Пля-

ченко. Аркуш листа складено трикутником, як складали свої листи

солдати-фронтовики Другої світової війни. На ньому стоїть

штамп «Просмотрено военной цензурой». На щастя, забуте, а

для більшості читачів – незнайоме явище.

У протоколі зазначено, шо у Пляченко вилучено службове по-

свідчення №16819, видане 08.05.1944 р., та комсомольський кви-

ток №16615141, виданий 15 вересня 1944 р. Знам’янським МК

ЛКСМУ.

Тобто дівчина пішла працювати одразу після визволення те-

риторії від окупантів, вступила до комсомолу, що аж ніяк не може

свідчити про її антирадянські погляди. Незважаючи на це, слідство

вирішило інакше. Комсомолку посадили.

Тому й у заголовок винесено рядок із відомого вірша Павла

Тичини («Пісня трактористки», 1933 рік).

183

нЕбЕЗПЕчні ПроГулЯнки

околиЦЯми 64

Мешканці нашого міста люблять рідні краєвиди. На час опи-

суваних подій зелена зона ще не була вщерть захаращена пласти-

ковим будівельним та сміттям. Тобто, погуляти, подихати свіжим

повітрям навіть у межах міста, було де. Так і зробив один чоловік

у вересні 1937 року, обравши для свого променаду того дня око-

лицю Старої Балашівки, де вода з водосховища міської електрос-

танції живописно стікає річищем Інгула, утворюючи невеличке

озерце. Місцеві тут купаються, ловлять рибу, просто відпочивають

на березі. Гребля водночас є залізничним мостом, яким інколи

прогуркотить потяг, додаючи елемент індустріальності загалом

дуже ідилічному пейзажу.

Отут і з’являється інтрига, прихована у словах «гребля» та

«міст», бо вони означають важливі промислово-транспортні

об’єкти, до того ж вразливі у диверсійному сенсі. Чи керувався

згаданий вище чоловік, красою краєвиду, чи рівнем диверсійної

доступності споруд народно-господарського комплексу? Зага-

льна шпигуноманія, яку старанно насаджували у свідомості ра-

дянських людей, дає відповідь на питання.

Процитуємо протокол від 24 вересня 1937 р. допиту свідка

цього епізоду та, на нашу думку, безпосереднього винуватця по-

дальшого комплексу подій, Лахмана Петра Івановича, 1916 р.н., техніка-нормувальника заводу «Червона Зірка» (стиль та по-

милки оригіналу збережено – прим. авт.): «24 сентября 1937 года

я, Лахман, ехал на велосипеде к матери, проживающей на Балашовке

на ул. Первомайская, дом 32, Лахман Анна Игнатовна. Мой мар-

шрут был мимо плотины районной электростанции г. Кирово. Пе-

64 ДАКО, фонд 8907, опис 2-р, спр. № 4984-п

184

реехав речку мимо плотины, я заметил не извесного мне человека, стоявшего у плотины со стороны Балашовки который тщательно

осматривал плотину и месность э.станции и балашовского моста.

Этот чисто одет с портфелем человек для меня был подозри-

телен но я проследовал мимо его, а поприезду к матери рассказал

ей. Мать сказала что это надо проверить.

Я оставил велосипед, а сам ушёл обратно к плотине и этот че-

ловек с портфелем прохаживался по тому же месту где я его видел

30-40 минут тому. Я начал идти к охраннику КРЭСа на плотине

но он меня не подпустил после чего я его пригласил к себе и высказал

подозрения.

Я и охранник Белик задержали не известного доставив его в ко-

мендатуру охраны КРЭСа где неизвестный себя назвал Бутми-де-

Кацман Андрей Васильевич...

При задержании Бутми выбросил не известный предмет из кар-

мана, что ни я ни охранник не видели, а видели мальчики настигшие

происходящее задержание и якобы проходящие девушки подняли

эту выброшенную вещь кто они я не знаю» [а. с. 11-12].

Не можна відмовити «товарищу» (ну не «пан» він і аж ніяк

не «добродій»!) Лахману у наявності у нього розвиненого по-

чуття класової правосвідомості: одразу за портфелем розпізнав

шпигуна та ще й з подвійним прівищем! Та й мама молодець: по-

радила синові перевірити незнайомця. А той ще й із кишені щось

підозріле викинув, вражина; правда, шо саме – ніхто до пуття не

бачив та ще й не знайшов, але ж викидав-таки!

Заради об’єктивності слід визнати, що і гребля, і міст дійсно

являють собою важливі господарські споруди. Вони й насправді

можуть стати цілями диверсій із боку можливого противника під

час військових дій, от тільки чи в такий дилетантський спосіб до-

цільно проводити їх розвідку?

Затриманим виявився Бутмі-де-Кацман Андрій Васильович, який, за даними анкети арештованого та протоколу допиту від

25 вересня 1937 р., народився 03.09.1892 року у Москві, мав вищу

освіту (педагог-математик), прибув до Кіровограда (на той час

185

Кірово) з Одеси, тимчасово не працював, проживав за адресою

вул. Гоголя, 32. Склад сім’ї: жінка, Ванда Костянтинівна (дів. Пе-

карська), 1893 р.н., доцент хімії Одеського медіну; донька, Ванда

Андріївна, 1919 р.н., навчається у будівельному інституті м. Одеси; донька, Вікторія Андріївна, 14 років, навчається у школі [а. с. 7-8].

З подальшого стає відомим, що фігурант певний час викладав ма-

тематику та механіку в Одеській артилерійській школі та інституті

інженерів водного транспорту, в 1931 році був звинувачений як

учасник контрреволюційної офіцерської організації та за поста-

новою Особливої наради при ДПУ зісланий на 5 років до Пів-

нічного краю. Відбував заслання у м. Котлас, потім у сел. Вохма, де працював у школі за спеціальністю до січня 1936 року.

У червні 1936 року повернувся до Одеси, проживав з родиною, працював за спеціальністю на факультеті особливого призначення

до серпня 1937 року, коли йому було міліцією заборонено про-

живання у прикордонній смузі. Бутмі переїхав до Кіровограду, проживав спочатку у готелі «Палас», потім винайняв приватне

житло (до речі, поблизу того самого місця, де його було затримано

як шпигуна). У працевлаштуванні йому відмовляли з приводу су-

димості, жив на гроші, що присилала дружина.

Своє перебування поблизу греблі електростанції та залізнич-

ного мосту пояснював прогулянкою, будь-яку шпигунську та ди-

версійну діяльність категорично заперечував [а. с. 9-10]. Втім, що ці заперечення проти залученої до справи такої «вагомої»

довідки: «СПРАВКА компрометирующих материалов на Бутми-

де-Кацман. В Кировском горотделе НКВД состоит на учёте

БУТМИ-ДЕ-КАЦМАН Андрей Васильевич, 1892 г.рожд, ур. г. Мос-

квы, преподаватель, проживающ. по ул Гоголя № 32.

Бутми-де-Кацман в 1931 г. был осужден, как член контррево-

люционно-офицерской организации, и отбыл ссылку возвратился в

Кирово в 1936 г., где в настоящее время проводит контрреволюци-

онную разложенческую работу среди населения.

Кроме того его практические действия подозрительны по шпио-

нажу» [а. с. 2].

186

Цей «шедевр контррозвідувального аналізу» склав «пом.

оперуполномоченный 3 отд. УГБ сержант госбезопасности Ма-

зниченко», погодив «начальник 3 отдела УГБ, сержант госбезо-

пасности Козинец», а затвердив начальник Киргоротдела НКВД

лейтенант госбезопасности Шевченко. Прізвища цих людей вар-

то запам’ятати, оскільки саме їхніми зусиллями засідання «трій-

ки» при УНКВС по Миколаївській області 8 грудня 1937 року

(протокол № 23) звинуватило Бутмі-де-Кацмана Андрія Васи-

льовича у тому, що він «в прошлом состоял в к.-р. – военной офи-

церской организации, за что был судим в 1931 г., приговорён к 5 го-

дам ссылки на Север. В 1937 г. в шпионских целях совершил зарисовку

Кировской электростанции, имеющую оборонное значение на воен-

ный период времени. Прводил к.-р. разложенческую работу среди

населения.

Виновным себя не признал. Арестован 3 декабря 1937 г., содер-

жится в тюрьме г. Кирово» та засудило «заключить в исправ-

трудлагерь сроком на десять лет» [а. с. 16]. Зважте на дати: 3-8 грудня 1937 р. та на цифру «16». Вони досить промовисто

свідчать на користь швидкості «меча правосуддя».

Загалом же у цій справі 109 аркушів. Це листи з/к Вятського

табора НКВС Бутмі до різних інстанцій із проханням перегляду

його так званої «справи», скарги його дружини, довідки-харак-

теристики, матеріали повторних допитів учасників подій. Цікаво, що за свідченнями охоронця електоростанції прилегла до її греблі

та залізничного мосту територія забороненою зоною не вважа-

лась, ніякого маркування з цього приводу не мала. Місцеві меш-

канці вільно там відпочивали. Факт позбавлення якогось невідо-

мого предмету фігурантом справи викликає сумніви навіть у

самого ініціатора його арешту Петра Лахмана, а щодо якихось

дівчат, які це начебто бачили, та хлопця, який цей предмет підібрав, то це взагалі НІЧИМ не підтверджено. І тим не менш, у серпні

1940 року при перегляді справи слідчий слідчастини УДБ УНКВС

по Кіровоградській обл. Анзимиров визнає Бутмі-де-Кацмана со-

ціально небезпечним та рекомендує залишити у силі рішення

187

«трійки» від 08.12.1937 р. Його висновок підтримав начальник

слідчої частини мол. лейтенант держбезпеки Сиром’ятников та

затвердив начальник УНКВС по Кіровоградській обл. капитан

держбезпеки Небораков.

Справу було переглянуто військовим трибуналом Київського

військового округу 8 січня 1960 року. «Постановление от 8 де-

кабря 1937 года отменено и дело прекращено. Бутми-де-Кац-

ман А.В. реабилитирован» [а. с. 109]. Членам сім’ї було пові-

домлено, а от як склалася доля самого Андрія Васильовича, якого

лиха година звела на зелених берегах тихого Інгулу з політично

пильним та принципово налаштованим проти портфелів моло-

диком, невідомо. До речі, Лахман Анна Гнатівна, 1890 р.н., на

допиті у якості свідка 28 листопада 1959 р. не пригадала епізод

із затриманням її сином поблизу греблі електростанції підозрі-

лого чоловіка, тільки повідомила, що її син, Лахман Петро Іва-

нович, член КПРС, який працював на заводі «Червона Зірка», а

пізніше у редакції газети, був під час тимчасової окупації тери-

торії міста розстріляний німцями за участь у підпільній парти-

занській організації.

Дозволимо собі одне блюзнірське (на перший погляд) пи-

тання: там «контрреволюційна офіцерська організація», тут

«підпільна партизанська організація», а чи не схожі методики

спочатку «створення», а потім і «розкриття» організацій воро-

жої спрямованості?

І ще: і не міг би Андрій Васильович «постепенно», як кажуть

у Одесі, гуляти Дерібасівською з жінкою та доньками? Краєвидів

Кіровограда забажалося?

188

ГолокоСт По-радЯнСьки?

Жінку на фото важко назвати приваб-

ливою чи навіть просто такою, що впадає у

око. Звичайна жінка, яких багато, які живуть

та працюють поруч із нами, виховують дітей

та онуків. Жінці на фото – 36 років, хоч ви-

глядає вона старшою. Це Віра Соколовська,

1901 року народження. Вона народилася у

Іркутську, де її батьки відбували своє перше

заслання як члени РСДРП – Російської со-

ціал-демократичної робітничої партії, по-

передника ВКП(б) та КПРС. Ця організація 1903 року розділи-

лась на дві фракції – більшовиків і меншовиків. Останні

сповідували більш демократичні ідеї, обстоювали ширшу опору

на інтелігенцію, не сприйняли «наганно-маузерний» метод ко-

лективізації та індустріалізації тощо. Більшовики їх за це крити-

кували, а коли забрали реальну владу й силу, то почали за прикла-

дом царського уряду репресувати своїх політичних опонентів.

Віра Соколовська проживала в Одесі з 1902 року, закінчила

жіночу гімназію, наприкінці 1917 – на початку 1918 рр. навчалась

на природничому факультеті Одеського університету, відівдувала

місцевий клуб меншовиків, де слухала лекції та доповіді. Пізніше

вступила до партії менщовиків. ЇЇ мати – домогосподарка, а батько, Соколовський Ілля Львович, до 1904 року був членом РСДРП

(меншовиків), потім із партійної роботи пішов та займався жур-

налістикою у газеті «Одеські відомості».

За участь у роботі меншовистської організації Соколовську в

ніч на 25 квітня арештовують та направляють на заслання до

В’ятки терміном на два роки (зауважте, які ліберальні були спо-

чатку більшовики!). 1924 року до заслання у Ташкент строком

на 3 роки потрапляє її батько, тому через закінчення терміну

свого покарання Віра переїздить до батьків у Ташкент, де знайо-

189

миться із засланим меншевиком Даєнманом

Зейликом Самойловичем та виходить за

нього заміж.

У Ташкенті того часу проживало багато

меншовиків, за спілкування з якими Соко-

ловську арештовують повторно й залиша-

ють на засланні у Ташкенті до 1929 року.

Вона прожила в Ташкенті до 1931 року, че-

каючи на закінчення терміну заслання чо-

ловіка, а потім разом із ним їде на Урал, до

міста Шадринськ, за місцем чергового «туру» свого батька.

Сім’я проживала у Шадринську до 1934 року, потім виїхала

до Одеси, де їм відмовили у прописці, і переїхала до Кіровограда.

Житло винайняли, а от із роботою не складалось: вони ж бо

родичі «трижды презренного врага народа Троцкого» (саме так

написано у справі!) [а.с. 30-65].

Соколовську та Даєнмана арештували влітку 1938 року, зви-

нувативши у антирадянській пропаганді та агітації. На час арешту

у Соколовської було двоє дітей, Євген, 7 років, та Олександр, 9 років.

Чесно кажучи, меншовикам, незалежно від їх національності, було що закинути своїм колишнім однопартійцям: провали при

проведенні колективізації та індустріалізації, голод та розруха на

просторах величезної країни, викорінення політичного плюра-

лізму та пригнічення будь-яких проявів суспільного життя, не-

санкціонованих радвладою та компартією, недолуга та авантю-

ристична зовнішня політика держави тощо.

Подібну критику вважали «антирадянщиною» та реагували

на неї просто: звільнення з роботи, заслання, арешти. Увесь цей

перелік сповна відчула на собі єврейська сім’я Соколовських. На

допитах Віра Соколовська називала людей, із ким контактувала й

була знайома (Локерман, Цейтлін, Янкелевич, Кейліс, Малкіна, Гезенцвейг, Левін, Резуль, Штерн, Якобсон, Брук, Заславський та

ін. [а.с. 73-78]). Всі вони – члени меншовистської партії, але біль-

190

шість із них заперечували свої антирадянські погляди, тим

більше – проведення антирадянської агітації.

Чи можна у це вірити? Всупереч постійним заявам слідчих на

кшталт «следствие располагает неопровержимыми документами

и уликовыми данными о том, что вы являетесь участником анти-

советской меньшевистской организации» [а.с. 116], «меньшевис-

тского подполья», «меньшевистского центра» [а.с. 33-39 та багато

інших], жодних документальних підтверджень цьому в справі не-

має. Звинувачення було частково побудовано на матеріалах до-

питів Кейліса Йосифа Яковича, який помер у кіровоградській

тюрмі 28 липня 1937 р. [а.с. 152-а].

Єдиний об’єктивний пункт «звинувачення» Соколовської –

її родинний зв’язок із Л. Троцьким: «Подтверждаю, что я являюсь

племянницей Троцкого, но антисоветской работой я не занима-

лась» [а.с. 39]; «сестра моей тётки Бронштейн-Соколовская Ма-

рия Львовна проживает в г. Кировограде, Карла Маркса, 4, у кото-

рой содержатся на воспитании двое детей младшей дочери Троцкого

– Нины Львовны – сын Лев Невельсон в возрасте 17 лет и дочь, Ва-

лентина Бронштейн в возрасте 13 лет» [а.с. 87]. Будь-який зв’язок

із Троцьким та його однодумцями на території СРСР Соколовська

заперечувала, а підтвердити та довести свою точку зору слідству

не вдалося, тим не менше, читаємо у звинувачувальному висновку:

«Обвиняются: 1. Соколовская Вера Ильинична, 1901 года рож-

дения, уроженка г. Иркутска, еврейка, гр-ка СССР, слу-жащая, б/п, дочь видного меньшевика, племянница врага народа Троцкого, до

ареста работала бухгалтером в 11 и 16 школах г. Кировограда, проживала в г. Кировограде, в том, что она яв-лялась активной

участницей меньшевистской контрреволюци-онной организации, в прошлом за антисоветскую агитацию имела две ссылки.

В Кировограде с 1934 г. по день ареста состояла участницей

меньшевистской подпольной организации, где вела активную контр-

революционную деятельность, направленную против политики

Коммунистической партии и Советской власти... виновными при-

знали себя частично, в том, что они собирались на квартирах и

191

опошляли политику партии. Участие в подпольной меньшевистской

организации отрицают» [а.с. 215-218].

Кіровоградським обласним судом Соколовська та її чоловік

Даєнман були засуджені за ст.ст. 54-10, 54-11 КК УРСР до 8 років

виправних таборів кожен, а після відбуття цього терміну за при-

належність до меншовистської організації постановою «Особого

совещания МГБ СССР» від 09.02.1949 р. знову на заслання тер-

міном на 10 років.

Постановою кіровоградського обласного прокурора від 07.07

1989 р. Соколовська та її чоловік реабілітовані. Подальша їхня

доля невідома, а от відомості про долю їх родичів нам вдалося

знайти у спогадах М. Штейнберг.*

У червні-липні 1941 року Штейнберг утримувалась у кіро-

воградській в’язниці, у складі великого пішого етапу йшла на схід

країни. Далі – просто цитати з її спогадів: «После Аджамки я 30

километров тянула за собой мою сокамерницу Соколовскую Это

была старая женщина, лет под семьдесят, совершенно седая, ярко

выраженного еврейского типа. Она была рафинированной интел-

лигенткой. Она приходилась родной сестрой первой жене Троцкого.

Только потому её и посадили... Ей было очень трудно идти. Она

цеплялась за меня и всё время говорила про свою 15-летнюю внучку, с которой жила. Последним страхом в жизни Соколовской был

страх, что эту внучку тоже возьмут. Мне было тяжело тащить

её за собой, и я сама стала падать. Она говорит: “Ну, отдохни не-

много, я пойду одна”. И тут же отстала на два метра. Мы шли

последними. Когда я почувствовала, что она отстала, я обернулась, хотела взять её – и увидела, как её убили. Её закололи штыком. Со

спины. Она не видела. Но, видимо, хорошо закололи. Она даже не

шелохнулась. После я думала, что она умерла более лёгкой смертью, чем все остальные. Она не видела этого штыка. Она не успела ис-

пугаться» [стор. 168-169];

* ПАМЯТЬ. Исторический сборник. Выпуск первый. – Москва, 1976. –

Нью-Йорк, 1978.

192

«Да, я могу повторить, что в нашем этапе, в основном, погибали

мужчины. Помню ещё одного из них, Седого. Он был до революции

редактором газеты ”Одесские новости”. Когда его взяли, ему было

уже далеко за семьдесят – он был глубокий старик. И меня поразило, с какой заботой относилась к нему молодёжь. Его всё время вели

под руки, поддерживали по двое. Вели эстонцы, латыши. . То ли это

были сокамерники, то ли нет – мне трудно сказать, какое это

было знакомство. Я не могла выйти из рядов, чтобы с ним познако-

миться, но я знала, что это – Седой. Я его всё время видела.

...Его добили, когда выбилась из сил молодёжь, когда никто не

мог тащить никого и ничего» [стор. 178].

Мені віриться, що після ознайомлення з цією історією багато

читачів визнають нагальність потреби повного зречення від біль-

шовистської ідеології та політичної практики й усвідомлять пра-

вильність відмови від топонімів, у яких увічнені імена Леніна, Сталіна, Кірова тощо.

193

«вороГи–ГуманіСти»

Наведемо історії двох мешканців м. Кіровограда, які поєднані

приналежністю до гуманної професії.

Огнівцева Софія Вікторівна народилась 1904 року у м. Кіро-

вограді (на той час Єлисаветград) у сім’ї священика. У неї було

двоє сестер (Тетяна та Олена) та четверо братів. Старший брат

Борис загинув на імперіалістичній війні, брат Микола повернувся

з фронту 1918 року, але був розстріляний червоними (за участь

у міфічній контрреволюційній організації, придуманій кіровог-

радською ЧК – прим. авт. ). Брат Олександр служив у міліції та

був убитий бандою Марусі Нікіфорової, брат Володимир пішов

із червоними та був вбитий під Кіровоградом 65 [4, с. 12].

З 1920 року Огнівцева працювала у першій радянській лікарні

спочатку медсестрою, потім лікпомом, а з 1937 року, закінчивши

Дніпропетровський медінститут – лікарем. Цікаво, що кримі-

нальну справу на Огнівцеву за ст. 54-10 було заведено 22 червня

1941 року [4, с. 2-6] на підставі поданої до органів держбезпеки

іще 22 травня 1939 року заяви громадянки Соцької Антоніни

Олександрівни, 1914 року народження, про антирадянські вислов-

лювання Огнівцевої [4, с. 20-24].

У травні 1939 року Соцька, тоді практикант-медик, чула, що

Огнівцева говорила, що «в старое время рабочим и крестьянам

лучше жилось, всего было вдоволь, а теперь рабочие ходят босые и

голодные, а хлеб увозят за границу для того, чтобы немцы с нами

не начали войны» [4, с. 23]; Огнівцева звинувачувала у всьому

«вождя партии тов. Сталина» та жалкувала, що «нет такого че-

ловека, который бы убил Сталина, тогда бы лучше жилось рабочим

и крестьянам»; вона також заявляла, що «Советская власть хо-

рошая только для евреев и она есть еврейская» [4, с. 24]. Коли

65 ДАКО, фонд 8907, оп. 2-р, спр. № 3033

194

Соцьку передопитали у травні 1941 року, вона підтвердила зміст

своєї заяви від 1939 року.

У справі було викликано та 18 червня 1941 року допитано

єдиного свідка, Фрідман Рахіль Мойсеєвну, 1916 р.н., старшу мед-

сестру 1-ої радлікарні, яка не змогла підтвердити ворожі або ан-

тисемітські висловлювання Огнівцевої 66.

27 липня 1941 року (за 9 днів до вступу німецьких військ до

Кіровограда) начальник Управління НКВС по Кіровоградський

області Небораков затвердив звинувачувальний висновок у справі

Огнівцевої (ст. 54-10, ч. 1 КК УРСР), у якому, зокрема, зазнача-

лось: «Проведенным по делу расследованием установлено, что Ог-

нивцева София Викторовна, дочь священника, судившегося за ан-

тисоветскую деятельность в 1935 году к 3 годам лишения свободы, вторично репрессирован в 1941 г., один из её братьев расстрелян

советскими войсками за контрреволюционную деятельность в

г. Елисаветграде.

Будучи антисоветски настроенной, Огнивцева С. В. клеветала

и высказывала антисоветские взгляды по адресу Советской власти, клеветала и высказывала террористические намерения по адресу

руководителей партии и правительства. Допрошенная в качестве

обвиняемой, Огнивцева С.В. в предъявленном обвинении виновной

себя не признала». Справу передбачалося передати на розгляд

Особливої наради при НКВС, але наступ німців уніс свої корек-

тиви: в’язнів кіровоградської тюрми було відправлено у східні

райони країни. 1 грудня 1941 року в Усть-Каменогорську місцеве

Управління НКВС визнало, що «данных, изобличающих Огнивцеву

в контрреволюционной деятельности, не добыто». Огнівцеву було

звільнено67.

Колегу Огнівцевої по 1-й радлікарні м. Кіровограда – лікаря

Чвалинського Адама Ансельмовича, 1872 року народження, було

схоплено трохи раніше, 1 червня 1938 року, та й обвинувачення

66 ДАКО, фонд 8907, оп. 2-р, спр. № 3033

67 Там само.

195

проти нього були висунуті більш серйозні: «Является участником

польской боевой националистической организации в г. Кирово, про-

водит активную националистическую контрреволюционную дея-

тельность, занимается шпионажем и подготовкой боевых повстан-

ческих кадров на случай войны в тылу Красной Армии» 68. При

трусі у Чвалинського було знайдено та вилучено старий клинок

шаблі, (бо що ж то за повстанець без зброї!). Вже на грудень 1938

року слідство спромоглося відмовитись від звинувачення Чва-

линського у шпигунстві (ст. 54-6 КК УРСР), залишивши тільки

«популярну» ст. 54-10 (антирадянська діяльність)69. З виявлен-

ням доказів не складалося, тому терміни слідства двічі продов-

жувались; справа двічі поверталась до УНКВС по Кіровоградській

області для перегляду та дослідування [5, с. 25]. 4 січня 1939 року

Чвалинського було звільнено на підписку про невиїзд (поодиноке

явище для того періоду, що практично підтверджує безпідстав-

ність висунутого звинувачення) 70.

І на допитах, і у судовому засіданні Чвалинський А. А. не при-

ховував того, що, будучи поляком за національністю, пишався мо-

вою, історією, літературою своєї батьківщини, але проведення

антирадянської агітації заперечував. Намагаючись довести об-

грунтованість арешту Чвалинського, слідство оперувало такими

«компрматеріалами»: фігурант походить із сім’ї дворян, його

старший син, Владислав Адамович, заарештований у вересні 1937

року у Запоріжжі «за контрреволюционную работу» (сутність

звинувачень не вказано), а синова дружина виявилась італійкою

(дід по батьку переїхав до Росії свого часу) 71. Крім того, удова

старшого брата Чвалинського 1935 року нелегально виїхала про-

живати у Польщі 72.

68 ДАКО, фонд 8907, оп.2-р, спр. № 747

69 Там само.

70 Там само.

71 Там само.

72 Там само.

196

Було виявлено іще один «серйозний» факт: у суперечці з то-

дішнім головлікарем 1-ої радлікарні Рабиновичем Михайлом Се-

меновичем, Чвалинський зопалу обізвав того словом на озна-

чення національності, яке є прийнятним для польської мови, але

у мові російській має лайливе значення [5, с. 72-73], що підтвер-

див Работніков Семен Володимирович, 1904 р.н., єврей, який був

присутній при розмові, та Гохман Віра Ісаківна, якій стало відомо

про цей факт зі слів Рабиновича 73. Під час очних ставок Чвалин-

ський ці звинувачення заперечував 74.

Зі слів самого Чвалинського слідство дізналось, що він був

близький до польського націоналістичного руху ще з часів свого

навчання у Київському університеті (з 1891 року). Розробляючи

цю тему, слідчі радянського органу дізнання настійливо цікавились

участю фігуранта у польських організаціях періоду проходження

ним служби в армії у Красноярському краї у 1904 році, в Одесі у

1911-1912 рр., у Галіції у 1914-1916 рр. 75, ставлячи питання, більш

виправдані (судячи за часом подій та їхніми обставинами) для

царської охранки, яка свого часу так само активно боролася з

проявами польського (та й будь-якого іншого) націоналізму.

14 листопада 1939 року Кіровоградський обласний суд Чва-

линського А. А. виправдав 76.

Наведені історії двох представників інтелігенції можуть слу-

гувати підтвердженням до тези про постійний та неослабний кон-

троль за «прошарком» з боку каральних органів СРСР. Заява на

Огнівцеву пролежала майже два роки (напевне, за нею «приг-

лядали», але нічого компрометуючого виявити не вдалося), їй

було «дано хід» тільки у зв’язку з початком війни та необхідніс-

тю «зачистки» населення.

73 ДАКО, фонд 8907, оп. 2-р, спр. № 747.

74 Там само.

75 Там само.

76 Там само.

77 Там само.

197

Лікареві Чвалинському «не повезло» тричі: він не тільки з ін-

телігенції, але до того ж і дворянин, та ще й поляк за національ-

ністю. На щастя, суд зміг розібратися в абсурдності чекістських

звинувачень і прийняв чесне й правильне рішення.

Перелік подібних історій достатньо довгий. Зламані долі, а то

й відібрані життя представників інтелігенції, носіїв розуму нації, повністю на совісті ідеологів більшовизму та натхнених ними

практиків-ремісників із каральних органів, які ревносно упро-

ваджували у життя думку Леніна про те, що державою може ке-

рувати кожна куховарка.

Докерувались...

198

долЯ вчитЕльки78

14 квітня 1944 р. колишнє Витязівське райвідділення Управ-

ління НКДБ по Кіровоградській області заарештувало Іванченко

Олександру Михайлівну, 1902 р.н., вчительку Витязівської серед-

ньої школи, звинувативши її за ст. 54-10 КК УРСР у антирадян-

ській агітації. Слідством було виявлено, досліджено й доведено

«аж» два епізоди цієї самої агітації: восени 1941 року у своїй до-

повіді на конференції вчителів Витязівського району Іванченко

закликала «не цвенькати московською мовою», а вчитись пра-

вильно розмовляти літературною українською, при цьому відмо-

витись від політизації навчальних програм та більше орієнтуватись

на західноєвропейську культуру; на уроці з розбору старого гімну

«Ще не вмерла...» Іванченко пояснила учням, що текст цього

твору було заборонено за радянської влади, оскільки у ньому

йдеться про незалежність України, яка при більшовиках була при-

гнічена, а звільнили її тільки німці [а.с. 3, 22].

Першого чоловіка Іванченко, Семена Івановича, 1933 року

було вислано до Архангельської області, з заслання він пове-

рнувся 1935 року, а у серпні 1937 його було повторно репресо-

вано: засуджено до 10 років та вислано до Сибіру. Тож недивно, що ставлення Іванченко до радянської влади було недружнім, прихід окупаційних військ вона сприйняла як визволення Украї-

ни від більшовицького гніту та шанс на прилучення до розвине-

ної цивілізації, про що неодноразово говорила знайомим та ко-

легам [а.с. 11, 12, 16 та ін.]. У процесі слідства Іванченко спочатку

свою провину заперечувала, а пізніше визнала: «В предъявленном

мне обвинении по ст. 54-10 ч.2 УК УССР признаю себя виновной в

том, что я в декабре месяце 1941 года на районной конференции

учителей выступала с докладом антисоветского содержания. В

процессе доклада я призывала учителей, чтоб они, т.е., учителя, 78 ДАКО, справа № 2066

199

говорили на украинском языке, призывала отбросить московский

язык, а ориентироваться нужно на западноевропейскую культуру, подальше от политики в преподавании, при большевиках в про-

граммах школ было много политики, тем самым перегружали про-

граммы, сейчас нужно строить метод преподавания по немецкой

структуре и прививать любовь детям к природе и освободителям

Украины от большевиков – немцам» [а.с. 12].

Військовий трибунал військ НКВС по Кіровоградській обл.

у закритому засіданні 22 липня 1944 року засудив «Иванченко

Александру Михайловну на основании ст.54-10 часть 2 УК УССР

к лишению свободы с отбытием в исправительно-трудовых лагерях

сроком на 10 (десять) лет; на основании ст. 29 п.п. «а», «б»,

«в» УК УССР лишить прав сроком на 5 лет и конфисковать лично

принадлежащее осужденной имущество» [а.с. 42].

Іванченко О.М. реабілітовано постановою президії Кіровог-

радського обласного суду від 21 березня 1990 року [а.с. 50-51], але відомостей про повідомлення про це їй або її рідним у справі

немає.

Здається, що колишній Витязівський район нашої області може

заявити про свій внесок до справи пропаганди української мови, деполітизації навчальних програм та орієнтації на цінності євро-

пейської культури. Текст «Ще не вмерла...» став державним гім-

ном України, ми все менше «цвенькаєм московською мовою», а от процес долучення до європейських цінностей затягується.

Чи то народ їх не розуміє, чи то не сприймає, чи то зовнішнього

впливу чекає...

А, може, долю Іванченко боїться повторити?

200

нЕПоширЕнЕ ПріЗвищЕ,

або як працювала контрроЗвідка

Український антропонімікон (себто система власних імен лю-

дини, її склад, джерела та способи творення, функціонування у

соціумі) є одним із найвиразніших у світі. Тільки пригадайте цікаві

імена, прізвища та прізвиська своїх знайомих! А от контррозвідка, як це й зрозуміло з самої назви, має діяти проти розвідок против-

ника, виявляючи та знешкоджуючи співробітників та агентів во-

рога. Яким чином ці твердження поєднуються у статті?

Дуже просто: 11 лютого 1944 року контррозвідка затримала

мешканку м. Кіровограда Одарку Вовторник, 1912 р.н., молда-

ванку, ур. с. Грузьке, малописьменну, безпартійну, звинувативши

її у тому, що «в период временной оккупации гор. Кировограда не-

мецкими войсками имела тесную связь с офицерами немецкой армии, с ними у себя на квартире сожительствовала, была арестована не-

мецкими карательными органами СД, освобождена по неизвестным

причинам. На квартире на видном месте хранила портрет Гитлера

и много разных белогвардейских контрреволюционных газет. Вов-

торник Д.И. подозревается как агент немецких разведывательных

органов» [а.с. 4]. Ну звісно ж, саме так і мав поводитись справжній

таємний агент каральних органів ворога: повісити замість ікони

портрет Гітлера, потрапляти під арешт до тих же самих каральних

органів, а потім підозріло-таємничим чином звільнятися. А щоб

жодних сумнівів щодо шпигунства – ще й газетки білогвардійські

розповсюджувати.

Місто щойно звільнили від німецько-фашистських окупантів, тож серед маси інших задач нагальним було і завдання виявлення

диверсантів, терористів та шпигунів ворога, а також їхніх можли-

вих посібників серед населення міста. Про бідолашну Одарку по-

відомив контррозвідку пильний старшина-моряк, який, зайшовши

до неї у помешкання, побачив на стіні портрет Гітлера, а біля

201

грубки – декілька газет періоду окупації. Старшина почав виявляти

жінці «знаки уваги», а коли та йому відмовила (у протоколі судо-

вого засідання написано простіше ( «не дала» [а.с. 40]) – пішов

зі своєю образою та патріотизмом до відповідних органів.

У ході слідства (з 08.02.1944 р. по 26.05.1944 р.!) встановлено, що у період тимчасової окупації міста, не маючи засобів для іс-

нування, Вовторник влаштувалась прибиральницею до німецької

військової частини (та містилась у будівлі сучасного міського вій-

ськомату). Саме з безгрошів’я вона прала білизну німецьким сол-

датам, що стояли в неї на квартирі, та брала від них продукти та

речі. З одним із них вона була певний час близькою. Цей солдат

на ім’я Карл був водієм вантажівки, працював на будівництві.

Одного разу Одарку німці навіть арештували й протягом

шести днів ( порівняйте терміни слідства! ) утримували у в’язниці: хтось порізав та вкрав телефонний провід до комендатури, що

йшов її подвір’ям. Може, це був акт звитяги партизанів або під-

пільників, а може хтось потребував шматок линви, щоб білизну

сушити. Німецький офіцер через перекладача допитав жінку, з’ясував, що вона не схожа на диверсантку, і відпустив. Ця обста-

вина контррозвідників зацікавила. На допитах Одарку «кололи», щоб вона зізналась, що дала згоду працювати на німецькі каральні

органи, намагались вияснити, які «завдання» давав їй водій Карл.

Коли зрозуміли сміхотворність своїх версій, зосередили увагу на

портреті Гітлера та газетах.

Враховуючи загальноосвітній рівень фігурантки та широко

поширену в народі тенденцію чимось прикривати голі стіни, по-

яснення для портрета знайшлось. Чому саме Гітлера, а не, на-

приклад, Сталіна чи Черчилля, також зрозуміло і виправдано. З

газетами ситуація склалась на користь слідства, бо Вовторник їх

таки розповсюджувала. Так сталося, що під час боїв запалала дру-

карня (Одарка мешкала поблизу). Жінка зібрала й принесла до-

дому оберемок газет ( «для растопки» и «бытовых нужд», як

сказано у матеріалах судового засідання [а.с. 26, 40]). Поділилась

газетами і з сусідками, тобто, практично «розповсюдила» їх.

202

Спецколегія Кіровоградського обласного суду 3 червня

1944 року за статтею 54-10 ч. 2 КК УРСР (антирадянська агіта-

ція та пропаганда) приговорила Вовторник до 5 років позбав-

лення волі з поразкою в правах на 3 роки та конфіскацією майна.

Судова колегія по кримінальним справам Верховного суду УРСР

27 лютого 1990 року визнала відсутність у діях Вовторник складу

злочину та справу припинила. Вовторник реабілітовано.

Справа не містить матеріалів про подальшу долю Одарки Вов-

торник: невідомо, де та як вона відбувала покарання, чи повер-

нулась додому та скільки ще прожила. Висновки ж із цієї історії

напрошуються такі: контррозвідці після звільнення міста легше

було «показати роботу» на таких, як Вовторник, ніж вдумливо

шукати реального ворога. Матеріали, які навіть на перший погляд

не вартували серйозної уваги та які можна було перевірити на

місці й спростувати протягом лічених годин, були у роботі про-

тягом трох із половиною місяців; судові органи витратили зусилля

на малозначущий об’єкт, а вирок винесено та покарання обрано

«под гарячу руку», на емоціях. Постраждала ж проста молода

жінка, «провина» якої полягала в тому, що вона залишилась в

окупації без елементарних засобів для існування.

Війна до сих пір у пам’яті народній, сприйняття того неод-

нозначне, але справедливим видається одне: зараз ми не маємо

права судити учасників, героїв та жертв тих подій. Вони жили у

своєму хронотопі (тобто, часопросторі), який нам об’єктивно не

дано осягнути повністю. Хтось пішов до війська добровільно, хтось переховувався по горищах та погрібах. Одні вішали портрет

«Гітлера-визволителя», інші потайки молилися на портрет Ста-

ліна, творця Голодомору та ініціатора репресій. У цій битві «пор-

третних ідолів» переміг Сталін. Як результат – голод 1947 року, переселення цілих народів, продовження репресій до середини

1953 року.

Відступаючи, Червона Армія нищила засоби виробництва, за-

паси продовольства, позбавляючи у такий спосіб цивільне насе-

лення шансів на виживання. Коли вона повернулась, то звинува-

203

Довідка (аусвайс) на імʼя Вовторник

Фото німецьких солдатів, які зберігала Одарка

204

тила сотні молодих кіровоградців зокрема у посібництві ворогові

(вони ж бо жили «під німцем»!) і направила їх на передову, за-

мість зброї видавши (і то не кожному!) по червоній зірочці на

шапку. Просілі та частково занедбані братські могили поблизу

станції Шостаківка нагадують про цих хлопців, частина з яких за-

мерзла на смерть у траншеях у ніч мобілізації, а інші, беззбройні, прийняли смерть у бою, спокутуючи провину тих, хто запевняв, що «чужой земли мы не хотим ни пяди, но и своей вершка не отда-

дим!». Дослідження останнього часу дають можливість по іншому

побачити картину подій воєнного лихоліття, без ідеологічних

шор радянської історіографії.

Раніше (до ознайомлення зі справою) прізвище «Вовтор-

ник» нами сприймалося як анекдотичне, штучно створене...

Проте відносно недавно, на Рівненському кладовищі обласного

центру, помічено пам’ятники з ним (станьте спиною до сторож-

ки і йдіть майже до краю кладовища, з правого боку самі поба-

чите). Може, це родичі нашої фігурантки? У будь-якому разі, пріз-

вище непоширене...

205

ніколи нЕ ЗдавайСЯ!79

Пригадується плакат, на якому лелека заковтнув голову жаби, а та своєю чергою здавлює йому горло передніми лапками. Текст: Never give up! («Ніколи не здавайся!»). Може, й не зовсім до-

речна спроба гумору, особливо ж коли йдеться про кримінальну

справу.

26 грудня 1937 року на Бобровську Марію Іллівну, 1899 року

народження, яка проживала у м. Бобринець, вул. Луначарського, 81, чекав неприємний різдвяний та новорічний сюрприз: затри-

мання, обшук та арешт. У матеріалах із її звинувачення написано, що вона – дочка поміщика, колишній чоловік у минулому – білий

офіцер, а сама вона «проводила контрреволюционные разговоры, во время выборов в Верховный Совет, делала контрреволюционные

надписи на бюллетенях» [а.с.2].

В анкеті арештованої зазначено, що її батько володів 500 де-

сятинами землі, мав 20 коней, на підтвердження чого при допиті

17 лютого 1938 року вона заявляє: «Я дочь помещика, отец мой

имел крупное хозяйство. Первый мой муж по профессии учитель, имел высшее образование. Отец в 1928 году раскулачен и в 1932-33

году умер» [а.с. 11].

Чоловік Бобровської, Федір Семенович, колишній директор

радгоспу з розведення свиней «Червона Зірка», арештований

органами УДБ НКВС. На допиті 26 грудня 1937 року Бобровській

висунуто звинувачення у «проведении контрреволюционной аги-

тации среди рабочих совхоза, направленной к возбуждению недо-

вольства рабочих против Советской власти, и проведении контр-

революционной похабной надписи на избирательном бюллетене при

выборах в Верховный Совет» [а.с. 9].

За заявою слідчого, «в проведении похабной контрреволюци-

онной надписи на избирательном бюллетене вы изобличаетесь по-

лным сходством почерка на бюллетене и имеющимся в деле образцом

79 ДАКО, справа № 2590

206

вашего почерка. Следствие требует от вас дать правдивые пока-

зания» [а.с. 9]. Оригінал чи фотокопія згаданого напису, матеріали

почеркознавчої експертизи у справі відсутні!). Бобровська ствер-

джує: «Виновной себя в проведении контрреволюционной агитации

не признаю». Ця фраза буде ще неодноразово повторюватись у

варіанті «подтверждаю свои прежние показания о том, что я

контрреволюционной пропаганды не проводила».

Бобринець – місто невеличке, там кожна людина на видноті, тим більш жінка колишнього директора радгоспу, тому зі свідками, здавалося б, слідство не повинне було мати проблем. Допитані за

цією справою Кравченко, Комар, Борис, Євдотьєв та ін. наводили

такі висловлювання Бобровської: «При Советской власти до хо-

рошего не доживём: всех честных людей Сталин приказывает рас-

стреливать и расстреливают, обвиняя во вредительстве» (нага-

даємо: чоловіка Бобровської було заарештовано саме за

шкідництво!); «При царской власти жилось лучше, и люди не го-

лодали и не ходили голые и босые, а при Советской власти, если и

дальше так будет, то народ с голода помрёт»; «Что то за Со-

ветская власть, которая мучит народ, и как рабочие терпят эту

Советскую власть»; «Советской власти долго не существовать, ибо рабочему надоест терпеть нужду» [а.с.15, 17, 20, 21, 22].

Чи має сенс повторювати, що всі ці свідчення Бобровська за-

перечувала та продовжувала наполягати на своїй невинуватості?

До речі, про її власний майновий стан говорить протокол трусу

від 26.12.1937 р.: «При обыске в квартире Бобровской Марии

изъят паспорт серия ОБ №178634. Больше ничего не обнаружено»

[а.с. 5].

Матеріали справи розглядались у закритому засіданні кримі-

нальної колегії Миколаївського облсуду 20 лютого 1939 року було

ухвалене рішення про перевірку результатів слідства. 25 квітня

1939 року УНКВС по Кіровоградській області приймає постанову

про подовження строку слідства та, відповідно, про продовження

утримання Бобровської під вартою. Тут починаються цікаві мо-

менти: у матеріалах справи підшиті довідки про те, що свідки

207

Кравченко, Борис, Лакиза «выбыли неизвестно куда», а Халько

та Король «в совхозе не работают и не работали» [а.с. 26-30].

Свідок Комар свої покази конкретизувати не зміг, а Євдотьєв

від своїх практично відмовився. Свідки Микитенко, Панченко, Коваль характеризували Бобровську позитивно [а.с. 31-40].

Слідство робило спроби «зберегти обличчя» й довести ма-

теріали до суду, та вже 2 червня 1939 року було змушене ухвалити

«постановление о прекращении следдела и освобождении аресто-

ванного из под стражи» [а.с.56]. Бобровську звільнено 3 червня

1939 року у зв’язку з припиненням провадження за ст. 197, ч. 2

КПК УРСР, їй повернуто паспорт – № 178634.

Справ, подібних до прочитаної нами, у загальному масиві ма-

теріалів репресій зовсім небагато, їх практично одиниці. Чи можна

вважати, що Боровській поталанило? Не зовсім: вона відсиділа з

26.12.1937 р. по 03.06.1939 р., майже півтора року. Країною ко-

тилося нічим не виправдане полювання на власний народ, яке

пішло на спад наприкінці 1938 – початку 1939 рр.

Співробітники каральних органів, «мисливські собаки» влади, не дивлячись на «підгодівлю» продовольством та речами, бачили

й розуміли, у яких важких умовах виживали прості люди. Окрім

того, відчувався подих близької війни, а за такої ситуації дратувати

свій народ небезпечно. Критичні висловлювання на адресу рад-

влади у більшості випадків варто було б розглядати як прохання

повернутись обличчям до запитів та потреб населення, а не тільки

як «антисоветчину» та «контрреволюцию», але керівна партія, яка проголосила ідею посилення класової боротьби у міру роз-

ширення масштабів будівництва соціалізму, зарахувала до кате-

горії «врагов народа» значну частину представників саме цього

народу. А відповідно до популярної тоді фрази, «если враг не сда-

ётся – его уничтожают».

Але хоч як би там було, а у випадку з Бобровською стійкість

духу, ідея «ніколи не здаватися» та міцна хватка на горлі нена-

жерливого «птаха» перемогли!

208

і СвЯто – нЕ СвЯто...80

Історія святкування Міжнародого жіночого дня далеко не од-

нозначна. Нам вона відома у такому варіанті: 1910 року на форумі

жінок у Копенгагені німецька комуністка Клара Цеткін закликала

світ започаткувати Міжнародний жіночий день 8 березня. Вона

мала на увазі, що цього дня жінки будуть влаштовувати мітинги

та ходи, тим самим привертаючи увагу спільноти до своїх проблем.

Початково свято мало назву «Міжнародний день солідарності

жінок у боротьбі за свої права».

Судячи з усього, 8 березня – звичайна політична кампанія со-

ціал-демократів. На початку ХХ століття по всій Європі протес-

тували жінки. Щоб привернути до себе увагу їм достатньо було

просто пройти вулицями з плакатами, які містили соціалістичні

заклики – і увагу спільноти забезпечено. А вождям соціал-демо-

кратичних партій – аргумент у полеміці, мовляв, прогресивні

жінки з нами солідарні. 8 березня стало офіційним святом у СРСР

1921 року. Щиро та наївно повірили в нього окремі жінки, роз-

повідь про долю однієї з яких пропонуємо нижче.

Загальновідомо про складнощі та протести населення, на які

наразилась Радянська влада при проведенні колективізації сіль-

ського господарства. Люди не хотіли колгоспів, боялися їх. Під-

твердимо свої слова цитатами з архівної слідчої справи № 11318

з фондів Державного архіву Кіровоградської області: «в коллек-

тиве будут все на казарменном положении, будут общие нары, бу-

дут все голодные, не нужен нам коллектив» [а.с. 9]; «сгонят всех

и будут кормить с одного котла как скот» [а.с. 7]; «народ глупый, что платит, самообложение не нужно» [а.с. 9]; «деньги от само-

обложения не на строительство идут, а на выпивку коммунистам

и душегубам» [а.с. 7]; «нужно хлеб продавать на частном рынке, 80 ДАКО, справа 11318, Максименюк Тодора

209

государство нам всё рано ничего не даёт» [а.с. 7]. Саме так, за да-

ними свідків, говорили мешканці с. Могильне Єжелик Роман, Яремчук Михайло, Бондар Пилип, який, зокрема, ще 1929 року

попереджав: «Хлеб забирают насильно, нам, крестьянам, остав-

ляют ячмень, а пшеницу забирают. Это шкуродёрство, нас голодом

заморят» [а.с. 21].

Розслідуючи справу, слідство встановило, що «гражд. Ежелик

Роман Прокофьевич, рожд. 1895г., уроженец с. Могильное Хащеват-

ского района состоял на учёте бывших белых офицеров как подпоручик

петлюровской армии, снят с особого учёта 02.12.26 г.» [а.с. 48], от-

римавши «доказ» класової ворожості противників колективізації.

Далі ряд свідків зазначив, що «Ежелик и Яремчук повлияли на

Максименюк Тодору, середнячку, которая 10.03 30 г. организовала

всех женщин села, с которыми пошла и разбила замки, разобрали

коллективные инвентарь и семена. Максименюк являлась органи-

затором разгрома коллектива села Могильное» [а.с. 17, 19].

Як пояснив співробітникам ДПУ свідок Радзієвич: «На тор-

жественном собрании женщин Максименюк выступила с криками

и площадной руганью, кричала: «Нас под угрозой сослать на Со-

ловки загоняют в коллектив, надо всем выйти из коллектива, ни

один чтоб не остался». На следующий день 8 и 9 марта ходила по

селу и агитировала: «Нам, жёнам, теперь есть право, надо соб-

раться, выписаться из коллектива и разо-брать всё имущество»;

«10.03. с раннего утра бегала по селу, собирала женщин на сход

к сельсовету. Собрав женщин, она всё время агитировала за разбор

коллектива. В 16 часов того же дня по призыву Максименюк Тодоры

все женщины во главе с ней направились к складам коллектива с се-

менами и инвентарём – начали ломать замки и разобрали семена и

инвентарь, также уничтожили все имевшиеся в коллективе списки

и отчёты. По инициативе Максименюк в ночь с 10 на 11.03.30 г.

была организована охрана у складов коллектива, где ещё осталось

часть неразобранного инвентаря. 11.03 Максименюк устроила и

организовала демонстрацию женщин по селу Могильное. Во главе

с демонстрацией Максименюк отправилась в 3-е земельное общес-

210

тво, где также были разграблены и разобраны коллективные семена

и инвентарь. В тот же день демонстрация направилась в первую

земгромаду, но по дороге была задержана милицией и разошлась по

домам» [а.с. 23]; за свідченнями Паламарчука, Черчелюка у роз-

борі майна брали участь і інші жінки: Демченко Олександра, Сівач

Явдоха, Скрипник Марія, Мальована [а.с. 25-29]. До справи до-

лучено анкету Максименюк: «1900 г.р, середнячка, неграмотная, состав семьи: муж, 58 лет, сыновья – 1 год, 6 лет, 13 лет, 18 лет и

20 лет; до-чери 11 и 16 лет. [а.с. 52]. Заарештована підписала цю

анкету трьома хрестиками. Є й довідка сільради: «Довідка №819, 25.03.30 р. Дана в тому, що гр. с. Могильної Максименко Тодора

Трифоновна є середнячкою, ЄСГП платить в нормальному порядку

в сумі 18 крб. 14 коп. До революції мала біля 5 десятин польової

землі, 2 коней, 1 корова, 1 хата, клуня. В цей мент має 8.05 десятин

польової землі, хата, клуня, 9 єдаків, 2 лошат, ви-борчих прав не

позбавлена» [а.с. 33].

Здобуті слідством матеріали узагальнено у звинувачувальному

висновку: «В средних числах марта м-ца 1930 года в Хащеватском

районе Первомайского округа на почве коллективизации в ряде сёл, как то Могильное, Бандурово, Котовка, Будённовка и др., возникли

массовые волынки, выразившиеся в разборе коллективного имущес-

тва, обобществлённых семян, требовании возврата паёв из буря-

ковых т-в, роспусков с/с и выборов старост. Нити этих волынок

перебросились в Хащеватский р-н из соседнего Тульчинского округа, где были в ряде сёл избраны старосты, волынки перерастали в воо-

ружённое сопротивление».. .

Така ж «кулацкая группировка» виникла й у с. Могильному,

«указанная группа кулаков и подкулачников, Ежелик Роман, Ярем-

чук Михаил, Бондарь Филипп, Максименко Федора и Лозинский

Емельян, ставящая себе цель сорвать колхозное движение по селу

Могильное Хащеватского р-на, проводила активную к.р. работу

среди населения, в результате чего 10.03 с.г. в с. Могильное возникла

массовая волынка женщин, которая привела к окончательному раз-

валу коллективизации в селе» [а.с. 54]. Слідство просило Єжеліку

211

– розстріл, Яремчуку та Лозинському – по п’ять років, Бондарю

й Максименюк – по три роки концтаборів [а.с. 57].

Вже 12 квітня 1930 р. судова трійка при Колегії ДПУ УРСР

ухвалила: «Максименюк Федору Трифоновну заключить в концла-

герь сроком на три года, считая срок с 11.03.30 г.»; Єжеліка, Ло-

зинського, Яремчука присудили до п’яти років кожного, Бондаря

звільнили, справу щодо нього без пояснення причин проваджен-

ням припинили [а.с. 58].

Максименюк реабілітовано 04.05.1989 р. [а.с. 62], а от Єжеліку

Роману Прокоповичу повезло менше: він затримався у місцях

позбавлення волі, де й був розстріляний 1942 року. Мабуть, при-

гадали йому погони підпоручика петлюрівської армії.

Ось таким бойовим видався Міжнародний жіночий день

1930 року у с. Могильне: тут і демонстрація жінок, і боротьба за

свої права, політичні й майнові. Тільки ж не врахували учасниці

дійства активності радянської каральної системи, що твердо й

непохитно стояла на сторожі лінії партії в ім’я примарних ідеа-

лів теоретиків від марксизму, які пояснювали всі свої дії прагнен-

ням добробуту трудящих. До речі, у справі немає даних про долі

Максименюк, Яремчука, Лозинського після засудження.

Чи повернулись вони з концтаборів, як склалися їхні подальші

життя, яка доля їхніх дітей?

212

Гроші на Пам̓Ятник

Відома фраза про те, що чекіст – людина з холодною головою, гарячим серцем та чистими руками звучить як переможні литаври

після доповіді на професійному святі. Втім, архівні документи не

завжди свідчать на користь цього висловлювання. Ми жодним чи-

ном не маємо на меті принизити честь, професіоналізм та гідність

багатьох відданих співробітників спецслужб, просто пропонуємо

читачеві самостійно оцінити діяльність «озброєного загону пар-

тії» по виконанню окремих розпоряджень свого «командира».

30-ті роки минулого століття – час непростий не тільки для

нашої країни. У світі – Велика депресія, шалена інфляція, масове

безробіття. На наших теренах – колективізація та розкуркулення, інтенсивна індустріалізація країни, канун Голодомору. Економічні

прожекти більшовиків виснажують і без того змучене населення, за безцінь йде за кордон хліб, держава допродує музейні цінності, а грошей урядові все бракує.

Споконвіку у подібних історичних ситуаціях починали «тру-

сити» євреїв. Саме у такий спосіб визискували кошти на хрестові

походи тисячу років тому, саме до цієї методики вдалась радвлада

для фінансування свого «хрестового походу» за створення «ве-

ликої держави робітників та селян». Не будемо надмірно уза-

гальнювати цю практику, обмежимось цитуванням декількох ре-

альних історій, які мали місце на території Гайворонського та

Новоархангельського районів у той час Одеської, а нині Кіровог-

радської області.

У ході планового опрацювання матеріалів фонду архівних слід-

чих справ, переданих до Держархіву області з Управління СБУ

нами було виявлено декілька десятків справ, що привертали увагу

тим, що були дуже тонкими, усього по 5-7 аркушів у кожній.

З̓ясувалось, що це матеріали періоду осені 1932 року, коли Пер-

вомайське райвідділення Державного Політичного Управління

УРСР, зокрема, провело масовану кампанію з вилучення валюти

213

та цінностей у місцевих мешканців єврейської національності.

Справи оформлено стандартно, що покажемо на прикладі справи

№ 7981-фпд від 1932 року на Гуральника Сруля Янкелевича, 1891 року народження, уродженця та мешканця м. Хащувате, єв-

рея, з домашньою освітою, непрацюючого. У постанові про по-

чаток слідства зазначено, що злочинна діяльність гр. Гуральника

– «хранение иностранной валюты и золота, ст. 56-27 УК УССР»

(а.с. 1), запобіжний захід – утримання під вартою. Далі – анкета

(а.с. 2), протокол допиту, під час якого Гуральник пояснив, що

має вдома особисто своїх 5 карбованців золотом, «а десять руб.

золота есть у моей матери, которая хранит на смерть, и я таковые

тоже возьму и сдам. Больше у меня валюты никакой нет» (а.с. 3).

Далі йде протокол трусу, у якому вказано, що вилучено «зо-

лота царской чеканки 15 руб. (в пазухе у матери Гуральника)»

(а.с. 4). Аркуш №5 – квитанція про здачу вилучених коштів, аркуш

№6 – постанова про конфіскацію цінностей та про припинення

кримінального провадження стосовно Гуральника. Справи від-

різняються одна від другої тільки прізвищами та сумами коштів.

Справи, за якими валюти та цінностей виявлено не було, склада-

ються з 3 аркушів. На допитах люди пояснювали, для чого тримали

вдома валюту та золото: хто на зубні протези, хто – на пам̓ятник

померлим родичам.

Декого, наприклад, Токмана Ицко (спр. № 7973), арештували

вдруге, але на допиті він пояснив: «Валюты у меня не имеется

никакой, поскольку я в прошлом году сдал Грушковскому РО ГПУ

20 руб. золотом и после в Первомайское РО ГПУ сдал 30 руб. золотом

и больше у меня нет» (а.с. 3).

За соціальним станом більшість арештованих – дрібні кустарі, візники, безробітні тощо, тобто, сподіватись на вилучення в них

великих сум не доводилось. Наш підрахунок показав, що за 18

справами було конфісковано 118 доларів США та 180 карбованців

золотом. Багато це чи мало? У справі № 7988 гр. Острой мав намір

придбати 100 доларів США за 1400 радянських карбованців, але

привʼязати це співвідношення до сучасної шкали дуже непросто.

214

Зрозуміло одне: через вічну недовіру до держави та її монетарної

політики громадяни тримали заощадження у валюті та золоті. Цим

вони порушували перебране державою на себе виключне право на

здійснення операцій з іноземними валютами та дорогоцінними ме-

талами, а подібне самоуправство державі не до вподоби. Тож «чис-

тими руками» всі ці статки й було вилучено. Чи ж вставило на ці

гроші держава золоті зуби собі, чи, може, памʼятник якийсь вивер-

шила комусь чи чомусь – невідомо, а от прості люди постраждали, бо ж у Голодомор вже наступного, 1933 року, ці 5-10 доларів або

золота монета могли врятувати життя цілій сімʼї...

Подаємо частину прізвищ тих, у кого було конфісковано

валюту та золото:

Меламут Волько Гершкович, Швец Зельман Гедальевич, Ос-

трой Мошко Абрамович, Серебряник Михель Срулевич, Эдель

Давид Лейбович, Секерянский Нахман Гершкович, Лит-винский

Мошко Ицкович, Согутовский Сруль Мошкович, Пав-лоцкий

Мордко Янкелевич, Юхман Пейся Аронович, Фраимович Лейба

Данилович, Литвинский Айзек Дуветович, Хайкелевич Хайкель

Зейдович, Чернышов Моисей Борисович, Файнберг Хаим Иоси-

фович, Крейчмар Шмуль Борухович, Гольденберг Муня Шаевич, Когон Герш Бенционович.

215

ПіСлЯмова

Наша післямова буде лаконічною.

Віддаючи шану пам’яті жертвам «Великого терору» 1937-1938 років, а також повоєнних репресій в Україні, мусимо усві-

домлювати причини і наслідки цієї тривалої в часі трагедії.

Причина одна – стан поневолення України, що не спромоглася

вибороти собі державність на початку ХХ ст., комуністичною ім-

перією як специфічною формою російського імперіалізму.

Наслідок – травмована пострадянська психологія сучасної ук-

раїнської політичної нації.

Винуватець описаної в книзі кривавої ріки відомий, хоча й

досі є люди, які з цим твердженням голослівно не погоджуються.

Це їхнє право на власну думку, але все ж слід визнати, що декілька

партій лівого (комуністичного типу), не зважаючи на законодавчу

заборону комуністичної ідеології в Україні, ПРОГОЛОСИЛИ

СЕБЕ ідейними СПАДКОЄМЦЯМИ КПРС!

Можна не вірити у «гроші партії» на закордонних рахунках, погодитись із тим, що більшовизм – «гуманістична ідея», але ж

є популярною думка, що історія розвивається по спіралі.

А раптом?!..

216

ДлЯ НОТАТОК

217

НАУКОВО-ДОКУмеНТАлЬНе ВИДАННЯ

Оксана Анатоліївна Бабенко

Віктор Борисович Білоус

ФлюгеР РеПРеСій:

Обличчя, або «наша»

«Ве» – «Ка» – «Пе» та ще маленька «бе»

Редактор:

Олег Бабенко

Коректор:

Дарина Третяк

Верстка та обкладинка:

Вячеслав Сорокін

Бібліотека видання

Між Бугом і Дніпром.

Науково-краєзнавчий вісник Центральної України

Серія «Архівні документи свідчать»

Головний редактор Олег Бабенко

Видання здійснене за сприяння

Відкритого університету Св. Арх. Михаїла

БО «Центрально-Української Православної Духовно-соціальної академії»

та Міжнародної громадської організації

«Міжнародний Орден «Пріорат лицарів Архангела Михаїла»

Підписано до друку 28.09.2018. Формат 80x108/32

Папір офсетний. Друк офсетний. Ум. друк. арк12,8.

Замовлення № 05. Наклад 300 прим.

Державний архів Кіровоградської області

25030, м. Кропивницький, вул. Академіка Корольова, 3

тел.: (0522) 37 31 95

Document Outline

bb_fluger_2018 1

bb_fluger_2018 2

bb_fluger_2018

Fluger_verstka_СК_viz