Комунальний заклад «Кіровоградський обласний інститут післядипломної

педагогічної освіти імені Василя Сухомлинського»

²ÑÒÎÐÈ×ÍÈÉ ÊÀËÅÍÄÀÐ

Ê²ÐÎÂÎÃÐÀÄÙÈÍÈ

íà 2018 ð³ê

ËÞÄÈ. ÏÎÄ²¯. ÔÀÊÒÈ

Кропивницький

«Імекс-ЛТД»

2017

УДК 94(477)(059.3)

ББК 63.3(4УКР-4КІР)Оя25

Видано в рамках Обласної програми з підтримки

книговидання та книгорозповсюдження 2016–2020 рр.

Автор-упорядник:

Босько Володимир Миколайович, методист КЗ «КОІППО імені Василя

Сухомлинського», лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира

Ястребова, лауреат обласної премії у галузі образотворчого мистецтва

імені Олександра Осмьоркіна.

Рецензенти:

Бик Адам Сергійович, кандидат педагогічних наук, доцент, заступник

директора з науково-дослідної роботи та міжнародного співробітництва

КЗ «КОІППО імені Василя Сухомлинського», лауреат обласної педагогіч-

ної премії імені Василя Сухомлинського.

Бабенко Олег Олександрович, директор державного архіву Кіровоград-

ської області, голова обласної організації Національної спілки краєзнавців

України, лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястребова, лауреат обласної літературної премії імені Євгена Маланюка.

Друкується за рішенням вченої ради комунального закладу

«Кіровоградський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти

імені Василя Сухомлинського».

Відповідальна за випуск:

Корецька Людмила Вікторівна, директор КЗ «КОІППО імені Василя

Сухомлинського», заслужений працівник освіти України.

Б 85

Босько В. М.

Історичний календар Кіровоградщини на 2018 рік. Люди. Події. Факти /

В.М. Босько. – Кропивницький : Імекс-ЛТД, 2017. – 260 с.

ISBN 978-966-189-437-1

13-й випуск альманаху, присвячений 100-річчю від дня народжен-

ня В. О. Сухомлинського, містить відомості про ювілеї близько 400 ви-

значних особистостей як минулих часів, так і сьогодення (від середини

XVIII століття до наших часів), пов’язаних з Єлисаветградським і Олек-

сандрійським повітами та сучасною Кіровоградською областю. Істори-

ко-краєзнавчі нариси і розвідки розповідають про драматичні долі відо-

мих людей Степової Еллади. Зокрема представлено 25 біографічних дові-

док про наших земляків, героїв АТО, які віддали життя за суверенітет і

територіальну цілісність України. Видання ілюстроване, розраховане на

широке коло читачів.

УДК 94(477)(059.3)

ББК 63.3(4УКР-4КІР)Оя25

ISBN 978-966-189-437-1

© В.М. Босько, 2017

© «Імекс-ЛТД», 2017

СЛЬОЗА ПРОЩАННЯ

Пам’яті В. О. Сухомлинського

В Павлиші зараз осінь. Запалали сади в Павлиші.

Над побриженим ставом шерхотять, шепотять комиші.

Шу-шу-шу – комиші. Буцім лезами – нам по душі.

В Павлиші зараз осінь. Сиротинна пора в Павлиші.

Шурхіт шин. Шелестінь. Павутинна затушкана тиш.

Наймудрішого сина свого вчора втратив Павлиш.

Поховали його. Поховали його. Похова…

Ще й землі намели, мов поставили вічну печать.

Важко горблять поставу гінку мовчазні дерева.

Не мовчать. Безголосо кричать.

Він упав долілиць, мов косою підрубаний злак.

На губах охололих запеклась недовіра німа.

Сиротинна пора в Павлиші. Як же сталося так –

був такий чоловік, отакий чоловік – і нема?

Повз оселю його ще промчать крикуни-поїзди,

та господар ніколи-ніколи не прийде сюди.

По осінній поразці весною повстануть сади,

та господар ніколи-ніколи не прийде сюди.

Світ замішаний круто. В ньому радість і біль пополам.

Та до цього ніколи-ніколи не звикнути нам.

Як він ніжно любив!

Запашними стежками водив

гострозору малечу в державу заблуканих див.

Там жили цвіркуни й солов’ї, козачки й дерева.

Він помер? Не повірю.

Бо жива та країна. Жива!

І жива та трава,

по якій він недавно ходив.

І живі ті слова,

що він світові й нам наділив!

Володимир Базилевський

ВУЛИЦЯ СУХОМЛИНСЬКОГО

Чи по осені – вересню лагідне яблуко круглиться, Чи біжать ручаї край весняних доріг, наче ртуть, Чи лягає туман, а вона – вічносонячна Вулиця, По якій наші діти щоранку до школи ідуть.

Пломеніють стрічки і тріпоче хустиночка чайкою, Жебонять голоси, як веселкою набрана з річки вода, І немає кінця їй, а в неї одне лиш начало є, Бо далеко-далеко вона у майбутнє впада…

Ви погляньте лишень: пролягла понад полем у нас вона, Дух пахучий пшениці доносить сюди тепловій,

І тому що ім’ям дорогого учителя названа,

Він, здається, й сьогодні дітей зустрічає на ній.

Ось бере їх за руки… Підводить до білого саду лиш, А його вже обсіли, навколо зібрався весь клас, Потягнулися разом: «Будь ласка, Василь Олексадрович!

Розкажіть нам що-небудь. Так любимо слухати Вас…»

І розмова тече… Про бігунців, що долю, мов поле, верстатимуть, Та про темні моря, про обпалений батьківський шлях, І якими людьми на тривожній землі виростатимуть

Громадяни оці з ластовинням на ніжних щоках, Їм ще буде роботи… Ще стільки їм треба довершити, Їх чекають степи, океанів невтолений шал,

Та по кожній дорозі, яку оберуть вони першими, З ними йтиме учитель, уславлений, із Павлиша.

І стає головним все, що бачилось нами та чулося, І підноситься в небо дзвінка, як вітрило, мета, Бо вишнево крута Сухомлинського сонячна вулиця

Там за рідним селом, у далеке майбутнє впада…

Віктор Терен

ВАСИЛЬ СУХОМЛИНСЬКИЙ:

ЙОГО ПРЕДТЕЧІ, СОРАТНИКИ І ПОСЛІДОВНИКИ

Серед «100 Великих Українців», визначених народом України у 2008

році, лише один уродженець Кіровоградської області – геніальний педагог

Василь Олександрович Сухомлинський. Його народження та формування

саме на території сучасної Кіровоградщини уявляється цілком закономір-

ним, навіть детермінованим явищем. Василь Олександрович у своїй педа-

гогічній системі немов синтезував гуманістичні освітянські ідеали та педа-

гогічні пошуки й експерименти попередників – єлисаветградських педаго-

гів М.Р. Завадського, Г.Я. Близніна, М.Т. Улезка, В.І. Харцієва, Н.А. Бракер, М.К. Крижановського, А.П. Феоктистова та багатьох інших. Давно на часі

відновити зв’язок з минулим, без знання

та засвоєння досвіду якого у майбутнього

немає жодних перспектив.

Утворена шляхом об’єднання терито-

рій Єлисаветградського та Олександрій-

ського повітів, сучасна Кіровоградська

область має вважатися спадкоємницею

їхньої багатющої духовної спадщини й

традицій. Обидва повіти, передусім зав-

дяки діяльності повітових земських зі-

брань, що здобули славу найпрогресив-

ніших у Російській імперії, мали до 1917

року незаперечні здобутки у галузі освіти.

Прикметно, що й перший у Росії гро-

мадський пам’ятник Учителю-Просвіти-

телю було відкрито 18 жовтня 1892 року

Пам’ятник В.І. Григоровичу

в Єлисаветграді. Сталася ця видатна по-

в Єлисаветграді

дія у надзвичайно урочистій обстановці

на Петропавлівському цвинтарі. за участю професорів Новоросійського

1892 рік

університету та освітян міста на Петро-

павлівському цвинтарі, де був похований основоположник слов’янської

філології Віктор Іванович Григорович (1815-1876). Добровільні пожертву-

вання на спорудження пам’ятника надійшли від професорів Новоросій-

ського, Казанського, Київського та Варшавського університетів; викладачів

і учнів Бессарабської, Катеринославської та Херсонської губерній; Одесь-

5

Василь Сухомлинський

кого, Казанського та Кавказького навчальних округів. Понад 1,5 тисячі чо-

ловік взяли участь у цій благородній справі. Всього було зібрано 2 052 руб.

34 коп. Монумент В.І. Григоровича для Єлисаветграда, виготовлений з кар-

рарського мармуру, – одне з кращих творінь відомого одеського скульптора

Б. Едуардса (архітектор О. Бернардацці). У 1894 році в Одесі з цієї нагоди

було навіть видано книгу «Памятник В.И. Григоровичу в Елисаветграде», яка містить матеріали про історію його створення та промови почесних гос-

тей на відкритті монумента.

Зокрема, учень Віктора Івановича, викладач Єлисаветградського зем-

ського реального училища В. М. Ястребов у своїй промові про значення цієї

події для місцевої громади ставив, здавалось би, суто риторичні питання:

«Чому Єлисаветграду дістався цей чудовий пам’ятник? Чи не краще було б

йому знаходитися в якому-небудь центрі? Для кого тут буде він виконувати

своє призначення, і чи не буде він забутий і забутий дуже швидко?» Щодо

першого й другого запитань, то, не вагаючись, відповімо: Єлисаветград за-

служив цей пам’ятник, і спробуємо це довести. Лише останнє побоювання

В. М. Ястребова виявилося пророчим.

Наприкінці ХIХ – початку ХХ століття Єлисаветградський повіт був

одним з найбільших у Російській імперії, він являв собою величезний сіль-

ськогосподарський регіон з розвиненою борошномельною промисловістю

й сільськогосподарським машинобудуванням. Мова йшла навіть про утво-

рення Єлисаветградської губернії.

Єлисаветград у ті роки став визначним освітньо-мистецьким центром

на півдні країни, славився прогресивними (деякі взагалі були унікальни-

ми) навчальними закладами і талановитими педагогами-новаторами, які

не боялися сміливих експериментів.

Наприкінці 50-х років ХIХ ст. в Україні постав новий тип шкіл для під-

літків та дорослих – так звані недільні школи, у 1862 році їх налічувалося

90. Причому, дві не-

дільні школи було

відкрито в Єлисавет-

граді. Першу у 1860

році при Єлисавет-

градському кавале-

рійському училищі

заснував молодий

офіцер Микола Де-

ментійович Новиць-

кий (1833-1906).

Майбутній генерал

від кавалерії, в юно-

Земське реальне училище

6

Василь Сухомлинський

сті поділяв революційно-демократичні ідеї російських народників, прияте-

лював з Тарасом Шевченком.

Недільну школу в Єлисаветграді відвідували діти ремісників та цехови-

ків; їх навчали читати, писати і рахувати та викладали Закон Божий. Другу

недільну школу в місті відкрили викладачі повітового училища. Передусім

через те, що в недільних школах вживалася українська мова (Т. Г. Шевченко

навіть склав для них «Буквар» у 1861 р.), на-

казом міністра народної освіти від 12 червня

1862 р. всі вони були закриті. Попри корот-

кочасність свого існування, ідея поширення

освіти серед простого люду в Єлисаветграді

не тільки не вмерла, а й, навпаки, набула по-

дальшого розвитку.

15 жовтня 1867 року за ініціативою ви-

кладача кавалерійського училища Миколи

Федоровича Федоровського (1838-1918),

якого мемуаристи величають «першим укра-

їнським діячем Єлисаветграда», в місті було

відкрито перше в Російській імперії безплат-

Українофіл

не ремісничо-грамотне училище для дітей з

Микола Федоровський

малозабезпечених родин. Так з’явився пер-

вісток професійної освіти, в якому вперше загальна освіта поєднувалась

з професійною, де виховувалась національна свідомість і любов до всього

українського.

Тривалому й успішному існуванню закладу неабияк посприяло те, що

фундатори передбачливо й мудро зазначили, що воно засновується «в па-

мять избавления драгоценной жизни Государя Императора Александра II от опасностей 4 апреля 1866 г. и 25 мая 1867 г.». У 1873 році Федоровський

виступив одним із засновників благодійного «Товариства поширення гра-

мотності й ремесел», створеного передусім для опіки над ремісничо-гра-

мотним училищем. 2 лютого 1875 року згоду стати президентом Єлисавет-

градського товариства поширення грамотності й ремесел дала згоду Гер-

цогиня Едінбурзька Марія Олек сандрівна, дочка Олександра ІІ, дружина

правителя Шотландії. Маючи таке височайше покровительство, благодійне

товариство в Єлисаветграді (до речі, одне з перших в Україні) стало водно-

час і одним з найефективніших.

Училище мало жіноче й чоловіче відділення. Викладались мова, арифме-

тика, історія, географія, фізика, механіка, технологія металу, малювання, креслення тощо. У майстернях хлопчиків навчали столярній, слюсарній, токарній та ковальській справі, а дівчаток – шити, вишивати, кулінарії.

Багато уваги в училищі приділялося культурно-освітній роботі. Під керів-

7

Василь Сухомлинський

ництвом майбутніх корифеїв українського театру М.Л. Кропивницького та

І.К. Тобілевича було організовано драматичний гурток, чудовий хор і неве-

ликий оркестр. Саме для цих аматорських колективів П.І. Ніщинський на-

писав свої знамениті «Вечорниці», вперше показані в Єлисаветграді у 1875

році.

У 1871 році було відкрито 6 міських народних училищ, в яких 26 учите-

лів навчали 1 200 дітей; через два роки засновано ще три початкові школи.

Багато видатних громадських діячів, яким наш край завдячує яскрави-

ми сторінками своєї історії, працювало в Єлисаветградському повітовому

земському зібранні (1865-1918).

Серед визначних справ Єлисаветградського земства, які мали всеросій-

ський резонанс, відзначимо насамперед наступні:

–

у 1866-1890 рр. на народну освіту асигновано 13 007 тис. руб., у тому

числі на реальне училище й середню освіту 592 тис. руб., або 45,3 %;

–

у 1868 році єлисаветградці клопоталися про розширення програми

початкової школи і про послаблення системи класицизму. Цю поста-

нову «Московские ведомости» назвали «скандальной». Столичну

офіційну газету обурило те, що «руководители собрания поспешили

сообщить о постановлении в разные другие земские собрания с по-

корнейшей просьбой поддержать его…»;

–

у 1872, 1881 та 1895 рр. земство виступало за скасування в країні

тілесних покарань і було в цьому першим у Російській імперії;

–

у 1882, 1895 рр. єлисаветградці клопоталися про корінну реоргані-

зацію училищних рад і про дозвіл викладати в школах місцевою на-

родною мовою;

–

у 1886 році земці запропонували виділяти кошти на шкільні біблі-

отеки.

У 1877 році в Єлисаветградському повіті працювало 53 земські школи, у 1893 – 71 (6 743 учні), а у 1898 їхня кількість зросла до 81; одна школа

припадала на 6,3 тисячі населення. А всього в повіті у 1893 році функці-

онувала 291 початкова школа з 14 887 учнями. Крім земських шкіл, дітей

навчали у 118 церковно-парафіяльних (4 544 учні) та 102 школах грамоти

(3 600 учнів).

Найвидатнішим діячем, «душею Єлисаветградського земства», сучас-

ники називали Павла Олександровича Зеленого (1840-1912). Як голова

Єлисаветградської повітової земської управи з 1865 року, він енергійно від-

стоював права самоуправління в інтересах освіти та оздоровлення народу; впродовж 35 років був гласним місцевого земства. Павло Олександрович

виступив ініціатором заснування в Єлисавет граді земського реального учи-

лища, відкритого у травні 1870 року; був членом правління ЄЗРУ. У 1872 р.

видав в Одесі книгу «Сборник материалов для истории Елисаветградского

8

Василь Сухомлинський

земского высшего реального училища». Засновники перетворили ЄЗРУ

в унікальний навчальний заклад, кращу реальну школу з гуманітарним ухи-

лом в Російській імперії. Земці розглядали своє дітище не просто як школу, в якій діти отримують якісну освіту. Вони прагнули створити навчальний

заклад, який би виконував важливу роль культурно-просвітницького й на-

укового центру всього регіону.

З цією метою при училищі у 1880 році академіком портретного живопи-

су Санкт-Петербурзької Академії мистецтв Петром Крестоносцевим були

відкриті безплатні Вечірні Рисувальні Класи для всіх бажаючих, незалежно

від віку, статі й станової належності – перша в Україні громадська школа

мистецтв, яка повністю утримувалась на кошти земства. ВРК, що проісну-

вали до 1919 року, підготували до вступу в Академію мистецтв та художні

училища Москви й Одеси багатьох відомих майстрів образотворчого мис-

тецтва й архітектури.

Викладач фізики й математики Рудольф В’ячеславович Пржшихов-

ський (1841-1911) у 1874 році звернувся до педагогічної ради з пропози-

цією влаштувати в ЄЗРУ метеостанцію, тривалий час (до 1882 р.) завідував

нею. Потім метеостанцією майже 20 років керував Гаврило Якович Близнін

(1838-1901), один з найвидатніших єлисаветградських педагогів. На Всеро-

сійській художньо-промисловій виставці 1896 року в Нижньому Новгороді

він був удостоєний Диплому першого розряду «за зразкову метео станцію та

важливі для сільського господарства дослідження». Учні під керівництвом

Близніна виготовили велику географічну карту вологості ґрунту для Мос-

ковської сільськогосподарської виставки 1895 року. Вели систематичні ме-

теорологічні спостереження, регулярно готували прогнози погоди, з якими

знайомили населення Єлисаветградського повіту. Після смерті завідувача

метеостанції видано книгу «Пам’яті Г.Я. Близніна» (Єлисаветград, 1902), засновано стипендії Близніна для трьох кращих учнів реального училища.

В и п у с к н и к

Н о в о р о с і й с ь к о г о

університету Во-

лодимир Мико-

лайович Ястребов

(1855-1899) пере-

творив історико-ге-

ографічний музей

при училищі в один

з кращих серед на-

вчальних закладів

Росії з багатою ко-

лекцією старожит-

Громадська чоловіча гімназія

9

Василь Сухомлинський

ностей, пам’яток археології, архівно-історичною, нумізматичною та мінера-

логічною збірками, чудовим гербарієм. З 1884 року кошти на поповнення

музейних колекцій ЄЗРУ почало виділяти земство, і мова йшла про від-

криття загальноміського музею.

У вихідні та святкові дні в ЄЗРУ влаштовувались безплатні народні чи-

тання духовного та світського науково-літературного змісту. На лекції, які

читали переважно викладачі реального училища, інколи збиралося до ти-

сячі чоловік. Для учнів старших класів ЄЗРУ був відкритий факультатив

з основ правознавства, який вів сам голова Єлисаветградського окружного

суду Віктор Костянтинович Анастасьєв (1836-1897).

Важко переоцінити в історії училища роль

його директора з 1873 по 1882 рік Михайла

Ромуальдовича Завадського (1848-1926). Це

він (також учень В.І. Григоровича) знайшов

і умовив працювати в ЄЗРУ педагогів, які й

створили всі ці заклади позашкільної освіти й

виховання. Сам же Завадський за підтримки

земства наважився видавати в Єлисаветграді

журнал «Педагогический вестник» – перший

у Росії часопис, незалежний від Міністерства

народної освіти. Журнал, що відзначався смі-

ливістю суджень, демократизмом та прогре-

Михайло Завадський

сивними тенденціями, виходив двічі на мі-

сяць з 10 березня 1881 по січень 1883 року і

був розрахований на широке коло педагогів усієї країни. У 1883 році «за

погляди, несумісні з діяльністю Міністерства», які він провадив у журна-

лі, Завадського не затвердили на посаді

директора ЄЗРУ, хоча земство й доклало

титанічних зусиль, аби Михайло Рому-

альдович продовжував керувати учили-

щем. Міністерство скористалося тим, що

з 1882 року ЄЗРУ за програмами й пра-

вилами було прирівняне до державних

реальних училищ, а відтак кандидатура

директора, як і раніше, пропонувалася

земством, але затверджувалася віднині

міністром народної освіти.

Конфлікт єлисаветградського зем-

ства з Міністерством навколо реального

училища мав давнє коріння. Уряд взага-

лі вважав, що Єлисаветграду воно не по-

10

Василь Сухомлинський

трібне, бо такі заклади уже існували в Одесі, Миколаєві, Кременчуці та

інших містах України. Цей докір, очевидно, й спонукав і постійно надихав

ображених єлисаветградців на творення навчального закладу, не схожого

на інші. Вони навіть до 1882 року називали своє дітище «вищим реальним

училищем». Консервативне міністерство, у свою чергу, з підозрою ставило-

ся до єлисаветградських експериментів.

Неодноразово цей конфлікт висвітлювався у пресі. Зокрема, у популяр-

ній столичній газеті «Неделя» (№ 35, 1872) була опублікована стаття під

назвою «Скорбный лист земско-учебного предприятия» про спробу Мініс-

терства народної освіти підпорядкувати ЄЗРУ. Автор статті – відомий пе-

дагог і журналіст Дмитро Антонович Гольдштейн (1842-1876), до речі, уро-

дженець Єлисаветграда, через 4 роки він загине у Сербії, допомагаючи пов-

сталим проти турків братам-слов’янам. І хоча у 1882 році Міністерству таки

вдалося майже повністю приборкати ЄЗРУ, 12 років відносної свободи й

незалежності дозволили земству створити самобутній навчальний заклад.

Навряд чи якийсь інший навчальний заклад, крім хіба що Єлисавет-

градської громадської гімназії, може конкурувати із реальним училищем

за кількістю видатних вихованців: академік Георгій Проскура (засновник

Харківського авіаційного інституту); гірничий інженер Мартін Шиманов-

ський (директор-розпорядник акціонерного «Товариства криворізьких

залізних руд»); найвидатніший український меценат Євген Чикаленко; театральні діячі Микола Садовський, Панас Саксаганський, Гнат Юра; класики української літератури ХХ ст. Євген Маланюк, Юрій Яновський; білоруський драматург Ригор Кобець; музичні діячі Генріх Нейгауз, Фелікс

Блуменфельд, Кароль Шимановський (польський композитор), художни-

ки Самійло Дудін, Олександр Осмьоркін, Петро Покаржевський; інженер

та етнограф Михайло Васильєв, Олександр Тарковський (батько поета

Арсенія Тарковського), Володимир Тьомкін (єврейський релігійний діяч, один із засновників сіонізму та творців держави Ізраїль) et cetera!

Прикметно, що членами Єлисаветградського гуртка Громади, що існу-

вав у місті з 1878 по 1884 рік, разом із досвідченими українофілами Опа-

насом Михалевичем, Іваном Тобілевичем, Марком Кропивницьким, Мико-

лою Левитським, Дмитром Марковичем були й ще зовсім юні учні ЄЗРУ: Є. Чикаленко, М. Васильєв, С. Дудін, А. Грабенко, О. Волошин та інші.

У 1880 році єлисаветградські громадівці звернулися з листами до Ми-

коли Костомарова та Олександра Пипіна на захист української мови, з про-

ханням посприяти скасуванню ганебного указу 1876 року. Цю благородну

акцію підтримали українофіли з інших регіонів, внаслідок чого у 1881 році

царський уряд змушений був послабити цензурний тиск на українське сло-

во й культуру.

11

Василь Сухомлинський

Наприкінці 1884 року гуртківці підготували до друку літературний аль-

манах своїх творів та інших авторів, але арешти перешкодили його появі

в Єлисаветграді. Вцілілі громадівці, яких було переведено до Херсона, все ж

таки довели справу до кінця, і у 1886 році єлисаветградський літературний

альманах побачив світ під назвою «Степь. Херсонский беллетристический

сборник».

Першою на Півдні України і найбільшою за чисельністю була Єлисавет-

градська громадська жіноча гімназія, відкрита 9 вересня 1870 року. У ній

навчалися представниці відомих єлисаветградських родин: Анастасьєвих, Волохіних, Емануелів, Лангемаків, Нікітіних, Тарковських, Тобілеви-

чів, Флоровських, Яновських та багатьох інших. Саме у жіночій гімназії

з 1881 року після відкриття 8-го педагогічного класу вперше почали го-

тувати гувер нанток та учительок для міських народних училищ. Глибоко

символічно, що у радянські часи тут продовжили готувати педагогічні ка-

дри для шкіл регіону у закладах під назвами: Єлисаветградські вищі три-

річні педагогічні курси (1921-1925), Зінов’євський педагогічний технікум

(1925-1930), Зінов’євський інститут соціального виховання (1930-1933), Кіровський педагогічний та учительський інститути (1933-1939), Кірово-

градський державний педагогічний інститут ім. О. С. Пушкіна, Кіровоград-

ський державний педагогічний університет ім. В. К. Винниченка.

8 вересня 1879 року, виступаючи на відкритті Єлисаветградської чолові-

чої прогімназії, її перший інспектор Олександр Іванович Балик виголосив

програмну промову, в якій наголосив: «…Здравая педагогика и современное

значение учебных заведений требуют, чтобы дело обучения шло неразрыв-

но рука об руку с делом воспитания детей. Успешное достижение высших

целей учебным заведением возможно только при сочувственном отноше-

нии общества к школе, при совокупных и дружных усилиях наставников

и родителей…; необходимо, чтобы между родителями воспитанников и на-

ставниками, между учебным заведением и обществом установилась нрав-

ственно живая связь». Так педагог сформулював фундаментальну осві-

тянську проблему: пошук морально живих зв’язків між складовими тріади

«школа – суспільство – батьки». Директором Єлисаветградської громад-

ської чоловічої гімназії О.І. Балик був затверджений 15 серпня 1881 р. і

очолював її до 1885 р. З 1885 по 1907 рік Олександр Іванович працював

директором Олександрівської чоловічої гімназії в Миколаєві, був гласним

Миколаївської міської думи. Включений до Енциклопедичного словника

«Николаевцы» (1999), виданого з нагоди 200-річчя міста.

З 1905 по 1912 рік директором Єлисаветградської громадської чолові-

чої гімназії був випускник Новоросійського університету Петро Андрійо-

вич Александровський. При ньому відбулася деяка лібералізація порядків

у навчальному закладі. У грудні 1908 р. місто урочисто відзначило 25-річчя

12

Василь Сухомлинський

його педагогічної ді-

яльності. У вересні

1912 р. Петро Андрі-

йович отримав при-

значення в інший

регіон, чим єлиса-

ветградці були дуже

засмучені. Алексан-

дровському вручи-

ли адресу і бювар з

написом «Педаго-

гу-идеалисту», вла-

штували небачені

Громадська жіноча гімназія

проводи у залі місь-

кої думи і на вокзалі. Було зібрано 1 200 рублів для заснування при чолові-

чій гімназії стипедії ім. П.А. Александровського. У газеті «Голос Юга» його

охарактеризували, як «…скромного, ідейного, чистого, чесного працівника, повністю відданого роботі».

Одним із найшанованіших єлисаветградських педагогів був учитель ла-

тинської мови, блискучий знавець античної літератури Петро Данилович

Дубняков, який помер на робочому місці у приміщенні чоловічої гімназії

27 грудня 1914 року. Дубняков був одним із засновників Єлисаветград-

ської громадської бібліотеки (1898). На панахиді протоієрей О.І. Колосов

зазначив: «Дети прекрасно могут по первому впечатлению определить че-

ловека и почувствовать его доброту или черствость… Если они чувствуют

доброту человека, то искренне и навсегда привязываются. Таким учителем, пользовавшимся всеобщей любовью, был

Дубняков». Колишні учні з метою увічнення

пам’яті улюбленого вчителя зібрали кошти

для допомоги найбіднішим учням єлисавет-

градської гімназії. Теплі спомини про Дубня-

кова містять мемуарні книги її видатних ви-

хованців: Дона Амінадо («Поезд на третьем

пути»), Олександра Семененка («Харків,

Харків…»), Натана Ширмана та ін.

Поступово Єлисаветградська громадська

чоловіча гімназіїя стала однією з кращих

у Російській імперії. Її найвидатніші вихо-

ванці утворюють вражаючий Пантеон: фізи-

ки І.Є. Тамм (лауреат Нобелівської премії)

Амінад Шполянський,

і Б.М. Гессен; хіміки М. Гомберг (президент майбутній поет Дон-Амінадо

13

Василь Сухомлинський

Американського хімічного товариства, винахідник антифризу) і Д.Л. Тал-

муд (радянський академік); генетик Б.М. Завадовський та військовий

інженер Г.Е. Лангемак (винахідник «Катюші»); математик М.Г. Чебо-

тарьов і зоолог Ф.В. Нікітін; літератори Діонео (І.В. Шкловський), Арго

(А.М. Гольденберг), Дон Амінадо (А.П. Шполянський), А. Величковський, Я. Івашкевич та М. Хороманський (польські письменники); діячі музичної

культури Ю.С. Мейтус (композитор), Г.О. Поляновський (музикознавець) і багато-багато інших.

Напрочуд успішно вирішував проблему формування гармонійних вза-

ємин у тріаді «школа – суспільство – батьки» Василь Іванович Харцієв

(1865-1937). Він навчався на історико-філологічному факультеті Харків-

ського університету у знаменитого мовознавця О. Потебні. З 1908 р. Василь

Іванович живе і працює в Єлисаветграді спочатку інспектором, а з 1909 р. –

директором громадського комерційного училища до його ліквідації (1918).

Він перетворив училище у «зразкову школу» – в один з кращих навчальних

закладів Російської імперії. Харцієву вдалося запровадити у навчально-ви-

ховний процес концепцію так званої «нової школи», в якій застосовувалися

«вільні та активні» методи навчання й виховання. Головна ідея концепції

полягала у вихованні вільної, всебічно розвиненої, озброєної міцними й по-

трібними в житті знаннями. Учень розглядався не як пасивний об’єкт нав-

чання й виховання, а як дієва сторона цього процесу.

В основу своєї роботи педколектив поклав не стільки питання про те,

«як учителю вчити, вихователю виховувати, скільки питання про те, як

учню вчитися, вихованцю виховуватися». Харцієв намагався так організу-

вати навчально-виховний процес, щоб учні самим устроєм школи змушені

були слідувати бажаним для педагогів шляхом.

В училищі культивувалася велика природознавча робота з дітьми. Ви-

готовлялися різні препарати з біології, збиралися колекції й гербарії, ор-

ганізовувалися весняні

й осінні прогулянки

за місто. Влаштовува-

лися також екскурсії

на заводи центральної й

південної України.

У закладі була зроб-

лена спроба відмовити-

ся від бальної системи

оцінювання знань уч-

нів, замінивши її ха-

рактеристиками. Про-

Громадське комерційне училище

водилася різноманітна

14

Василь Сухомлинський

позаурочна робота з учнями як «кращий засіб боротьби зі шкідливим по-

зашкільним впливом». Всі питання влаштування розумного дозвілля ви-

рішував своєрідний «дитячий парламент» – клуб старшокласників, рада

якого складалася з 12 учнів і діяла на засадах самоврядування. Щорічно

серед старшокласників проводилися анонімні опитування для з’ясування

різноманітних питань: ставлення до предметів, які викладаються; до по-

закласного читання й позашкільних занять; до репетиторства й таке інше.

Надзвичайно важливу роль у житті училища відігравав батьківський

комітет, який займався пошуком коштів для плати за навчання дітей з

бідних сімей (читалися платні лекції, проводилися благодійні вечори), до-

помагав педколективу у роботі з невстигаю-

чими учнями (додаткові заняття, репетитор-

ство), організовував літнє оздоровлення ді-

тей; створив гурток, на якому читалися лекції

про виховання.

Харцієв обирався гласним міської думи,

був членом Єлисаветградського благодійно-

го товариства поширення грамотності й ре-

месел. Після революції – ініціатор створення

педагогічного вузу в Єлисаветграді, його пер-

ший ректор і професор (з 1927). Викладав та-

кож у 6-й трудовій школі імені Декабристів.

Керував міським літературним об’єднанням

«Літо» (з 1920). У 1937 році був заарештова-

Василь Харцієв

ний, після чого й помер.

«Єлисаветградським Песталоцці» називали в місті соратника Харцієва

Андрія Петровича Феоктистова. Учасник Першої світової війни, він під час

Брусиловського прориву у 1915 р. отримав важке поранення, був нагоро-

джений Георгіївським хрестом. Перебуваючи у шпиталі, надіслав 50 руб.

комерційному училищу «в память о службе в нем». Феоктистов – організа-

тор скаутського руху в Єлисаветграді. Автор статті «Об одаренности. Опыт

экспериментально-психологического исследования» у журналі «Русская

школа» (1909, № 11), яка мала всеросійський резонанс. Після революції

1917 р. пропонував радянській владі використовувати скаутів як добровіль-

них помічників міліції. З 1921 року – директор 6-ї трудової школи імені Де-

кабристів у Єлисаветграді. Після арешту у 30-ті роки улюбленого вчителя

вихованці з батьками вирушили поїздом до Одеси й навколішках вимолили

його звільнення. Після смерті Феоктистова у березні 1927 року В.І. Харці-

єв у некролозі зазначив: «Друг дітей, весь самовідданість, він усією своєю

суттю викликав полум’яну любов дітей; подив, а іноді й криву усмішку

15

Василь Сухомлинський

дорослих, які нерідко в його вчинках вбачали порушення правил людської

розважливості».

Географію у «школі Харцієва» викладав Костянтин Степанович Шило, випускник Київського університету, зять композитора М.В. Лисенка.

З 1912 р. – член Єлисаветградського товариства поширення комерційних

знань. Українофіл, завсідник українських «вечорниць», які влаштовував

по четвергах у своїй квартирі нотаріус В.О. Нікітін (згодом перший голова

єлисаветградської «Просвіти»), Шило володів приємним басом, чудово ви-

конував українські пісні. З 1914 р. – член Єлисаветградського лекційного

бюро з влаштування народних читань і дитячих майданчиків при міській

управі (голова літературно-музичної підкомісії). З жовтня 1914 по травень

1915 рік Костянтин Степанович організував два концерти для дітей та два

для дорослих, які відвідало майже 2 тисячі чоловік. У радянські часи був

репресований.

Інтерес до дошкільного та позашкільного

виховання пробудила в Єлисаветграді сла-

ветний педагог Софія Русова (1856-1940).

У 1883 році вона з чоловіком Олександром

Русовим кілька місяців жила в родині І. Кар-

пенка-Карого і розгорнула в місті значну

культурно-освітню роботу, відвідувала єли-

саветградський гурток Громади та «Духов-

но-біблійне братство» Я. Гордіна.

Через деякий час після її від’їзду (на по-

чатку 1890-х рр.) товариство охорони народ-

ного здоров’я в Єлисаветграді влаштувало

в місті перший дитячий майданчик. Назва-

ли його «дитячий сад», оскільки розмістили

Софія Русова

у справжньому саду Ковалівського парку.

На майданчику чергували члени товариства, які організовували для дітей, за їхнім бажанням, спільні ігри. Цим тоді й обмежувалася виховна діяль-

ність дорослих.

Наступний дитячий майданчик був заснований Єлисаветградським

комерційним училищем у саду «Альгамбра». Тут справа була поставлена

серйозніше. Під наглядом досвідчених виховательок влаштовувались про-

гулянки, дітей навчали доглядати за рослинами тощо. Перебування на май-

данчику було платним. Крім учнів комерційного училища, його відвідували

учні народних училищ.

У 1915 році цей ефективний засіб позашкільної освіти міське управ-

ління Єлисаветграда, за пропозицією свого лекційного бюро, включило

до переліку просвітницьких закладів. На влаштування «народних дитячих

16

Василь Сухомлинський

майданчиків» (так їх почали називати) надійшло лише 116 рублів, пожерт-

вуваних чотирма особами. Та все ж зусилями ентузіастів у різних кінцях

міста (зокрема міському саду) відкрили три майданчики.

Але якщо громадськість та офіційна школа до нової справи поставилися

байдуже, то агресивність і ворожість підлітків – учнів міських училищ –

завдавали великого клопоту. Хулігани нападали на маленьких дітей, били

їх, псували столи, на яких проводилися заняття тощо. Довелося просити

міську владу призначити городового для охорони народних дитячих май-

данчиків. Втім, ці неприємності лише зайвий раз переконали організато-

рів у «…необходимости устройства у нас детских площадок и подобных им

учреждений, постоянная деятельность которых облагораживала бы душу

подростка и давала бы здоровое направление его энергии».

Палким ентузіастом та пропагандистом

влаштування в Єлисаветграді народних ди-

тячих майданчиків була Наталія Аркадіївна

Бракер (1858-1933) – педагог, меценат, пере-

кладач, краєзнавець, мемуарист. Вона навча-

лась у приватних гімназіях Єлисаветграда та

Одеси. Була вільним слухачем Женевського

та Берлінського університетів. Перший лі-

тературний твір – запис спогадів про видат-

ного філософа, уродженця Єлисаветграда

Африкана Шпіра (1837-1890) та переклад з

французької його праці «Очерки критиче-

ской философии» (1896). Творчістю Шпіра

єлисаветградка зацікавила Льва Толстого,

Наталія Бракер

листувалася з ним. Авторка низки праць з

питань дошкільного виховання, етики стосунків учителя й учня, фундатор-

ка перших дитячих садків в Єлисаветграді.

У 1900 році Бракер заснувала й до 1918 року утримувала на свої кошти

Компаніївську, а з 1914 року ще й Антонівську навчально-ткацькі майстер-

ні, які підготували понад 100 майстринь. З 1914 року Наталія Аркадіївна –

член Єлисаветградського лекційного бюро з влаштування народних читань

і дитячих майданчиків при міській управі (була головою комісії з органі-

зації дитячих розваг). Підготувала доповідь «Народные детские площадки

как средство внешкольного образования» (1915). З 1919 р. – член-корес-

пондент історико-філологічного відділення ВУАН, член комісії з дослі-

дження Південної України (з 1929). Будучи українофілкою, активно дру-

кувалася на сторінках редагованого М. Грушевським часопису «Україна»

(спогади про видатних єлисаветградців О. Михалевича, М. Федоровського, 17

Василь Сухомлинський

В. Ястребова та ін.), що виходив у 1924-1930 рр. як орган історичної секції

ВУАН.

Перший дитячий садок в Єлисаветграді відкрила у 1910 році Олексан-

дра Никифорівна Єфимовська – медик за освітою, педагог за покликанням, засновниця кращої в місті приватної жіночої гімназії (1902), яка склада-

лася з двох підготовчих, семи традиційних та одного додаткового класів.

У гімназії навчалося 340 дівчат, на її території був розведений сад, відкрито

пансіон. У відкритий при гімназії дитячий садок приймалися хлопчики й

дівчатка з 5 років. Чудова будівля «гімназії Єфимовської» на вулиці Ве-

ликій Перспективній споруджена за проектом єлисаветградського архі-

тектора Я.В. Паученка. У 1920 році Єфимовська разом з донькою Зінаїдою

потрапила до списку «активних контрреволюціонерів», складеному єлиса-

ветградськими чекістами.

Фребелівський дитячий садок для дітей від 4 до 8 років заснувала в 1913

році Е.В. Яновська. У цьому дошкільному закладі було 3 групи. Програмою

передбачалися такі види занять: фребелівські роботи, рухливі ігри зі спі-

вом, ліплення, малювання, гімнастика. У двох старших групах передбачало-

ся вивчення російської мови та арифметики, гра на музичних інструментах

у дитячому оркестрі. Плата за навчання складала 80 руб. на рік. Дитячий

садок названо за ім’ям німецького педагога, теоретика дошкільного вихо-

вання Фрідріха Фребеля (1782-1852), надзвичайно популярного у ті часи.

Крім гімназії Єфимовської, в Єлисаветграді існували й інші приватні

навчальні заклади. У 1908 році педагог Марія Дезирівна Гослен реорганізу-

вала дівоче училище 1-го розряду у приватну жіночу гімназію, прирівняну

до урядових за програмою і правами. Відкрила 8-й додатковий загальоно-

освітній клас. Була і засновницею, і директором гімназії, в якій у 1909 році

навчалося 264 дівчини з Херсонської, Київської, Полтавської та Поділь-

ської губерній. Педа-

гогічний колектив

у 1915-1916 рр. налі-

чував 15 викладачів.

Ще один учень

В.І. Григоровича Ме-

летій Карпович Кри-

жановський 20 років

викладав російську

словесність у Єли-

саветградській гро-

мадській чоловічій

Будівля приватної гімназії Крижановського,

гімназії. Автор бага-

в якій навчався Арсеній Тарковський

тьох статей про удо-

18

Василь Сухомлинський

сконалення шкільної справи у всеросійських

педагогічних виданнях, уклав підручник

«Повторный курс русского языка» (1881).

Дочки Ольга, Лідія та Євгенія також стали

викладачами. Мав великий авторитет серед

педагогів, учнів і батьків. 4 вересня 1907 року

Мелетій Карпович заснував власну приватну

4-класну гімназію (у 1911 р. вона отримала

статус повної, 7-класної), яка утримувалась

на кошти з плати за навчання. У 1914 році

в гімназії було 130 учнів і 13 педагогів. Роз-

міщувалася вона у спеціально збудованому

приміщенні, в якому нині розміщується ко-

Гімназист

легіум суспільно-природничо-гуманітарної

Арсеній Тарковський

спеціалізації. У «гімназії Крижановського»

навчались Арсеній Тарковський, Володимир Канделакі та інші видатні осо-

бистості.

Для єврейського населення Єлисаветграда казенне училище 1-го роз-

ряду було відкрите в 1851 році. У двокласному закладі, крім Талмуду, ви-

кладали російську, німецьку та єврейську мови й арифметику. У першосту-

пеневій Талмуд-торі, заснованій 1858 року, влаштували підготовчий клас

для дітей від 4 до 6 років, а у 1880 р. відкрили ремісниче відділення. Крім

того, в місті існувало більше 20 другоступеневих і початкових хедерів.

В Олександрійському повіті у 1877 році було лише 19 земських шкіл, через 20 років їх кількість зросла до 65, одна школа припадала на 6,1 тисячі

населення.

Дякуючи найвидатнішому діячеві Олександрійського земства, почес-

ному громадянину м. Олександрії (1882) Миколі Івановичу Зерваницько-

му (1845-1903), повіт прославився тим, що одним із перших у Російській

імперії забезпечив народні читання наглядністю – чарівними ліхтарями з

туманними картинками. У 1902 році народні читання з тіньовими картин-

ками проводилися у 87 школах Олександрійського повіту. Було влашто-

вано 378 читань, які відвідало понад 27 тисяч учнів. На 88 земських шкіл

припадало 50 чарівних ліхтарів.

Про популярність Зерваницького свідчить той факт, що на його похо-

рони у с. Пустельникове зібралося кілька тисяч селян. Олександрійське

земство мало намір з метою увічнення пам’яті Зерваницького спорудити

йому пам’ятник від земства та відкрити в Олександрії ремісничо-грамотне

училище його імені. У прощальному слові підкреслювалося: «Он в течение

33 лет стоял на страже развития всех отраслей земского хозяйства и благо-

даря ему… Александрийское земство заняло одно из первых мест в губер-

19

Василь Сухомлинський

нии постановкою медицины… Постановка же дела народного образования

создала славу уезду не только в губернии, но и далеко за ее пределами».

Помітне місце в історії Олександрійського земства посідає Іван Івано-

вич Горонович. Юрист за фахом, кандидат права, він готувався до професу-

ри, але з відкриттям земств вирішив присвятити себе земській діяльності.

У 1865-71 рр. Горонович – голова управи, згодом мировий суддя. Не зу-

стрічаючи підтримки гласних, І.І. Горонович неодноразово мав намір піти із

земства, але почуття обов’язку завжди перемагало.

Горонович мав значні землеволодіння в Олександрійському повіті (села

Марто-Іванівка, Краснопілля та ін.). 10 листопада 1892 року він відкрив

Марто-Іванівську народну школу. На її будівництво та облаштування фун-

датор витратив близько 7 тисяч руб. У звітах про народну освіту Олексан-

дрійського повіту зазначалося: «Классные комнаты просторны, светлы, те-

плы и чрезвычайно уютны; по своим гигиеническим качествам они очень

близко подходят к идеалу образцовой классной комнаты профессора Эри-

смана».

Школа під наглядом санітарного лікаря І.Н. Козубова, споруджена

за проектом олександрійського земського техніка М.Г. Дейнеки, була розра-

хована на 100 учнів. На її утримання Горонович щорічно виділяв по 200 руб.

У 1894 р. відкрив при школі ремісничі класи для 12 хлопців 14-17 років, збудувавши для цього спеціальне помешкання і забезпечивши його всім не-

обхідним. Розвів біля школи гарний сад, передплачував для потреб школи

журнали, газети й книги. Заснував стипендію свого імені для одного сту-

дента Київського університету Св. Володимира, вихідця з Олександрій-

ського повіту. У 1884 році Горонович запропонував Олександрійському по-

вітовому земству засновувати сільські бібліотеки та влаштовувати народні

читання, забезпечити сільські школи «чарівними ліхтарями». Автор нари-

су «Об исправительных заведениях для преступных и порочных детей»

(«Сборник Херсонского земства», 1893). Ініціатор влаштування у Херсоні

виправного притулку для дітей, а в Олександрії – «Общества и убежища

нравственно-покинутых детей» (1892-1895). У 1910 р. після смерті фунда-

тора Марто-Іванівської школи Олександрійська повітова земська управа

клопоталась про присвоєння їй його імені, замовила два портрети І.І. Горо-

новича – один для школи, другий для зали засідань земства.

Визначним земським діячем Олександрійського повіту по праву вва-

жається Іван Костянтинович Чижевський (1863-1923). Він хоча й закінчив

військову академію, але за участь у народницькому гурткові був засуджений

і перебував на засланні у Вологді, після чого військова кар’єра й закінчила-

ся. У лютому 1892 р. Чижевський повертається в Олександрійський повіт

під нагляд поліції. З 1898 по 1908 рік – він дійсний член земської управи, завідуючий земськими школами. Їхня кількість з 1901 по 1912 р. подвоїлася

20

Василь Сухомлинський

і складала 183. Іван Костянтинович захоплю-

вався астрономією, був членом Російського

товариства «Мироведения», французького

Астрономічного товариства. Після революції

1917 р. був директором семирічної школи,

викладав математику в Олександрійському

сільськогосподарському технікумі.

Його син Дмитро Чижевський

(1894-1977) – видатний український куль-

туролог, філософ, літературознавець. У 1911

році закінчив Олександрійську чоловічу гім-

назію, потім історико-філологічний факуль-

тет Київського університету (1917). В емігра-

Гімназист

ції слухав лекції філософів Ясперса та Гус-

Дмитро Чижевський

серля (1921-1922). Докторську дисертацію

захистив у 1933 році. Працював в університетах Гейдельберга, Фрайбурга, Марбурга (Німеччина) та Гарвардському (США). Ім’я Д.І. Чижевського

присвоєно Кіровоградській обласній науковій універсальній бібліотеці.

Серед найвідоміших випускників Олександрійської гімназії – письмен-

ник, публіцист та історик Панас Феденко (1893-1981), поет Леонід Чернов

(1899-1933), лікар-фтизіатр Ной Морозовський (1892-1953) та багато ін-

ших.

Не менш визначні

особистості виклада-

ли і навчалися у Зла-

топільській гімназії.

Цьому навчальному

закладу допомагала

славетна родина Брод-

ських. Що й не дивно,

оскільки брати Ла-

зарь і Лев до переїз-

ду в Київ навчалися

у Златопільському

Олександрійська чоловіча гімназія

повітовому дворян-

ському училищі. Перший пожертвував 30 тисяч рублів на перетворення

Златопільської прогімназії у повну гімназію та обладнання навчальних ка-

бінетів, другий після її відкриття заснував 10 іменних стипендій для учнів

єврейської національності, які регулярно виплачувалися до 1917 року.

Після звільнення з-під арешту в справі Кирило-Мефодіївського това-

риства (1847) історію у Златополі викладав Олександр Данилович Тулуб

21

Василь Сухомлинський

(1825-1875), дід відомої української письменниці Зінаїди Тулуб. Тут у 1850

році для столичного журналу «Современник» він написав історико-літера-

турний нарис «Златопіль».

З 1885 по 1890

рік інспектором Зла-

топільської гімназії

працював Олексій

Олександрович Андрі-

євський (1845-1902)

– педагог, історик, лі-

тератор і публіцист,

автор «Исторической

записки о Златополь-

ской прогимназии»

(1887).

Златопільська чоловіча гімназія

Деякий час тут учи-

телював український етнограф, фольклорист, громадський діяч Олександр

Олександрович Русов (1847-1915). Упродовж багатьох років (1897-1919) після закінчення Київської духовної семінарії посаду вчителя підготовчого

класу та регента церковного хору Златопільської чоловічої гімназії обіймав

Григорій Іванович Грушевський (1865-1921), двоюрідний брат першого

Президента України М.С. Грушевського. Крім того, він керував містечко-

вим аматорським театром, організовував у гімназії літературно-музичні

вечори, надсилав знаменитому братові та композитору М.В. Лисенку свої

етнографічні студії та записи народних пісень. Вірші й оповідання під

псевдонімами Грицько Чулай і Петро Голота друкував у часописах «Зоря»,

«Правда», «Дзвінок». Після Лютневої революції 1917 р. разом з викладачем

історії та латини М.К. Зеровим розробляв проект перетворення Златопіль-

ської гімназії в учительський інститут. У 1919 році був звільнений з гімна-

зії, як «класово ворожий елемент», загинув від голоду.

Поет-неокласик в українській літературі Микола Костянтинович Зеров

(1890-1937) працював у Златопільській гімназії з серпня 1914 по вересень

1917 року. Златополю присвятив сонет «Спогад про Гуляй-Поле». Про зла-

топільський період життя Зерова розповідається у споминах В. Домонто-

вича «Болотна Лакримоза». Згодом Зеров був професором Київського ін-

ституту народної освіти, репресований і розстріляний.

З 1908 по 1910 рік директором Златопільської чоловічої гімназії працю-

вав Микола Леонтійович Лятошинський. Педагог захоплювався музикою, мав гарний голос, знав багато народних пісень. Вважав обов’язковим при-

лучати дітей та юнацтво до музичної культури. Організував у Златопіль-

ській гімназії учнівський хор, що виконував твори російської та західноєв-

22

Василь Сухомлинський

ропейської класики; українські, російські та польські народні пісні. У 1909

році пожертвував 1 300 рублів на заснування іменних стипендій. Через те, що перший же стипендіат виявився причетним до нелегального гуртка гім-

назистів, змушений був залишити посаду.

Син Борис Миколайович Лято шинський (1895-1968) – видатний ком-

позитор і педагог – навчався у Златопільській чоловічій гімназії два роки

(4-5 класи). Тут почав серйозні заняття музикою. Вчився грати на скрипці

у гімназійного викладача Бенціона Хаїмовського, грав в учнівському ор-

кестрі, робив перші композиторські спроби (невеликі п’єси для фортепіано, романси, камерно-інструментальні ансамблі). Тоді вперше прозвучав його

струнний квартет до мінор і фортепіанний квартет ре мінор. У 1959 році

Лятошинський надіслав у Новомиргород свої спогади про перебування

у Златопільській гімназії та фото батька.

І хоча видатний письменник і політич-

ний діяч Володимир Кирилович Винничен-

ко (1880-1951) з 1890 по 1899 рік навчався

у Єлисаветградській громадській гімназії,

диплом про здобуття гімназійної освіти йому

видала Златопільська гімназія у 1900 році, де

юнак екстерном склав випускні іспити. Саме

туті він почав писати свою першу повість

«Краса і сила», яка побачила світ у 1902 році

і відразу принесла йому визнання.

Вихованцями Златопольської гімназії

були брати Павло та Олександр Филипови-

Гімназист

чі. Павло Петрович Филипович (1891-1937)

Володимир Винниченко

став відомим поетом-неокласиком та літературознавцем, у 1937 році його

розстріляють разом з улюбленим учителем М.К. Зеровим та тисячами ін-

ших представників «українського відродження».

Однією з найяскравіших постатей Єлисаветградського повіту був Пе-

тро Дмитрович Ревуцький – громадський діяч і філантроп. Ще з 80-х ро-

ків ХVIII ст. сучасна Добровеличківка та прилеглі до неї населені пункти

стали власністю Ревуцьких. У 1795 р. була утворена Ревуцька волость.

У 1848 році с. Ревуцьке отримало статус містечка, а з 1883-го почало на-

зиватися Добровеличківкою. Після реформи 1861 р. Ревуцькі мали 3 970

десятин землі. У 1874 році Петро Дмитрович Ревуцький надав один із своїх

будинків для влаштування Добровеличківського двокласного народного

училища з квартирами для учителів. Понад 40 років був його опікуном.

У 1887 році збудував для училища новий зручний будинок з квартирами

для учителів (вартістю 4 000 руб.). Тут навчалися 100 хлопчиків і 15 ді-

вчаток. Училище мало гарний сад, при якому діяли курси садівництва.

23

Василь Сухомлинський

Ревуцький утримував своїм коштом 10 учнів класу садівництва. Влітку

1894 року для народних учителів Єлисаветградського повіту Петро Дми-

трович організував місячні курси садівництва й городництва, на які при-

було 11 чоловік. У 1884-1892 рр. він – голова Єлисаветградських чергових

і надзвичайних повітових земських зібрань. На засіданнях Ревуцький від-

стоював необхідність організації в земських школах занять з природознав-

ства у навчальному процесі, цитував К. Ушинського: «День, проведенный

ребенком среди рощ и полей, стоит многих недель, проведенных на учебной

скамье». Майже щороку надавав свій будинок у Добровеличківці для про-

ведення з’їздів народних учителів Єлисаветградського повіту, які приїзди-

ли на слухання сільськогосподарського курсу. Був офіційним наглядачем

цих курсів. Обирався предводителем дворянства Єлисаветградського пові-

ту. Крім Добровеличківської народної школи, був опікуном Глодоської пер-

шої школи. З 28.05.1878 р. Петро Ревуцький – голова Єлисаветградського

комітету Російського товариства Червоного Хреста, очолював його понад

30 років. У 1898 р. за його ініціативою у Новоукраїнці було відкрито школу

сільських сестер милосердя, яка щороку випускала 8 медсестер. Був членом

Державної Ради Росії – російського Сенату. У 1906 році з нагоди 35-річчя

земської діяльності Єлисаветградське повітове земське зібрання заснувало

дві стипендії імені П.Д. Ревуцького для учнів учительських семінарій та за-

мовило його портрет для приміщення земської управи.

6 грудня 1912 року за сприяння Ревуцького у Добровеличківці відкрито

жіночу учительську семінарію. Відомо, що її у 1916 році закінчила із золо-

тою медаллю Галина Андріївна Кузьменко (1896-1978) – дружина Нестора

Махна, яка, на думку істориків, відіграла важливу роль у житті знаменитого

«батька» і багато в чому вплинула на розвиток махновського руху.

У життєписі знаменитого радянсько-

го педагога, автора геніальної «Педагогіч-

ної поеми» Антона Семеновича Макаренка

(1888-1939) важливе місце посідає «долин-

ський епізод». З 1911 по 1914 рік Макаренко

після закінчення Кременчуцького училища

працював учителем у Долинській залізнич-

ній школі (нині ЗШ № 2 ім. А.С. Макаренка

м. Долинської); написав оповідання «З історії

героїзму», в якому розповідається про приліт

до містечка першого аероплана в 1913 році.

Понад 30 років у містечку Нова Прага

Олександрійського повіту вчителював тала-

новитий фольклорист і етнограф Іван Вене-

Антон Макаренко

диктович Бессараба (1850-1921). Протягом

24

Василь Сухомлинський

всього життя він збирав та упорядковував народні пісні, легенди, приказки, прикмети, дитячий фольклор; описав багато народних звичаїв і обрядів, що увійшли до книги «Материалы для этнографии Херсонской губернии»

(1916).

У селі Глодоси Новоукраїнського району ще й досі памятають про «Бо-

жорівську школу». Випусник Новоросійського університету Федір Омеля-

нович Божор був «толстовцем», листувався з класиком російської літера-

тури, кілька разів відвідував Ясну Поляну. Разом з братами Гнатом і Ми-

колою викладав у місцевій земській школі, яку в Глодосах називали «Бо-

жорівською». За часів гетьмана П. Скоропадського (1919) реорганізував

її в українську гімназію. У 30-ті рр. був репресований. У «Божорівській»

школі навчалися брати Терень і Степан Масенки та інші свідомі українці.

Улюбленого учителя тепло згадує Т. Масенко у віршованому романі «Степ»

(1968).

Перша спроба створити національну школу мала місце після Лютневої

революції 1917 року в Росії, коли виникла Центральна Рада та Українська

Народна Республіка. Особливо важко це було зробити у «зросійщених»

українських містах. На запит губернського комісара Херсонщини у справах

освіти УНР надати відомості про кількість шкіл в Єлисаветграді та учите-

лів, які володіють українською мовою, міська управа відповіла, що у її віда-

нні перебуває 19 шкіл (початкових училищ), а рідною мовою навчати юних

українців можуть лише двоє – вчителі 2-го Кущівського міського училища

Федір і Єлизавета Алейникови.

Ось далеко не повна хроніка освітянського життя Єлисаветграда тих

бурхливих часів, свідчення неймовірного піднесення, яке вирувало в душах

людей:

–

19 квітня 1917 пройшли організаційні збори української секції при

Єлисаветградському педагогічному товаристві. Заслухано доповідь

викладача Єлисаветградського комерційного училища Костянтина

Шила (зятя композитора М.В. Лисенка) про Всеукраїнський педа-

гогічний з’їзд у Києві. Обговорено питання про влаштування в Єли-

саветграді літніх учительських курсів з українознавства, про ство-

рення довідкового бюро української педагогічної секції;

–

14 травня 1917 у приміщенні Дворянського Зібрання відбувся 2-й

з’їзд народних учителів Єлисаветградського повіту, організований

місцевим педагогічним товариством. Головне питання порядку ден-

ного – «про викладання рідною мовою учнів»;

–

15 травня 1917 р. народні учителі м. Єлисаветграда повідомили

про відкриття безплатних курсів для навчання грамоті доросло-

го населення міста; ось звідки витоки «лікнепу», який більшовики

у 1921 р. проголосили ленінською ідеєю;

25

Василь Сухомлинський

–

7 жовтня 1917 газета «Голос Юга» друкує статтю Наталії Аркадіївни

Бракер «Дошкільне виховання»;

–

11-13 жовтня 1917 у приміщенні Дворянського Зібрання викладач

Єлисаветградської гімназії М.Т. Улезко прочитав дві лекції на тему

«Жагучі питання шкільної реформи»;

–

18 жовтня 1917 курси по дошкільному вихованню для підготовки

викладачів дитячих садків заснувала в Єлисаветграді Н.А. Бракер;

–

на початку квітня 1918 р. в Єлисаветграді побачив світ перший но-

мер газети «Новий шлях» – першої в історії міста україномовної

газети; редактор О.О. Семененко – випускник Єлисаветградської

гімназії;

–

у липні 1918 Єлисаветградська спілка споживачів асигнувала 10 ти-

сяч руб. в на потреби місцевої «Просвіти» і 5 200 руб. на влаштуван-

ня курсів українознавства;

–

24 вересня 1918 Єлисаветградська міська управа отримала телегра-

му з Міністерства народної освіти УНР про відкриття у місті Укра-

їнської державної гімназії з проханням надати для неї приміщення

Пашутінської школи;

–

4 жовтня 1918 українська гімназія в Єлисаветграді у складі трьох

молодших класів оголосила про прийом учнів;

–

27 жовтня 1918 українські гімназії відкрились у селі Федорівці

Олександрійського повіту та Глодосах.

Надзвичайну активність розвинув у ті дні учитель історії та філософ-

ської пропедевтики Єлисаветградської чоловічої гімназії Микола Терен-

тійович Улезко. Крім згаданої лекції, свої педагогічні погляди він виклав

у статті під промовистою назвою «Школа, суспільство, батьки», яка друку-

валася у трьох номерах газети «Голос Юга» (1, 7 і 8 квітня 1917). М.Т. Улез-

ко висуває два фундаментальні положення, на яких має базуватися система

управління освітою: позапартійність і демократизм.

28 листопада 1918 року на урочистому відкритті єлисаветградської

«Просвіти» Микола Терентійович виступив із художнім читанням свого

перекладу на рідну мову (першого в українській літературі!) поеми Гете

«Фауст». Згодом Улезко виїхав до Харкова, був репресований і розстріля-

ний. Теплі спогади про учителя містяться у книзі О. Семененка «Харків, Харків…» та мемуарах письменника І. Сенченка «Було колись…»

23 червня 1918 року комісаром освіти Єлисаветградського повіту був

призначений Юрій Іванович Тобілевич (1876-1925) – талановитий агроном

і громадський діяч, син І. Карпенка-Карого. Випускник ЄЗРУ (1894) за-

кінчив Львівський політехнічний інститут та Празьку Вищу сільськогоспо-

дарську школу.

26

Василь Сухомлинський

З 1920 року очолював Єлисаветградську «Просвіту»; у березні за іні-

ціативою Юрія Івановича встановлено тимчасовий бюст Кобзареві у скве-

рі, у місті з’явилася Шевченківська вулиця. У 1921-1922 роках працював

у Єлисаветградській педагогічній школі: викладач природознавства, секре-

тар педради. Сини Юрія Івановича Андрій та Назар Тобілевичі у 1956 році

за сприяння Арсенія Тарковського відродили Хутір Надію – родинне гніздо

Тобілевичів-Тарковських – у вигляді державного музею-заповідника.

Так за часів УНР починалася «українізація», яку після поразки наці-

онально-визвольних змагань деякий час впроваджували українські кому-

ністи (тоді вони ще не служили сусідній державі). Уже в 1927 році у Зі-

нов’євську при 84 установах міста існував 101 гурток з вивчення україн-

ської мови. За винятком 6 шкіл (трьох російських і трьох єврейських), всі

інші були українськими. А що стосується Зінов’євского округу, то станом

на 5 січня 1928 року у ньому функціонувало 585 трудових шкіл: україн-

ських – 536, російських – 26, єврейських – 9, молдавських – 8, німецьких

– 2, українсько-російських – 4, єврейсько-російських – 4.

Справдилося те, про що говорив В.К. Винниченко: «Хай побуде на Вкраїні

з десять літ справжній демократичний лад та українська школа, як ця руська

перевага розтане, немов сніг на весні, зникне, розпливеться й з-під неї висту-

пить справжній ґрунт, справжня українська земля». Звісно, цьому посприяв

не «справжній демократичний лад», а могутнє національне піднесення часів

української революції, і навіть поразка визвольних змагань не загальмувала

цей процес в Українській Радянській Соціалістичній Республіці.

Єлисаветградський та Олександрійський повіти, що опинилися в епі-

центрі громадянської війни, постраждали від її наслідків чи не найбільше.

Приміром, якщо у 1913 році населення Єлисаветграда складало 77 тисяч

чоловік, то у 1923 році у місті мешкало 50 тисяч. Доречно згадати, що се-

ред більшовицьких вождів – творців Великої Жовтневої соціалістичної ре-

волюції 1917 року, яка потрясла світ, – уродженці Єлисаветградщини Лев

Троцький (Бронштейн) і Григорій Зінов’єв (Радомисльський).

Остаточно радянська влада на території Єлисаветградського й Олексан-

дрійського повітів перемогла у 1920 році. І відразу ж за допомогою терору, ре-

пресій та примусової праці почала «перевиховувати» місцеве населення. Уже

в квітні 1920 року у самісінькому центрі Єлисаветграда комуністи відкрили

концентраційний табір (офіційна адреса: вул. Карла Маркса, біля мосту).

Вперше в історії концентраційні табори, зазвичай призначені для утри-

мання військовополонених, «робітничо-селянська влада» почали вико-

ристовувати для ув’язнення громадян своєї країни. Потрапити до концта-

бору міг будь-хто, а не лише «ворожі елементи» або заручники. Ув’язню-

вали, незалежно від віку чи статі, «за ухиляння від трудової повинності»,

«за спізнення на роботу», «за неявку на збори», «за самогоноваріння», 27

Василь Сухомлинський

«за безбілетний проїзд залізницею», «за несвоєчасну реєстрацію домової

книги», «за погану поведінку» і т. д. і т. п.

Терміни покарання коливалися: мінімальний – від кількох днів, макси-

мальний – «до кінця громадянської війни» (хоча офіційно вона нібито закін-

чилася) та 5 років. Були дні, коли у концтаборі перебувало понад 400 осіб.

Роботи у «червоних вихователів» вистачало. У червні 1921 року з губернії

навіть надійшов запит: «возможно ли открытие в городе второго лагеря?»

У табір регулярно потрапляли діти, яких тут називали «малолетни-

ми заключенными». Зокрема станом на 19 травня 1920 року в Єлисавет-

градському концтаборі юних ворогів радянської влади зібрали в кількості

31 дитини. За винятком двох сестер, засуджених «за неисправимое бродяж-

ничество и спекуляцию», всіх інших ув’язнили «за безбилетный проезд».

Строки ув’язнення визначили різні: хто потрапив сюди на 2 тижні, а хто й

на рік.

Для у них у концтабір привезли 9 парт, дошку й відкрили школу. Навча-

ли дітей ув’язнені в концтаборі вчителі Леонід Олексійович Байбарак та

Іван Петрович Новаков. У звіті про діяльність культкомісії Єлисаветград-

ського табору примусової праці (так у 1921 році перейменували концтабір) зазначено: «…ежедневно в школе производились занятия, учителями чита-

лись и разбирались литературные произведения, а также велись собеседо-

вания на темы, затронутые учащимися во время школьных занятий».

Коли почалися репресії уже проти радянської еліти, то для дітей «воро-

гів народу» каральна система придумала спеціальні колонії та дитбудинки.

Здається й дотепер ця унікальна дитиноненависницька складова частина

«Архіпелагу ГУЛАГу» залишається недослідженою. А тим часом відомо, що

лише на території Кіровоградщини до 1941 року існувало принаймні два

такі заклади.

«Спецколонія для дітей ворогів наро-

ду», яку місцеві жителі називали «бурсою»,

розміщувалася у колишньому маєтку панів

Ревуцьких у смт Добровеличківка. Серед її

найвидатніших в’язнів-«вихованців» – брати

Рем і Рафаель Багаутдінови, сини розстрі-

ляного у 1937 році секретаря Казанського

обкому комсомолу; обидва стали відомими

художниками. Особливо вражає доля «укра-

їнського Рафаеля», про яку розповідається

у романі-колажі М. Слабошпицького «Авто-

портрет художника в зрілості» (2005).

«Дитбудинок для дітей ворогів народу»

Рафаель Багаутдінов

був розташований у с. Мартоноші Новомир-

28

Василь Сухомлинський

городського району. Деякий час у ньому працював випускник Новомирго-

родського педагогічного училища В.Д. Тамок. Всеволод Давидович розповів, що у цьому специфічному закладі утримували приблизно 100 хлопчиків і

дівчаток з різних міст СРСР. Йому запам’ятався зокрема син головного інже-

нера Харківського тракторного заводу.

Перед Великою Вітчизняною війною у Кіровограді нараховувалося

понад 100 тисяч жителів. У місті був педагогічний інститут, інститут сіль-

ськогосподарського машинобудування, 4 технікуми, педагогічна й музич-

на школи, 32 середні школи (600 учителів, близько 15 тис. учнів), міський

театр ім. Кірова, 2 кінотеатри, 14 клубів, 24 бібліотеки, 3 музеї, видавалося

3 газети. А всього в області у 1941 році працювало 1 176 шкіл (83 % почат-

кових), в яких навчалися 207 тисяч дітей.

Німецька окупаційна влада на Кіровоградщині, як і в цілому по Україні, так і не визначившись, яку освіту давати українцям, то дозволяла відкри-

вати школи, то закривала їх. Німці спочатку рахувалися з настроями на-

ціонально свідомих українців, а ті, у свою чергу, повірили, що Німеччина

звільнила Україну з-під московсько-більшовицького ярма. А тому чимало

освітян з ентузіазмом включилися у розбудову національної школи. Навіть

перша газета часів окупації «Український голос» була спочатку «органом

Кіровоградського обласного та міського управління».

Уже 13 вересня 1941 року часопис повідомив, що «міський відділ освіти

оголошує реєстрацію учнів, що залишилися в Кіровограді. Всі учні почат-

кових та середніх шкіл міста мусять з’явитися на реєстрацію до своїх шкіл, в яких вони навчалися до початку війни…» А далі на шпальтах газети пові-

домлялося:

–

у школах Новоукраїнського району заняття навчання розпочалися

1 жовтня в 1-4 класах та 13 жовтня в 5-10 класах. Відбулося урочи-

сте відкриття 6-ї середньої школи м. Новоукраїнки. На вчительській

нараді було переглянуто навчальні програми. Всі вчителі одержали

продукти харчування у колгоспах за твердими цінами, за жовтень

– зарплату. Всі школи забезпечено паливом. Не гаразд справа лише

з педкадрами, особливо це стосується викладачів історії. Обласний

відділ освіти прислав тимчасовий навчальний план;

–

в Олександрійському районі заняття у школах сільської місцево-

сті розпочалися 6 жовтня, відновили роботу всі школи: 13 середніх, 23 неповні середні та 42 початкові. Запрацювали реміснича й сіль-

ськогосподарська школи та учительська семінарія;

–

у Хмелівському районі розпочато навчання в 43 школах. Всі школи

відремонтовані та забезпечені викладачами, за винятком учителів

німецької мови та математики для 8-10 класів;

29

Василь Сухомлинський

–

3 грудня відбулося засідання міської управи м. Кіровограда, на яко-

му розглядалося питання роботи відділу народної освіти (зав. пан

Костюков). Більшість шкіл міста почали роботу. 8 грудня починає

працювати школа № 9 на вул. Карабінерній;

–

15 листопада 1941 р. «Український голос» друкує «Програму з лі-

тератури для 8-10 класів та Вказівки до неї, в яких наголошується:

«…Завдання викладача історії української літератури – довести че-

рез художні твори, через емоції від цих творів до свідомості шкільної

молоді, що український народ самобутній, а отже, Українська нація, українська література та історія розвивалися незалежно від Росії –

самобутньо»;

–

у листопаді відбулася нарада уповноважених шкіл Кіровоградсько-

го району. Особливу увагу звернено на викладання рідної мови та

історії України, бо до цього часу підручники з цих предметів були

засмічені комуністичним дурманом;

–

29 грудня відбулася нарада завідуючих шкіл Кіровограда та Кіро-

воградського району, на якій обговорено результати роботи за I чет-

верть. Кращими названо Лелеківську та Обознівську школи.

Нарешті, 29 квітня 1942 року орган міського комісаріату газета «Укра-

їнські вісті» (окупантам набрид націоналістичний напрям «Українського

голосу») повідомила, що за дозволом міського комісара з 27 квітня почали

заняття деякі початкові школи м. Кіровограда – 2, 15, 27. На цьому «осві-

тянські потуги» окупантів закінчилися. Як наслідок, десятки тисяч освітян

стали учасниками руху опору – підпільниками й партизанами.

Учитель фізики і математики Богданівської середньої школи Знам’ян-

ського району Іван Гурович Ткаченко (1919-1994) влітку 1941 року вступив

до винищувального батальйону, був контужений. З вересня 1941 по 9 груд-

ня 1943 року – член штабу підпільної партизанської групи імені Б. Хмель-

ницького, виконував важливі доручення. 8 березня 1943 року Ткаченко був

заарештований як заручник разом з іншими односельчанами і відправле-

ний до тюрми СД у Кіровограді, потім опинився у концтаборі Тернова Бал-

ка (поблизу Компаніївки).

Івану Гуровичу чудом вдалося вижити (сидів як заручник, а не підпіль-

ник), адже потрапив у справжній «табір смерті». Відомо зокрема, що 30 січ-

ня 1943 року в концтаборі Тернова Балка фашисти протягом трьох годин

розстріляли 120 осіб, з яких 85 були українськими націоналістами. Після

двох з половиною місяців ув’язнення у концтаборі Ткаченка повернули

у тюрму з наміром відправити до Німеччини, але медична комісія визнала

його дистрофіком і відпустила помирати додому.

Цей трагічний факт біографії (арешт, концтабір, звільнення) неодно-

разово перевірявся працівниками КДБ СРСР, але компромату на вчителя

30

Василь Сухомлинський

вони не знайшли. За участь у партизанському русі Іван Гурович нагородже-

ний орденом «Червона Зірка» та медаллю «Партизан Вітчизняної війни»

II ступеня. У 1944 році, відразу після звільнення Знам’янського району, Ткаченко призначається директором Богданівської СШ, керуватиме нею

впродовж 35 років. Стане відданим другом і соратником В. О. Сухомлин-

ського, одним з найвидатніших теоретиків і практиків трудового виховання

в СРСР. Про «школу Ткаченка» знатимуть далеко за межами Кіровоград-

щини, а сам Іван Гурович у 1976 році буде удостоєний звання Героя Соціа-

лістичної Праці.

Щире захоплення викликає це дивовижне повоєнне покоління дирек-

торів шкіл – колишніх фронтовиків, підпільників і партизанів – соратників

В. О. Сухомлинського. У 50-60-ті роки минулого століття вони сформували

в області навчальні заклади, досвід роботи яких вивчали педагоги з бага-

тьох регіонів СРСР, а школи неофіційно називали за їхніми іменами.

Тоді, приміром, всі знали, що «школа Максютіна» – це Созонівська СШ

Кіровоградського району, яку з 1945 по 1978 рік очолював Сергій Григо-

рович Максютін (1914-1997), і де зразково вирішено проблеми організації

школи продовженого дня.

«Школа Оксанича» – це Новопразька СШ Олександрійського району.

Її директор Федір Федорович Оксанич (1914-1997) відразу після війни си-

лами учнів та вчителів заснував астрономічну обсерваторію, яка щорічно

приймала до трьох тисяч відвідувачів. Фізико-технічний гурток школи ви-

готовив повний комплект приладів і моделей, необхідних для проведення

уроків з фізики, 24 радіоприймачі для населення, акумулятори та ін. Горді-

стю школи була виробнича бригада, яка мала 103 га землі, чотири трактори, два автомобілі, сад і теплицю.

У «школі Рєзніка» – Гайворонській СШ № 5 – директор Арон Бори-

сович Рєзнік (1919-1995), кандидат педагогічних наук, мав оригінальні

напрацювання з методики і дидактики викладання історії та суспільство-

знавства, російської мови і літератури, міжпредметних зв’язків, самоосвіти

учнів тощо. Ініціатор створення у 1992 році класу «Самоосвіта» для учнів

випускних класів трьох шкіл Гайворона. З 1980 року він одночасно – стар-

ший науковий співробітник НДІ трудового навчання і профорієнтації АПН

СРСР, завідуючий науковою лабораторією з питань інновацій.

«Парафією Ставчанського» освітяни називали Гайворонський між-

шкіль ний центр трудового навчання і профорієнтації, визнаний одним з

кращих в СРСР. Його створив у 1962 році та керував чверть століття Ем-

мануїл Михайлович Ставчанський (1927-1994). Професійне навчання тут

проводилося за 15 спеціальностями. Прибутки закладу щороку складали

175-200 тис. рублів. Досвід роботи узагальнений у колективній моногра-

фії НДІ педагогіки України під керівництвом доктора педагогічних наук

31

Василь Сухомлинський

В. М. Мадзігона «Навчально-виховна робота у міжшкільному навчаль-

но-виробничому комбінаті» (1985).

Майже 25 років Добровеличківською школою-інтернатом – однієї з кра-

щих в СРСР – керував Василь Якович Нога (1918-2002). Його досвід роботи

вивчали педагоги Росії, Болгарії та інших країн. У школі-інтернаті навчало-

ся до 600 дітей, педагогів директор відбирав за конкурсом. Заклад славився

постановкою естетичного виховання: працювали хорові та хореографічні ко-

лективи, оркестри – духовий, народних інструментів, бандуристів, джазовий

та симфонічний. У 1980 році Василь Якович став засновником Добровелич-

ківського районного краєзнавчого музею, був його першим директором.

«Школою Кодака» називали Деріївську СШ Онуфріївського району.

Її з 1961 по 1991 рік очолював Микола Іванович Кодак (1929-1994).

Про життя Деріївської школи знято науково-популярний фільм Москов-

ською студією документальних фільмів (1968). Микола Іванович – ініціа-

тор створення у школі краєзнавчого музею та музею Дніпровської перепра-

ви. Досвід педагогічного колективу з проблем навчально-виховного проце-

су висвітлив у книзі «Сільська школа сьогодні» (1976). Разом з дружиною

та трьома дітьми учительська династія Кодаків мала 100 років спільного

педагогічного стажу, виховала понад 5 тис. учнів. Пам’яті М.І. Кодака при-

свячено книгу «Нам пощастило працювати з ним» (Кіровоград, 2007).

«Школа Козуля» (Новгородківська СШ № 2) була визнана опорно-по-

казовим навчальним закладом Міністерства народної освіти СРСР з про-

блем трудового виховання. Важко переоцінити у становленні навчаль-

но-виховного закладу, як одного з кращих у країні, роль його директора

Павла Федосійовича Козуля.

З 1960 по 1982 рік директором Маловисківської СШ № 3 був Григорій

Миколайович Перебийніс (1922-2006) – талановитий педагог і краєзна-

вець, науковий кореспондент НДІ педагогіки України. Автор книг: «Школа

над Виссю» (1994), «Мала Виска» (1996), «Сучасники В. О. Сухомлинсько-

го» (у співавт. 1998, 2003), «Відомі люди Маловисківщини» (2007) та ін.

Свій непроминальний слід в історії освіти регіону залишив ще один

фронтовик Олександр Олексійович Хмура (1923-1970). Працюючи ди-

ректором обласного інституту удосконалення вчителів з 1954 по 1970 рік, Хмура створив авторську школу математичної думки, поширену в Україні, Росії, Білорусі, Молдови, Литві та інших країнах. Він автор нової форми

навчального процесу – лекційно-практичної. У березні 1963 року в Кіро-

вограді відбулося виїзне засідання відділу математики НДІ педагогіки

УРСР, на якому було схвалено досвід роботи вчителів області за лекцій-

но-практичною системою. Керівник широкомасштабного експерименту з її

впровадження в 1965 році блискуче захистив дисертацію на тему «Органі-

зація і методика занять з математики у старших класах середньої школи».

32

Василь Сухомлинський

Хмура став першим в Україні директором інституту удосконалення вчите-

лів із вченим ступенем кандидата педагогічних наук.

Для Василя Олександровича Сухомлинського (1918-1970) війна закін-

чилась у лютому 1942 року під Ржевом, коли отримав важке поранення і

після лікування був визнаний непридатним до військової служби. Півто-

ра року він працював директором Увинської середньої школи Удмуртської

АРСР, а у березні 1944 року повернувся на батьківщину. Деякий час очолю-

вав Онуфріївський районний відділ народної освіти, самовіддано віднов-

лював роботу шкіл після воєнного лихоліття.

У липні 1948

року В.

О. Сухом-

линський, на його

прохання, призна-

чається директором

Павлиської школи,

якій віддав 22 роки

життя, де розробив

оригінальну систему

н а в ч а л ь н о - в и х о в -

ної роботи з дітьми

в школі та родині, яка

здобула світове ви-

знання. У 1955 році

Василь Олександро-

«Школа В.О. Сухомлинського» у Павлиші

вич захищає дисерта-

цію і стає кандидатом педагогічних наук, а у 1968 році отримує найвищу

в СРСР трудову відзнаку – звання Героя Соціалістичної Праці, директора

Павлиської школи обирають членом-кореспондентом Академії педагогіч-

них наук СРСР.

Педагогічна спадщина Сухомлинського складає 36 монографічних праць

і брошур, понад 600 статей, близько 2-х тисяч художніх творів для дітей.

У 1976 році побачили світ вибрані твори Сухомлинського у 5-ти томах.

Праці павлиського Добротворця видані 53 мовами народів світу загальним

тиражем понад 15 мільйонів примірників. Книга «Серце віддаю дітям» пе-

рекладена 30 мовами. У 1989 році засновано Міжнародне товариство послі-

довників В.О. Сухомлинського, у 1990 р. створено Українську Асоціацію

ім. В.О. Сухомлинського.

Що б не говорилося, а доля до Василя Олександровича Сухомлинського

виявила виняткову прихильність. Не розщедрилася вона лише на роки зем-

ного життя – трохи більше півстоліття, натомість творча спадщина Педагога

житиме віками. Та мало кому з великих «радянської доби» щастило, отри-

33

Василь Сухомлинський

мавши визнання за життя, утриматися на п’єдесталі слави після смерті. Ви-

пробування часом – найжорстокіше. Сухомлинський його витримав! Най-

дивовижніше, що сталося це «на зламі епох»: краху комуністичної системи

та розбудови незалежної Української держави. Офіційно визнаний видатним

теоретиком і практиком комуністичного виховання, Сухомлинський, здава-

лось, був приречений на забуття. Однак сталося навпаки: «скинути з корабля

сучасності» педагогічну спадщину Василя Олександровича не вдалося.

Більше того, сьо-

годні, як ніколи рані-

ше, Сухомлинський

потрібен Україні і

всьому людству. На-

скільки багатогран-

ною виявилася його

педагогічна спадщи-

на, що очистившись

від посилань на кла-

сиків марксизму-ле-

нінізму, на рішення і

І. Ткаченко й В. Сухомлинський. 1956 рік

постанови пленумів

та з’їздів КПРС, сприймається нині у своєму первісному кришталево-чи-

стому вигляді, без підтекстів і алюзій.

Тому сучасні біографи й дослідники аргументовано доводять, що Ва-

силь Олександрович був «щирим українцем та прихованим християнським

гуманістом», «потаємним представником шістдесятництва» – дисидент-

ського руху в СРСР – в українській педагогіці (мав у домашній бібліотеці

заборонену книгу І. Дзюби «Інтернаціоналізм чи русифікація», захоплю-

вався романом «Собор» О. Гончара під час гонінь на автора тощо). Це відчу-

вається уже в назвах його праць: «Вірте в людину» (1960), «Людина непов-

торна» (1962), «Дума про людину» (1963), «Шлях до серця дитини» (1963),

«Виховання особистості в радянській школі» (1965) і, нарешті у головній

книзі – «Серце віддаю дітям» (1969).

З відстані часу у цій назві відчувається полемічний підтекст, який сто-

сується знаменитого висловлювання М. Шолохова про «соціалістичний

реалізм», про те, кому служать майстри слова в СРСР. Відкидаючи докір

зарубіжних колег, що радянські письменники пишуть винятково за вказів-

ками партії, він публічно заявив: «Ми пишемо за велінням наших сердець, а серця наші належать партії».

Цей вислів лауреата Нобелівської премії був надзвичайно популярним, і Сухомлинський, звісно, не міг його не знати. Сам же він, шукаючи від-

повіді на запитання, що було головним у його житті, стверджував: любов

34

Василь Сухомлинський

до дітей. Створена ним «педагогіка серця», непідвладна часові. Вона завж-

ди сучасна, бо гармонійно поєднує національні та загальнолюдські цінності

у справі виховання людини.

Починаючи з 1993 року, Українська Асоціація ім. В.О. Сухомлинсько-

го та Міжнародне товариство послідовників В.О. Сухомлинського при

підтримці Міністерства освіти і науки України, Академії педагогічних

наук, обласних управлінь освіти проводять міжнародні науково-практич-

ні конференції та Всеукраїнські педагогічні читання під загальною назвою

«В.О. Сухомлинський і сучасність».

Через кожні 5 років, коли відзначаються ювілеї генія української педа-

гогіки, ці заходи проходять на Кіровоградщині, що свідчить про глибоку

повагу освітянської громадськості до батьківщини Василя Олександрови-

ча. Адже саме тут, починаючи з 1972 року, регулярно влаштовуються об-

ласні науково-практичні конференції, присвячені педагогічній спадщині

В.О. Сухомлинського і актуальним проблемам сучасної школи.

За своїми масштабами і рівнем представництва друга конференція 1978

року була по суті Всесоюзною. У ній взяли участь понад 400 педпрацівників: 80 докторів і кандидатів наук, 8 Героїв Соціалістичної Праці з Москви, Ле-

нінграда, Горького, Калінінграда, Кургана, Пермі; з Білорусі, Азербайджана, Румунії, Латвії, Молдови, Удмуртії; з усіх регіонів України.

35 шкіл області визнано опорними з питань

вивчення та впровадження педагогічних ідей Су-

хомлинського. Кіровоградською обласною радою

та облдержадміністрацією у 2001 році засновано

педагогічну премію імені В.О. Сухомлинського.

Василь Олександрович посмертно обраний по-

чесним громадянином м. Кіровограда.

Як за життя, так і після смерті Сухомлин-

ського йому присвячують прозові, драматичні

й поетичні твори (повість І.І. Цюпи «Добро-

творець», 1973; драматична поема І.Ф. Драча

«Дума про Вчителя», 1977; вірші й поеми В. Ба-

зилевського, В. Терена та багатьох інших). Дав-

но на часі видання повного зібрання творів кла-

Олександр Хмура

сика педагогіки ХХ століття.

Чекає на видавця унікальна за обсягом і значимістю епістолярна спад-

щина видатного педагога. Відомо, як трепетно й відповідально Василь

Олександрович ставився до листування; як блискуче володів цим жанром

(згадаймо хоча «Листи до сина», «Листи до дочки»), жодного листа ко-

лег-педагогів він не залишав без відповіді. Сьогоднішню людину на зміс-

товний і щирий лист може надихнути хіба лише щось надзвичайне. Такою

35

Василь Сухомлинський

надзвичайною подією, що окрилює, змушує до роздумів, спонукає до від-

вертості, до добрих слів та вчинків, стає для багатьох педагогів відвіду-

вання Павлиської ЗШ імені Василя Сухомлинського. Державний педаго-

гічно-меморіальний музей В.О. Сухомлинського, відкритий у 1975 році, уже відвідало понад 350 тисяч осіб. Це – воістину святе для освітян місце; паломники з усіх усюд їдуть сюди вклонитися могилі світоча педагогічної

думки, покласти квіти до пам’ятника (скульптор О.П. Скобликов, архітек-

тор А.Ф. Ігнащенко) творця «сердечної» педагогіки. А потім, переживши

справжній катарсис (духовне очищення), пишуть у Павлиш зворушливі, задушевні листи та вірші, присвячені В.О. Сухомлинському. Лише за ос-

танні роки до музею надійшло понад 1000 листів з усіх куточків України, а також з Росії, Латвії, Татарстану, Узбекистану та інших країн.

Ім’я В.О. Сухомлинського носять Павлиська загальноосвітня школа, Кіровоградський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти, Кіровоградський дошкільний навчальний заклад № 24, Олександрійський

педагогічний коледж, Миколаївський педагогічний інститут, Український

колеж м. Києва; на його честь названо вулиці, відкрито музеї, встановлені

меморіальні дошки.

Відлік своєї історії Кіровоградський обласний інститут післядиплом-

ної педагогічної освіти імені В.О. Сухомлинського веде з 1939 року (тоб-

то є ровесником області), коли при обласному відділі освіти новостворе-

ної Кіровоградської області був відкритий підвідомчий заклад – обласний

інститут підвищення кваліфікації вчителів, з 1968 р. – обласний інститут

удосконалення вчителів, а з 2000 р. – обласний інститут післядипломної

педагогічної освіти.

За роки існування інститут підвищив кваліфікацію понад 270 тисяч

педпрацівників, підтримав творчі починання сотень педколективів і тисяч

вчителів, широко пропагує і впроваджує найновіші досягнення психоло-

го-педагогічної науки, досвід майстрів педагогічної праці.

Понад 30 років освітою Кіровоградщини на посадах заступника та за-

відуючого облвно (до 1994) керував заслужений працівник народної освіти

України Борис Павлович Хижняк (1934-2009), який всіляко підтримував

та сприяв втіленню в життя педагогічних і дидактичних ідей кіровоград-

ських освітян-новаторів. У 1971 році Борис Павлович започаткував в об-

ласті школу передового педагогічного досвіду директорів опорних шкіл.

Автор понад 300 статей у всесоюзних та республіканських часописах з про-

блем виховання та історії освіти регіону, один з перших лауреатів обласної

педагогічної премії ім. В.О. Сухомлинського (2003).

Символічно, що неподалік Павлиша у с. Зибковому Онуфріївського райо-

ну з 1980 до 1985 року відомий російський педагог-новатор Михайло Петро-

вич Щетинін у статусі старшого наукового співробітника НДІ загальних про-

36

Василь Сухомлинський

блем Академії педагогічних наук СРСР проводив свій педагогічний експери-

мент зі створення школи-комплексу (за підтримки президента АПН СРСР

В.М. Столєтова). Вона мислилась ним як заклад цілісного багатогранного

розвитку дітей, як союз шкіл: загальноосвітньої, музичної, спортивної, ху-

дожньої, хореографічної з навчально-виробничим комбінатом та клубами

юних техніків і натуралістів. Експериментатор запровадив у навчально-ви-

ховний процес уроки тривалістю 35 хвилин, метод занурення при вивченні

шкільних дисциплін, колективне самоуправління, скасував домашні завдан-

ня, заснував кафедри педагогіки, науки, техніки, мистецтва, спорту, різно-

вікові трудові об’єднання учнів та інші новації.

У книзі «Объять необъятное. Записки педагога»

(М., 1986) Щетинін розповідає і про невдалу

спробу втілити свою педагогічну мрію про «шко-

лу майбутнього» на Кіровоградщині.

У 1990 році за ініціативою педагога і хоре-

ографа Анатолія Єгоровича Короткова, худож-

нього керівника одного з кращих в Україні дитя-

чих творчих колективів – зразкового народного

хореографічного ансамблю «Пролісок», – у Кі-

ровограді створено обласну школу мистецтв, а у

1996 р. на її базі – обласний загальноосвітній

навчально-виховний комплекс гуманітарно-ес-

тетичного профілю (гімназія-інтернат-школа

Анатолій Коротков

мистецтв) для обдарованих дітей Кіровоград-

щини (близько 1 000 учнів). Заклад нового типу вперше в Україні забезпе-

чує безперервну загальну середню освіту та здобуття вищої у КДПУ іме-

ні Володимира Винниченка, де у 1999 році Анатолій Єгорович відкрив та

очолив кафедру хореографічних дисциплін. Професор Коротков – народ-

ний артист України

(1994), лауреат об-

ласної педагогічної

премії ім. В.О. Су-

х о м л и н с ь к о г о

(2006), лауреат пре-

мії ім. Є. Чикаленка

Ліги українських

меценатів (2007),

почесний громадя-

нин м. Кіровограда.

У новітні часи,

«Дітище» Анатолія Короткова

після здобуття Укра-

37

Василь Сухомлинський

їною незалежності, першу в області українську національну школу на за-

садах козацько-лицарського виховання створив Василь Іванович Каюков

(1945-2001) – директор Кіровоградської загальноосвітньої школи І-ІІІ

ступенів № 21, кандидат педагогічних наук. Досвід «школи виховання наці-

ональної гідності» педагог узагальнив у працях: «Школа козацького вихо-

вання» (1996), «Лицарське виховання» (1997), «Виховуємо патріотів Укра-

їни» (1998) та ін. Про «школу Каюкова» дізналася вся Україна. Вітаючи

відродження козацьких виховних традицій, академік М.Г. Стельмахович

відзначив: «Взірцем цього є навчально-виховна й науково-пошукова діяль-

ність Кіровоградської ЗШ № 21 В.І. Каюкова та очолюваного ним педаго-

гічного колективу».

У післявоєнний період Міністерство освіти України очолювали три

уродженці області.

З 1957 по 1962 рік міністром народної освіти УРСР був земляк В.О. Су-

хомлинського (народився у с. Успенці Онуфріївського району), мовозна-

вець Іван Костянтинович Білодід (1906-1981). Понад 20 років академік Бі-

лодід, лауреат Державних премій УРСР (1971) та СРСР (1983), очолював

Інститут мовознавства ім. О.О. Потебні АН УРСР. Головним освітянином

УРСР з 1971 по 1979 рік був уродженець с. Суботці Знам’янського району

Олександр Мефодійович Маринич (1920-2003), відомий географ, член-ко-

респондент АН України, Президент Географічного товариства України

(з 1964). А з 2005 по 2007 рік міністром освіти і науки України був Станіслав

Миколайович Ніколаєнко, який народився у с. Богданівці Знам’янського

району і навчався у місцевій школі у видатного педагога І.Г. Ткаченка.

Одним з найвидатніших українських учених-психологів ХХ століття

визнано Григорія Силовича Костюка (1899-1982). Доктор психологічних

наук, професор, дійсний член АПН СРСР (з

1967) та дійсний член АН СРСР, він з 1945

по 1973 рік очолював науково-дослідний

інститут психології УРСР. Костюк – автор

підручника «Психологія» для педагогічних

інститутів, «Нарисів з історії вітчизняної

психології» (у 4-х томах) та багатьох інших

праць, присвячених проблемі психічного роз-

витку дітей, формуванню їхніх здібностей і

мислення. У 1995 році ім’я уродженця с. Мо-

гильного Гайворонського району присвоєно

Інституту психології АПН України.

Протягом багатьох років Управління

шкіл Міністерства освіти УРСР очолював чи

Григорій Костюк

не найвідоміший у світі освітянин Євген Сте-

38

Василь Сухомлинський

панович Березняк

(1914-2013), вихова-

нець Помічнянської

СШ Добровелич-

ківського району,

випускник Зінов’єв-

ського педагогічного

технікуму. Освіті він

віддав 67 років жит-

тя: заслужений учи-

тель УРСР (1961),

доктор педагогічних

Колишнй будинок генерала Екельна в Єлисаветграді, наук (1968), почес-

в якому з 1869 по 1904 рік розміщувалася

ний академік Ака-

громадська жіноча гімназія

демії педагогічних наук України. Автор шести монографій, трьох томів

вибраних педагогічних праць, значна частина яких присвячена спадщині

В.О. Сухомлинського, досвіду роботи кращих шкіл Кіровоградщини (Пав-

лиської, Богданівської, Новопразької та ін.). Лише у 70-ті роки стало відо-

мо, що Березняк – легендарний розвідник часів другої світової війни «Ма-

йор Вихрь». Про свою розвідувальну діяльність після розсекречення Євген

Степанович розповів у книзі «Я – Голос», вперше опублікованої у Москві

(1971) та інших: «Пароль: Dum spiro», «Операція “Голос”». Їхній загальний

наклад – понад 2 млн примірників. Остання книга педагога і розвідника

має назву «Миттєвості

мого життя». Портрет

Березняка представле-

но у залі Слави зовніш-

ньої військової розвідки

Росії серед 40 найви-

датніших розвідників.

Євген Березняк – Герой

України, почесний гро-

мадянин міст Києва і

Кракова.

Гідно продовжує

справу батька Ольга Ва-

силівна Сухомлинська

– дійсний член (акаде-

У спотвореному до цілковитого невпізнання

мік) Академії педаго-

«будинку генерала Екельна» нині розміщується

гічних наук України, КОІППО імені Василя Сухомлинського та низка

інших закладів (школа, супермаркет, магазини) академік-секретар відді-

39

Василь Сухомлинський

лення теорії та історії педагогіки АПН Укра-

їни, автор понад 160 наукових праць. Ольга

Василівна сформувала свою наукову школу

дослідження історико-педагогічного процесу,

що базується на культурологічних та соціаль-

но-антропологічних підходах. Під її керівниц-

твом розробляються проблеми громадянсько-

го виховання дітей та молоді, духовного роз-

витку особистості. Сухомлинська – експерт

від України в комісії з питань середньої освіти

Ради Європи, голова експертної ради ВАК

України з педагогічних наук.

Дійсний член АПН України, академік-се-

кретар відділення дидактики, методики та Найзнаменитіший начальник

інформаційних технологій у навчанні Семен

Єлисаветградського

Устинович Гончаренко – уродженець с. Шпа-

кавалерійського училища

кове Новомиргородського району – випус-

генерал О.В. Самсонов

кник фізико-математичного факультету КДПІ ім. О. С. Пушкіна.

У новітні часи на Всеукраїнських конкурсах «Учитель року» перемож-

цями ставали: учитель зарубіжної літератури Новоукраїнської гімназії № 7

Олександр Васильович Каєнко у номінації «зарубіжна література» (1997); директор Кіровоградської гімназії ім. Тараса Шевченка Віктор Володими-

рович Громовий у номінації «керівник навчального закладу» (2001); учи-

тель інформатики Олександрійського ліцею інформаційних технологій

Валентин Іванович Мельник у номінації «учитель інформатики» (2006); директор Олександрійського колегіуму Сергій Петрович Коваленко у но-

мінації «директор школи» (2014).

З 2007 року Кіровоградський обласний інститут післядипломної педа-

гогічної освіти імені

Василя Сухомлин-

ського видає науко-

во-методичний жур-

нал «Педагогічний

вісник», продовжу-

ючи таким чином

справу директора

Єлисаветградського

земського реального

училища М.Р. За-

вадського, розпочату

Кавалерійське училище

в 1881 році.

40

Василь Сухомлинський

…Нині, через 125 років після відкриття пам’ятника В.І. Григоровичу

в Єлисаветграді, він сприймається узагальнено. Скульптура немов уособ-

лює дореволюційну освітянську славу міста на Інгулі, який називали «одні-

єю з столиць провінційної Росії», феномен якого вбачали в тому, що напри-

кінці ХIХ – початку ХХ століття жодне провінційне місто Російської імпе-

рії не дало такої кількості видатних людей. А драматична доля пам’ятника

символізує педагогічні традиції і спадкоємні зв’язки, брутально обірвані, але не знищені після Жовтня 1917 року.

З пам’ятником дійсно вчинили ірраціонально. На території колишнього

реального училища встановили копію пам’ятника, видаючи її за оригінал, а саме творіння Б. Едуардса, пошкоджене часом і людською недбалістю, та

ще й без верхньої частини постаменту у вигляді різьблених з мармуру фо-

ліантів (їх навіщось використали для копії), опинилося на Рівненському

цвинтарі.

І все ж хочеться вірити, що настане той час,

про який мріяв В.М. Ястребов: «…Прийде до цієї

могили місцевий житель і помолиться за упокій

душі покійного. Біля підніжжя пам’ятника по-

черпне він повагу до знань, інтерес до минулого

свого краю…, приєднається до загальної друж-

ної роботи задля пробудження народної само-

свідомості».

На цьому авторові нарису слід було б поста-

вити крапку. Однак ця спроба огляду визначних

освітянських подій на теренах краю від кінця

ХIХ століття і до наших днів уявляється не

повною без згадки про інші славетні навчальні

заклади, що існували раніше. А це, передусім, У такому стані перебуває

Єлисаветградська медико-хірургічна школа

сьогодні пам’ятник

(ЄМХШ) – перший вищий навчальний ме-

В.І. Григоровичу

дичний заклад на Правобережній Україні, яка на Рівненському цвинтарі

за 10 років існування (1788-1797) підготувала 255 лікарів та їхніх поміч-

ників! Підраховано, що у ті часи кожен 8-й лікар у Російській імперії був

випускником ЄМХШ.

Гордістю Єлисаветграда називають також кавалерійське училище

(1859-1918). Сотні, якщо не тисячі, відомих військових діячів (полковни-

ків і генералів) пишалися з того, що були вихованцями «славной южной

школы». А це, – у що важко повірити, – половина офіцерів-кавалеристів

російської армії!

41

СІЧЕНЬ

1 (1808) — 210 років тому народився ( м. Житомир) Апол-

1

лон Олександрович Скальковський (1808-1898), історик. Закінчив історико-філологічний факультет

Московського університету (1827). З 1828 – на державній

службі в Одесі. Директор головного статистичного комітету

Новоросійського краю (1845). Один із засновників Одеського

товариства історії та старожитностей. Автор 276 історичних праць. Перший істо-

рик Південної України та Запорізької Січі, сучасники називали його «Геродотом

Новоросійського краю». Виявив та опрацював у 1835 архів фортеці Св. Єлисавети

за 1760-1790. У працях «Хронологічний огляд історії Новоросійського краю: 1730-1823» (друкувалась у 1836-1838), «Історія Нової Січі, або останній Кіш

Запорізький» (1841) та інших зібрано та узагальнено велику кількість першодже-

рел з історії нашого краю. Досліджував історію садів та лісів Новоросійського

краю. Мандруючи Єлисаветградщиною, дав високу оцінку господарській та при-

родознавчій діяльності місцевих землевласників Ерделі, Остен-Сакена, Адабаша, Звєрєва та ін. Член-кореспондент Петербурзької АН (1856). Його син Костянтин

Скальковський (1842-1906) – надзвичайно обдарована особистість: гірничий ін-

женер, історик та письменник. Автор популярних творів «О женщинах: мысли

старые и новые» (11 видань!), «Мнения русских о самих себе» та ін. У мемуарній

книзі «Воспоминания молодости» згадує відвідини з батьком Єлисаветградського

повіту в 1863 році, порівнює побут мешканців Єлисаветграда, Глодос, Липняжки

часів військових поселень та після їх скасування.

1 (1878) — 140 років тому народився ( м. Єлисаветград)

1

Іван Григорович Олінський (1878-1962, м. Нью-Йорк), живописець і педагог. Перші уроки малювання отримав

у Єлисаветграді, відвідуючи ВРК при ЄЗРУ. Після 1890 з ро-

диною емігрував до США, де став класиком американсько-

го живопису. У 1894-1898 навчався у Національній академії

мистецтв і дизайну в Нью-Йорку, у 1901-1902 – у Художній Студентській Лізі.

У 1908-1911 працював у Франції та Італії. Писав портрети на замовлення, пере-

важно жіночі. Виконав настінні розписи лютеранської церкви Св. Томаса у Бронксі

(1920-1922). З 1912 впродовж 50 років викладав у Національній АМ США, у 1919

обраний академіком. У 1928-1934 та 1944-1962 одночасно вів курс портретного жи-

вопису у Художній Студентській Лізі. Працював у заснованій ним студії Greenwich Village. Удостоєний премії Карнегі та багатьох інших нагород. Персональні вистав-

ки влаштовувались у 1930, 1931, 1962 (Нью-Йорк), 1985 (Бостон), 1995 (Олд-

42

Пам’ятні дати січня

Лайн). Твори представлені у зібраннях Національної АМ, Бруклінському музеї, Художньому інституті Чикаго, Музеї образотворчого мистецтва Бостона. У 1995

в США вийшла книга про творчість Олінського. В 2016 у колишньому Єлисаветграді

(нині Кропивницькому) з’явилася вулиця Івана Олінського.

1 (1878) — 140 років тому народився ( м. Київ) Василь

1

Віталійович Шульгин (1878-1976), російський полі-

тичний і громадський діяч. Двоюрідний брат відомого укра-

їнського громадського діяча, історика Якова Миколайовича

Шульгина, який понад 6 років (1894-1899) працював контр-

олером Єлисаветградського відділення Державного банку

Росії. Тут у нього народився син Володимир Шульгин, один з героїв Крут. Василь

Шульгин був депутатом II, III і IV-ї Державної Думи. Після Лютневої революції

1917 разом з Гучковим приймав зречення у Миколи II. Після Жовтневої революції

брав участь у створенні Добровольчої армії. Був одним з ідеологів Білого руху, емігрував. У 1925-1926 нелегально відвідав Радянський Союз, про що написав

книгу «Три столицы». У 1930-40-ті жив у Югославії, де займався літературною

діяльністю. У 1944, після приходу радянських військ, затриманий СМЕРШем; вивезений до СРСР та засуджений до 25 років тюремного ув’язнення за багато-

річну антирадянську діяльність. Шульгин згадував, як його везли в Москву: «Нас

разместили в самолете… Это был первый полет в моей жизни… Куда мы летели, мы не знали, а только догадывались… Наконец приземлились в Кировограде, бывшем Елисаветграде. Из-за плохой погоды мы здесь пробыли одиннадцать

дней… Сопровождавший нас офицер нес какой-то полосатый мешок. Потом

дал его мне и спросил: – Знаете, что тут? – Нет. – Ваши рукописи…» У 1956

звільнений. Був гостем на XXII з’їзді КПРС. Реабілітований у 2001. Автор книг

мемуарів: «1920», «Годы», «Дни», «Украинствующие и мы», «Последний оче-

видец. Мемуары. Очерки. Сны» та ін. Замість того, щоб назвати одну з вулиць

Кіровограда на честь уродженця Єлисаветграда Володимира Шульгина, у 2014

в місті з’явилася вулиця родини Шульгиних (колишня Калініна). Таким чином, увічнено й перебування в Кіровограді українофоба Василя Шульгина.

1 (1913) — 105 років тому народилася ( м. Єлисаветград) 1

Ірина Павлівна Бєлотьолкіна (до заміжжя

Рудакова) (1913-2009, м. Сан-Франциско), американська

художниця, кутюр’є, дизайнер, меценат. Рано залишилась

сиротою: батько генерал Павло Рудаков загинув під час

громадянської війни. Мати померла від тифу. Подолавши

8-річною дівчинкою майже 1 000 км, дісталася до Москви, а звідти у 1922 не-

легально до родичів в Естонії, згодом була переправлена до Франції. У 1928 пе-

43

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

реїхала в США, де вже жив її брат. Зібрала унікальну колекцію яєць Фаберже.

Регулярно влаштовувала в Сан-Франциско святкування російського Різдва і

Пасхи. Ази мистецтва почала освоювати у Франції, продовжила в Америці, за-

кінчивши школу дизайна у Нью-Йорку. У 1945 відкрила в Сан-Франциско пер-

шу студію-салон, створила колекцію з 118 жіночих капелюшків для великого

балу (зберігаються у Музеї мистецтв у Сан-Франциско). У 1950 відкрила в Сан-

Франциско власне ательє, де розробляла і продавала одяг (сукні, костюми, паль-

то) під маркою Ірина Roublon. Її називали «Коко Шанель Північного побережжя».

Творчість Бєлотьолкіної високо цінував Крістіан Діор та інші видатні кутюр’є.

У 1953 розробила костюми для постановки опери Пуччіні в міланському театрі

Ла Скала. Протягом всього життя покровительствувала оперному театру Сан-

Франциско. У 1961 розробила програму модотерапії для психічно хворих людей, яка з успіхом застосовувалася навіть у Парижі. З 1960 по 1985 створила вели-

ку кількість портретів і натюрмортів, які експонувалися на багатьох виставках.

Дружила з видатними артистами балету Р. Нурієвим, М. Баришниковим (написа-

ла декілька його портретів).

1 (1953) — 65 років тому народився ( с. Порубаї Кобеляцького

1

району Полтавської області) Андрій Бори

сович

Іванко (1953-2014), педагог, історик. У 1974 закінчив іс-

торичний факультет Полтавського педагогічного інститу-

ту ім. В. Г. Короленка. З 1974 до 1976 працював учителем

історії Високобайрацької СШ Кіровоградського району, у 1976-1995 – Созонівської СШ, у 1982-1995 – заступник директора цієї школи

з навчально-виховної роботи. З 1996 по 2013 – заступник директора з навчаль-

но-методичної роботи Кіровоградського обласного інституту післядипломної пе-

дагогічної освіти імені Василя Сухомлинського. Автор книг: «Етюди про школу»

(у співавт., 1995), «Методика вивчення української культури в шкільному курсі

історії України» (1998), «Вивчення теми «Національно-визвольна війна україн-

ського народу під проводом Б. Хмельницького в шкільному курсі історії України»

(2001), «Історики України ХІХ-ХХ ст. (Нариси української історіографії)» (2001),

«В.О. Сухомлинський, І.Г. Ткаченко: діалог самодостатніх педагогічних сис-

тем» (2002), «Освітня діяльність та педагогічна спадщина І.Г. Ткаченка» (2004),

«Нащадки Нестора» (у 2-х частинах) (2010), а також понад 100 статей з освітян-

ської та просвітянської проблематики в різних виданнях. Кандидат педагогічних

наук (2006). У 2016 світ побачила книга «Я завжди пишався званням учителя…», присвячена пам’яті А. Б. Іванка (упорядники Лариса Гайда і Світлана Орел).

Лауреат обласної педагогічної премії імені Василя Сухомлинського (2010).

44

Пам’ятні дати січня

1 (1953) — 65 років тому народився ( м. Олександрія) Олег Володимирович Попов

1

, педагог, поет-пісняр,

громад ський діяч. У 1974 закінчив філологічний факуль-

тет КДПІ ім. О.С. Пушкіна. Вчителював на батьківщині

В. О. Сухомлинського – с. Василівці Онуфріївського ра-

йону (1975-1979), у Куколівській СШ Олександрійського

району (1979-1985). У 1991-1992 – завідуючий кабінетом народознавства

Кіровоградського обласного інституту удосконалення вчителів. З 1992 по 2005

викладав у КДПІ ім. О. С. Пушкіна (КДПУ імені Володимира Винниченка). Кандидат

філологічних наук, доцент. Автор посібників з народознавства: «Стежина»

(1995), «Перевесло» (1996). Автор поетичних збірників: «Пісня на крилі» (1999),

«Коли вже з осінню на ти» (2009), «Солодкий щем» (2010), «На Покуті душі»

(2012); художньо-публіцистичної повісті «Спогад на майбутнє» (2007) та ін.

Редактор, автор програм обласного радіо «Пісенне перехрестя», «Пісенний ви-

рій» (2000-2008), автор та організатор обласного фестивалю-конкурсу дитячої

та юнацької пісні «Пісенне перехрестя». З 2005 мешкає в Одесі. Лауреат премій: обласної краєзнавчої імені Володимира Ястребова (2003), обласної літературної

імені Євгена Маланюка (2012). Заслужений працівник культури України (2006).

3 (1863) — 155 років тому народився ( м. Олександрія)

3

Сергій Георгійович Пишчевич (1863-1945,

м. Париж, похований на знаменитому російському кладо-

вищі Сент-Женев’єв-де-Буа), підприємець, громадський

діяч, благодійник . Походив із відомої родини сербських

переселенців, які залишили помітний слід в історії нашого

краю. Власник декількох шахт та підприємств в Олександрії, мільйонер. Закінчив

у 1884 Миколаївське кавалерійське училище. Служив у 21-му драгунському

Білоруському полку. В 1892 вийшов у запас у чині ротмістра і повністю присвя-

тив себе громадській діяльності. В 1892-1903 – земський начальник 7-ї дільниці

Олександрійського повіту. З 1903 по 1912 – голова Олександрійської повіто-

вої земської управи. Дружина – Леоніда Георгіївна Ерделі (1868-1941) – похо-

дила з не менш славетної родини Єлисаветградського повіту, подружжя мало

двох дітей. 18.10.1912 обраний депутатом 4-ї Державної Думи від Херсонської

губернії. Однак дуже швидко розчарувався у думській діяльності і 14.08.1913

заявив про складання своїх депутатських повноважень. Повернувся в рідну

Олександрію. Після Лютневої революції з 8.03.1917 – Олександрійський повіто-

вий комісар Тимчасового уряду. Після жовтня 1917 залишався на батьківщині.

Був першим старостою (начальником) Херсонської губернії незалежної України

(1918-1919). Тривалий час після 1919 доля Пишчевича залишалася невідомою.

45

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

Лише нещодавно стало відомо, що Семену Григоровичу з родиною вдалося

емігрувати до Франції. Окрасою сучасної Олександрії є дві будівлі, споруджені

Пишчевичем на початку ХХ ст.: будинок земської управи (1908-1910) та його

власний особняк у стилі українського модерну. Обидві споруди визнані пам’ят-

ками архітектури державного значення.

3 (1918) — 100 років тому народився ( с. Гриньово Черні-

3

гівської губернії) Василь Фокич Савченко (1918-2000, м. Кіровоград), лікар, торакальний хірург, основоположник

торакальної хірургії в Кіровоградській області. Закінчив ро-

бітфак у Смоленську, школу пілотів-парашутистів і школу

ворошиловських стрільців. Мріяв стати військовим льотчи-

ком, натомість вступив у Смоленський медичний інститут, який закінчив у 1942.

Учасник радянсько-фінської та Другої світової воєн. З 1948 – капітан запасу, пра-

цював лікарем у с. Шамівці Знам’янського району, потім у Знам’янській лікарні

та Кіровоградській залізничній. До 1960 практикував як загальний хірург, потім

захопився торакальною хірургією. Деякий час працював з Шалімовим у Києві.

Майже одночасно Савченко у Кіровограді, а Шалімов у Харкові відкрили відділен-

ня торакальної хірургії. Провів близько 1 200 операцій на серці, не рахуючи опе-

рацій на легенях. Учитель плеяди кіровоградських хірургів: В. Гетьман, В. Найко, Л. Кондратенко, В. Лунтовський, В. Деундяк, Г. Урсол, С. Бондарчук, В. Давидкін.

Кавалер орденів Леніна (1966) та Трудового Червоного Прапора. Заслужений лі-

кар УРСР. Син Володимир Савченко – також лікар, спортсмен, головний тренер

національної збірної України з традиційного карате.

3 (1978) — 40 років тому народився ( с. Лозуватка

3

Маловисківського району) Віктор Михайлович Бойко

(1978-2014), герой АТО. Після закінчення школи працював

у радгоспі. Пройшов курси трактористів. 26.03.2014 був

мобілізований. Солдат 79-ї окремої аеро мобільної бригади.

Загинув 11.07.2014 на блокпосту у районі м. Зеленопілля

Луганської області під час обстрілу бойовиками з установки «Град». Похований

у с. Лозуватка на сільському кладовищі. Нагороджений (посмертно) орденом

«За мужність» III ступеня (2014).

4 (1908) — 100 років тому народився ( м. Одеса) Григорій

4

Іванович Синиця (1908-1996), художник. Дитинство

пройшло в Єлисаветграді, виховувався у дитячому будин-

ку, навчався у Зінов’євській художньо-промисловій школі

у художника С.І. Данишевського. Деякий час працював учи-

телем малювання в Олександрії. У 1934 закінчив Київський

46

Пам’ятні дати січня

художній інститут, учень М. Бойчука. За українофільство переслідувався радян-

ськими каральними органами. Твори: «Моє дитинство» (1984), «Царський в’я-

зень» (1986), «Лихоліття» (1987), «Святі руїни» (1998) та ін. Лауреат Державної

премії України імені Т. Г. Шевченка (1992).

4 (1928) — 90 років тому народився ( Бєлгородська область

4

РФ) Василь Юхимович Комаристов (1928-2004), фахівець у галузі землеробської механіки. У 1952 закінчив

Харківський політехнічний інститут. З 1952 по 1964 працю-

вав у ХПІ доцентом кафедри сільськогосподарського ма-

шинобудування. Кандидат технічних наук (1961). З 1964 –

завідувач кафедри сільськогосподарського машинобудування Кіровоградського

філіалу ХПІ. З 1973 по 1984 – проректор з наукової роботи Кіровоградського ін-

ституту сільськогосподарського машинобудування, професор. Автор 7 підручни-

ків, 2 монографій, декількох винаходів. Спів автор (разом з М. Ду наєм) підручни-

ка «Сельскохозяй ственные машины» (Москва, 1986; укр. мовою – К., 1987), який

витримав 5 видань і перекладений 18-ма мовами. Підготував 17 кандидатів наук.

Заслужений працівник вищої школи УРСР (1983).

5 (1933) — 85 років тому народився ( м. Зінов’євськ) Євген Михайлович Кальченко

5

, військовий діяч,

поет. У 1953 закінчив Кіровоградський машинобудівний

технікум та курси пілотів і спортсменів-планеристів при

аероклубі, у 1958 – інженерний факультет Харківського ви-

щого авіаційно-інженерного училища. З 1959 по 1968 слу-

жив у Ракетних військах стратегічного призначення. З 1968 по 1988 викладав

у Ризькому вищому командно-інженерному військовому училищі, 12 років був

начальником кафедри. Автор понад 100 наукових праць, 12 винаходів. Кандидат

технічних наук, доцент, полковник у від ставці. З 1988 по 1995 працював доцен-

том у Ризькому інституті інженерів цивільної авіації. Нині мешкає у м. Ростові-на-

Дону. У 2002 видав у Кіровограді книгу своїх поезій «Родимый край». У наступні

роки видав збірники віршів, присвячені рідному краю: «Любимый город» (2004),

«Вернисаж» (2007), «Душевные порывы» (2008), «Зачем мы живем на земле»

(2012), «Во имя жизни» (2016).

5 (1938) — 80 років тому народився (с. Медове Устинівського

5

району) Віктор Олександрович Рибинок, радіотех-

нік. У 1961 закінчив механічний, а у 1968 – радіотехніч-

ний факультети Запорізького машинобудівного інституту

ім. В. Я. Чубаря. З 1978 працює у Львові на ВО «Електрон».

47

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

З 1991 по 2001 – президент ВАТ «Концерн-Електрон». Був депутатом Верховної

Ради УРСР 11-го скликання. Член Президії ВР (1985-1990). Доктор технічних наук

(1989), професор (1991). Академік Академії технологічних наук України. Автор

55 наукових праць у галузі мікроелектроніки в серійному телевізоробудуванні.

Заслужений машинобудівник України (2002).

6 (1838) — 180 років тому народився ( м. Єлисаветград) Володимир Іванович

Гродеков (1838-1910), військовий діяч. Закінчив Московський кадетський кор-

пус (1855) та Військово-юридичну академію. Брав участь у військових кампаніях

1855 та 1863. Капітан, командир роти (1867). Полковник (1871). Генерал-майор

(1880), генерал-лейтенант (1890), генерал від інфантерії (1900). Голова

Казанського військово-окружного суду (з 1886), постійний член Головного

військового суду. Нагороджений орденами Св. Станіслава всіх трьох ступенів, Св. Анни 2-го та 1-го ст., Св. Володимира 4-го, 3-го та 2-го ст. Кавалер орде-

на Св. Олександра Невського (1901). Старший брат генерала, члена Державної

Ради Російської імперії, уродженця Єлисаветграда Миколи Івановича Гродекова

(1843-1913).

6 (1898) — 120 років тому народився ( ст. Дебальцеве

6

Донецької області)

Володимир Миколайович

Сосюра (1898-1965), поет. Класик української літератури

ХХ століття, неперевершений поет-лірик. Зібрання творів ви-

ходило у 10 томах. У 1918-1919 перебував в армії УНР. Один

з перших віршів українською мовою «Ми любим на сло-

вах…» написав у лютому 1919 на станції Знам’янка. Згодом уже червоноармій-

цем декілька місяців навчався на військово-політичних курсах у Єлисаветграді

(осінь-зима 1920-1921), друкував свої поезії у місцевій пресі. Єлисаветградські

враження наявні у єдиному прозовому творі «Третя рота» (1926, надрукований

1989), поемі «Махно» (1928, надрукована 1991) та інших. У квітні 1929 відвідав

Зінов’євськ з бригадою українських письменників, виступив з читанням своїх

віршів. Неодноразово бував на Єлисаветградщині і згодом.

8 (1853) — 165 років тому народилася ( м. Єлисаветград) 8

Євгенія Андріївна Достоєвська (1853-1919), дочка

Андрія Достоєвського (міського архітектора Єлисаветграда

у 1849-1858), племінниця Федора Достоєвського. В 1874

вийшла заміж за майбутнього академіка, одного з найвидат-

ніших російських метеорологів Михайла Олександровича

Рикачова (1840-1919). Протягом 17 років (з 1896 по 1913) Рикачов був дирек-

тором Головної фізичної (нині Геофізичної) обсерваторії АН Росії. Євгенія закін-

48

Пам’ятні дати січня

чила курси стенографії і допомагала чоловікові у його роботі. Свого геніального

дядька вперше побачила 12-річною дівчинкою. Пізніше письменник «по-справж-

ньому» познайомився з нею і її чоловіком після весілля. Вони декілька разів

зустрічались, Євгенія була на похороні, про що детально писала батькам.

Зберігся один її лист до дядька та 11 листів до його дружини А. Г. Достоєвської.

Дочка Олександра Михайлівна Рикачова (1874-1971) вийшла заміж за Сергія

Васильовича Леніна, представника родини, яка «подарувала» вождеві світового

пролетаріату своє прізвище. Ці факти оприлюднені у сенсаційній книзі дослід-

ника Михайла Штейна «Ульяновы и Ленин. Тайны родословной и псевдонима»

(Санкт-Петербург, 1997).

8 (1888) — 130 років тому народилася ( м. Київ) Надія

8

Яківна Іщук-Шульгина (1888-1979), педагог, гро-

мадська діячка. Батько – відомий український історик

Я. М. Шульгин, мати – Любов Шульгина – із старовин-

ного українського роду Устимовичів-Полуботків. Сестра

братів Олександра, Володимира та Миколи Шульгиних.

З 1893 по 1899 жила в Єлисаветграді, де батько працював контролером

Єлисаветградського відділення Державного банку Росії. Закінчила Вищі жіно-

чі курси у Санкт-Петербурзі, Університет святого Володимира у Києві (1913).

У 1917 брала участь в організації Першої Української гімназії ім. Т. Шевченка

в Києві, викладала в ній. Авторка першого українського підручника з математи-

ки на Наддніпрянщині (1918). Викладала в Інституті народної освіти (від 1920).

Від 1923 – у Галичині, згодом – у Чехії, де 1926-1927 викладала в Україському

педагогічному інституті, 1927 – професор математики Карлового університету

(обидва – Прага). Від 1945 – викладач філії УВУ в м. Авґсбурґ (Німеччина). Від

1950 – у США. Дружина відомого педагога Романа Іщука. Мати Наталії Романівни

Іщук-Пазуняк, доктора філології, дійсного члена Української Вільної Академії і

Наукового товариства ім. Т. Шевченка у Нью-Йорку, громадської діячки: протя-

гом багатьох років – секретар Уряду УНР в екзилі, секретар Проводу Організації

Українських Націоналістів.

8 (1888) — 130 років тому народився (с. Федвар, те-

8

пер с. Підлісне Олександрівського району) Гнат

Петрович Юра (1888-1966), актор, режисер. Навчався

в Єлисаветградському земському реальному училищі.

У юності відвідував аматорський театральний гурток при

клубі заводу Ельворті в Єлисаветграді. У 1920 – один із

засновників Нового українського драматичного театру ім. І. Франка (Вінниця, Харків, Київ), який очолював до 1961. З 1946 – професор Київського театраль-

49

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

ного інституту. Автор праць з питань театрального мистецтва. Народний артист

СРСР (1940). Двічі лауреат Державної премії СРСР (1949, 1951).

8 (1938) — 80 років тому народився ( с. Рахнівка Гайсинського

8

району Вінницької області) Василь Семенович Стус

(1938-1985), поет, перекладач. Закінчив філологічний фа-

культет Донецького університету. Декілька місяців (сер-

пень-жовтень 1959) до призову на військову службу вчите-

лював у селі Таужному Гайворонського району. Збереглося

5 листів Стуса до Віктора Дідківського того періоду. Навчався в аспірантурі

Інституту літератури АН УРСР. В’язень радянських концтаборів. Якби не перед-

часна смерть у концтаборі, вважався найвірогіднішим кандидатом на здобуття

Нобелівської премії з літератури.

10 (1883) — 135 років тому народився ( м. Ніколаєвськ, тепер

10

м. Пугачов Саратовської області) Олексій Миколайович

Толстой (1883-1945), письменник. Класик радянської літе-

ратури. Як повідомляла газета «Голос Юга», 9.08.1918 у залі

Громадського зібрання відбувся «Вечер интимного чтения

неизданных произведений графа Алексея Николаевича

Толстого». Автор прочитав повість «Наваждение», оповідання «Невеста» та

казку «Солдат и черт». У 1918 емігрував, повернувся у 1923. Перебування

у Єлисаветграді під час громадянської війни (1918) знайшло відображення у що-

деннику, повісті «Пригоди Невзорова, або Ібікус»; нарисі «Отаман Григор’єв».

Автор трилогії «Ходіння по муках» (1920-1941), історичного роману «Петро І»

(1929-1945), науково-фантастичних романів «Аеліта» (1923), «Гіперболоїд інже-

нера Гаріна» (1926) та багатьох інших творів. Академік АН СРСР (з 1939).

10 (1988) — 30 років тому народився ( м. Миколаїв) 10

Вадим Олексійович Рогожкін (1988-2014), герой

АТО. Проживав у селі Митрофанівка Новгородківського

району, куди родина переїхала у 2001. Закінчив

Олександрійське профтехучилище, здобув спеціальність

будівельника. Мобілізований у жовтні 2014: старший сол-

дат 2-ї танкової роти танкового батальйону 24-ї окремої механізованої брига-

ди. Загинув 19.10.2014 під час супроводження вантажу з провізією на один з

блокпостів внаслідок прямого влучення снаряду в танк. Вважався зниклим безві-

сти, ідентифікований серед загиблих, похованих 18.11.2014 під Старобільськом

(останки виявили у двох могилах). На початку липня 2016 силами громади

Митрофанівки та одеських волонтерів місії «Чорний тюльпан» останки поверну-

50

Пам’ятні дати січня

ли додому, перепохований 8.07.2016 у Митрофанівці. Нагороджений (посмерт-

но) орденом «За мужність» III ступеня (2014).

11 (1918) — 100 років тому народився ( хутір Жученки по-

11

близу с. Гурівки Долинського району) Яр Славутич

(справжнє прізвище Григорій Михайлович Жученко) (1918-2011), поет. Закінчив Запорізький педагогічний інсти-

тут. Учасник українського визвольного руху під час Другої

світової війни, емігрант. Навчався у Пенсільванському уні-

верситеті (США), доктор славістичних наук, професор української мови і літера-

тури Альбертського університету (Канада, з 1960). Автор 10 книг поезій, семи

монографій, книги спогадів «Місцями запорізькими».

11 (1933) — 75 років тому народився (с. Куца Балка

11

Вільшанського району) Василь Іванович Безуля, ху-

дожник. У 1969 закінчив Одеське театрально-художнє учи-

лище, у 1981 – Український поліграфічний інститут у Львові.

Працює в галузі живопису та сценографії. З 1972 до 1982

– головний художник Хмельницького театру ляльок. Від

1982 – головний художник Полтавського обласного лялькового театру, де здійс-

нив постановки понад 80 вистав. Учасник республіканських виставок з 1979, всесоюзних – з 1987. У 1987 персональна виставка влаштовувалась у Бельгії.

Заслужений художник України (1994).

12 (1893) — 125 років тому народився ( м. Санкт-Петербург) 12

Віктор Борисович Шкловський (1893-1984), пись-

менник, літературознавець. Батько Борис Шкловський

народився в Єлисаветграді (1863), закінчив ЄЗРУ, брат ві-

домого письменника Ісаака Володимировича Шкловського

(псевдонім Діонео) (1864-1935). Віктор Шкловський на-

вчався на філологічному факультеті Петербурзького університету. Був близь-

ким до футуристів, належав до групи ОПОЯЗ. Автор багатьох літературознавчих

праць, перекладених на іноземні мови. Йому належить теорія «остранения», один із зачинателів формальної школи. Написав фундаментальну біографію

«Лев Толстой» (1963) для серії «ЖЗЛ». Про Єлисаветград згадує в автобіо-

графічних повістях «Жили-были» (1962) та «Сентиментальное путешествие»

(1923). Популярністю користуються мемуарні, епістолярні та ліричні книги «Zоо.

Письма не о любви, или Третья Элоиза» (1923), «Гамбургский счет» (1928) та

ін. Прототип одного з героїв роману Михайла Булгакова «Біла гвардія» Михайла

Семеновича Шполянського.

51

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

13 (1918) — 100 років тому народився (м. Новоукраїнка) 13

Борис Іванович Медведєв (1918-2002), гірничий ін-

женер. У 1941 закінчив гірничий факультет Донецького ін-

дустріального інституту. Учасник Другої світової війни, три-

чі поранений, нагороджений багатьма бойовими орденами

та медалями. З 1949 працював у Донецькому державному

технічному університеті. Доктор технічних наук (1971), професор (1971). З 1961

по 1991 – завідувач кафедри «Рудникова вентиляція», з 1991 – професор ка-

федри «Охорона праці та аерологія». Засновник наукової школи прогнозування

та регулювання теплових умов при провітрюванні вугільних шахт. Автор 40 сві-

доцтв на винаходи та 7 монографій, зокрема, «Тепловые основы вентиляции

шахт при нормальных и аварийных режимах проветривания» (1978), «Расчет

вентиляционных сетей шахт» (1977); навчального посібника «Аэрология гор-

ных предприятий» (1992). Створив навчальний курс «Тепловий режим шахт».

Підготував 23 кандидатів наук. Нагороджений знаком «Шахтарська слава»

І, II і III ступенів. Заслужений працівник вищої школи УРСР (1988).

14 (1918) — 100 років тому народився (с. Глодоси Ново-

14

українського району) Василь Якович Нога (1918-2002), педагог, краєзнавець. Учасник Другої світо-

вої війни. Закінчив історико-філологічний факультет

Харківського університету. Був директором Хмелівської СШ

Маловисківського району (1946-1956), майже чверть сто-

ліття керував Добровеличківською школою-інтернатом (до 1979), однією з кра-

щих в СРСР. Її досвід вивчали педагоги Росії, Болгарії та інших країн. У школі-ін-

тернаті навчалося до 600 дітей, педагогів відбирали за конкурсом. Славилась

естетичним вихованням: працювали хорові та хореографічні колективи, орке-

стри – духовий, домровий, бандуристів, джазовий та симфонічний. У 1980 став

одним із засновників Добровеличківського районного краєзнавчого музею, був

його першим директором. Заслужений учитель УРСР.

14 (1938) — 80 років тому народився ( м. Павлоград

14

Дніпропетровської обл. ) Леонід Іванович Бондар

(1938-2013), живописець, педагог. Закінчив Кримське ху-

дожнє училище ім. М.С. Самокиша (1960). З 1960 викладав

у Кіровоградській дитячій художній школі (КДХШ), з 1989

по 2012 – директор КДХШ. Учасник виставок з 1969. Член

Національної Спілки художників України. Чільне місце у творчості посідає пор-

трет (серія діячів культури Кіровоградщини), природа степового краю і краєвиди

Кіровограда, натюрморти. Твори зберігаються у музеях міста і приватних збірках

52

Пам’ятні дати січня

багатьох країн. Персональні виставки влаштовувалися у Кіровограді (1971, 1986, 1998, 2000). Лауреат обласної премії у галузі образотворчого мистецтва імені

Олександра Осмьоркіна (2008). Заслужений працівник культури України (2004).

14 (1963) — 55 років тому народився (с. Леонтовичеве

14

Новоукраїнського району) Василь Миколайович

Стратонов, правозахисник, правознавець, педагог. З

1986 по 2005 проходив службу в органах внутрішніх справ, полковник міліції в запасі. Учасник ліквідації аварії на ЧАЕС

1-ї категорії. У 1993 закінчив Українську академію внутріш-

ніх справ (м. Київ), кандидат юридичних наук (2001). З 1989 до 2005 викладав у

Херсонському юридичному інституті НУВС: доцент кафедри кримі нального про-

цесу та криміналістики (2003), перший проректор інституту. З 2005 – завідувач

кафедри галузевого права Херсонського державного університету, з 2011 – де-

кан юридичного факультету. Доктор юридичних наук (2010), професор (2011).

З 2015 – ректор Херсонського державного університету. Має 130 науково-мето-

дичних праць. Підготував 8 навчальних посібників, підручників та монографій:

«Відтворення обстановки та обставин події як метод пізнання», «Особливості

організації розкриття та розслідування навмисних вбивств», «Правова статисти-

ка України», «Кримінальне право України», «Криміналістична теорія пізнавальної

діяльності слідчого» та ін. Заслужений юрист України (2009).

15 (1888) — 130 років тому народився (м. Єлисаветград) 15

Ісидор Самійлович Золотаревський (1888-1961), скульптор, архітектор, художник. Відвідував Вечірні

Рисувальні Класи при Єлисаветградському Земському

Реальному Училищі, удосконалював свою майстерність

у Франції. У 1912 повернувся в Єлисаветград разом із

А.М. Нюренбергом та С.І. Данишевським. З 1913 давав приватні уроки рису-

вання, ліплення та металопластики. На Першій Єлисаветградській художній

виставці (1913) експонувалося 11 творів (у тому числі «Посмертна маска ху-

дожника М. О. Врубеля»), брав участь у конкурсі на спорудження пам’ятника ім-

ператору Олександру ІІ в Єлисаветграді (1914). Два портрети Золотаревського

(графічний та живописний) у 1921-1922 виконав видатний російський худож-

ник Б.М. Кустодієв. У 1925 знімав посмертну маску з Сергія Єсеніна. Автор

ідеї про музеєфікацію Країни Рад. У 1919 заснував у Петрограді художньо-ре-

продукційну майстерню, яка займалася копіюванням шедеврів скульптури

із колекцій найславетніших музеїв світу для провінційних музеїв Радянського

Союзу (проіснувала 10 років). Був репресований у 1950, перебував на засланні

53

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

до смерті Сталіна (1953). У 1956-1958 жив з дружиною в Україні (с. Баштанка

і Володимирівка Миколаївської обл.), оформляв сільські клуби.

15 (1903) — 115 років тому народився (м. Єлисаветград) 15

Юлій Сергійович Мейтус (1903-1997), композитор.

Навчався у Єлисаветградській чоловічій гімназії та музич-

ній школі Нейгауза. Закінчив Харківську консерваторію

(1931). Написав 15 опер («Гайдамаки», «Ярослав Мудрий»,

«Украдене щастя» та ін.), 400 романсів та інші твори. З на-

годи 100-ї річниці від дня народження на будинку Мейтуса встановлено меморі-

альну дошку. У ньому розміщується Кіровоградська дитяча музична школа №1

ім. Г.Г. Нейгауза. Будівля – пам’ятка архітектури початку ХХ століття – спорудже-

на за проектом єлисаветградського зодчого Я. В. Паученка. Лауреат Державної

премії СРСР (1951). Лауреат Державної премії України імені Тараса Шевченка

(1991). Народний артист УРСР (1973).

16 (1853) — 165 років тому народився ( м. Москва) 16

Володимир Сергійович Соловйов (1853-1900), фі-

лософ, літератор, поет. Син історика С.М. Соловйова та

українки з давнього козацького роду, двоюрідної онуки

Г.С. Сковороди, доньки уродженця Олександрії, декабрис-

та, контр-адмірала В.П. Романова (1796-1864). Зовнішністю

вдався у свого дядька по материнській лінії О.Ф. Бржеського, землевласника

Олександрійського повіту, приятеля А. Фета. У 1873 закінчив історико-філоло-

гічний факультет Московського університету. Доктор філософії (1880). Вчення

про державу і право виклав у працях: «Історія і майбутнє теократії» (1887),

«Російська ідея» (1888), «Національне питання у Росії» (1891) та ін.

17 (1923) — 95 років тому народився (с. Мошорине

17

Знам’янського району) Микола Тимофійович Білуха

(1923-2015), економіст. Навчався у Кіровоградському пе-

дагогічному інституті. У 1940 за реферат «Історичні основи

поеми Т.Г. Шевченка “Гайдамаки”» заарештований і засу-

джений до 10 років позбавлення волі. У 1947 звільнений

за відсутністю складу злочину. Продовжив навчання в Українському полігра-

фічному інституті на факультеті журналістики (1947, Львів). У 1948 заарешто-

ваний вдруге без пред’явлення звинувачення за рішенням Особливої наради

при Міндержбезпеки СРСР. Засуджено як українського націоналіста на довічне

заслання до Сибіру. У концтаборах ГУЛАГу перебував понад 10 років, працював

бухгалтером. Звільнений і реабілітований у 1954. Працював учителем україн-

54

Пам’ятні дати січня

ської мови у Добровеличківській середній школі (1954-1956), літературним ре-

дактором журналу «Перець» (1956-1957). Завершив заочно навчання у Львові

(1956) і Московському фінансовому інституті (1957). Перебував під наглядом

КДБ. З 1966 – на науково-педагогічній роботі. Доктор економічних наук (1973), професор (1979). Працював у Київських економічному та торговому-економіч-

ному університетах, Національному університеті «Києво-Могилянська акаде-

мія». Запровадив українську економічну термінологію з бухгалтерського обліку, фінансового контролю і економічного аналізу; уклав глоссарій української бух-

галтерії. Заснував українську наукову школу бухгалтерського обліку, аналізу й

аудиту. Фундатор і президент Асоціації бухгалтерів і аудиторів України. Автор

10 монографій та підручників: «Контроль і ревізія в галузях народного госпо-

дарства» (1992), «Судово-бухгалтерська експертиза» (1992), «Аудит у бізнесі»

(1994), «Теорія бухгалтерського обліку» (2002) та ін. Заслужений діяч науки

і техніки України (1991).

19 (1943) — 75 років тому народився (м. Кіровоград) 19

Володимир Станіславович Лучкевич, лікар.

У 1967 закінчив Ленінградський санітарно-гігієнічний ін-

ститут. Працював лікарем, завідуючим відділенням, го-

ловним лікарем, начальником медико-санітарної служби

Казахської залізниці, потім у Міністерстві транспорт-

ного будівництва. Пройшов шлях від асистента до завідуючого кафедрою

соціальної медицини та управління охорони здоров’я Санкт-Петербурзької

державної медичної академії; переможець конкурсу проектів медико-сані-

тарної служби Байкало-Амурскої магістралі (1970). Проректор з лікувальної

роботи Санкт-Петербурзької державної медичної академії ім. І.І. Мечникова.

Доктор медичних наук, професор, академік РАПН; академік Міжнародної ака-

демії наук екології, безпеки людини та природи. Нагороджений медаллю

ім. М.І. Пирогова. Заслужений діяч науки РФ.

20 (1948) — 70 років тому народився (м. Кіровоград) 20

Олександр Леонідович Становський, інженер-тех-

нолог, поет. З 1954 живе в Одесі. У 1970 з відзнакою закін-

чив Московський авіаційний технологічний інститут за фа-

хом «Ливарне виробництво чорних і кольорових металів». З

1974 працює в Одеському політехнічному інституті. Доктор

технічних наук (1994). З 1993 – завідувач кафедри нафтогазового і хімічного ма-

шинобудування Одеського національного політехнічного університету, профе-

сор. Має понад 250 наукових праць, 12 авторських свідоцтв на винаходи. Автор

книг: «Энциклопедия любви. Стихотворения», «Згадати матері ім’я», «Грани

55

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

безумия», «Лирика и эмпирика», «Воскресну из любви и пепла» та ін. Лауреат

літературної премії імені Адама Міцкевича.

22 (1833) — 185 років тому народився Микола

22

Дементійович Новицький (1833-1906), військо-

вий діяч. Належав до оточення М. Чернишевського і

М. Добролюбова (1857-1860), член товариства «Земля і

воля». Випускник Академії Генерального штабу. Викладав

у Єлисаветградському кавалерійському училищі, де у 1860

заснував недільну школу для дітей ремісників. Перебуваючи у нашому місті, брав активну участь у визволенні з кріпацтва родичів Тараса Шевченка (1860), листувався з ним. Написав спогади про зустрічі з Кобзарем, у Єлисаветграді його

відвідував Добролюбов. Дослужився до генерала кавалерії та члена Військової

Ради Росії.

22 (1888) — 130 років тому народився (м. Єлисаветград) 22

Давид Медов (1888-1978, м. Нью-Йорк), актор, співак.

У 1907 розпочав театральну кар’єру, вступивши до україн-

ської трупи, яка гастролювала в м. Бобруйську (Білорусь).

До початку Першої світової війни виступав у російсько-

українських трупах Суходольского, Мещерского, Гайдамаки-

Вертепова. У 1915 з дружиною Раїсою Соловйовою виїхав до Америки. У 1916

уклав контракт з Нью-Йоркським національним театром Бориса Томашевського, який включив Медова до складу оперети Й. Румшинського. На початку 20-х рр.

грав у російсько-українському театрі «Бублички». Після тріумфального виступу

в опереті «Зламана скрипка» (арія з неї стала «візитівкою» актора) вступає до

спілки єврейських акторів. Тоді ж укладає перші контракти з фірмами грамзапи-

су. Однак за будь-якої нагоди виступає і на українській сцені. 12.12.1930 у складі

трупи Кунст театру в Бронксі зіграв у перекладеній на ідіш п’єсі І. Котляревського

«Наталка-Полтавка». Його син Сем Медов став чудовим піаністом-аранжуваль-

ником, керівником оркестру Sam Medoff and His Yiddish Swing Orchestra, музич-

ним директором радіостанції WARD у Нью-Йорку.

27 (1968) — 50 років тому народився ( с. Майське

27

Джанкойського району АР Крим) Володимир Іванович

Степанок (1968-2015), герой АТО. У Криму закінчив

загальноосвітню й музичну школи. В 1985 вступив до

Новосибірського вищого військово-політичного загально-

військового училища (закінчив у 1989). З тих часів за ним

закріпилося прізвисько «Апостол», яке залишилося на все життя. Розпочав

56

Пам’ятні дати січня

службу в Туркестанському військовому окрузі на посаді заступника командира

парашутно-десантної роти (замполіт). Отримав перший бойовий досвід у при-

кордонних сутичках з афганськими контрабандистами. За час проходження

військової служби мав 165 стрибків з парашутом. З 1992 – у Збройних Силах

України. В 1996-1998 навчався у Київському військовому гуманітарному інсти-

туті (факультет виховної і соціально-психологічної роботи). Після чого отримав

направлення у військову частину А 0759 в місті Кіровограді на посаду старшо-

го офіцера відділення виховної роботи. Вийшов у запас у 2005. Був активним

учасником Помаранчевої революції та Революції Гідності. З початком вторгнення

російських військ на територію України добровольцем пішов до війська. Майор, заступник командира 42-го окремого мотопіхотного батальйону 57-ї окре-

мої мотопіхотної бригади. Загинув 26.01.2015 у районі м. Дебальцеве внаслі-

док обстрілу БТР, на якому їхали військові. Похований у Кіровограді, на Алеї

Слави Рівненського кладовища. Нагороджений (посмертно) орденом Богдана

Хмельницького ІІІ ступеня (2015).

27 (1973) — 45 років тому народилася (м. Кіровоград) 27

Тетяна Олександрівна Волошинова, художник теа-

тру, живописець. У 1998 закінчила Академію образотвор-

чого мистецтва і архітектури у Києві (1998, майстерня

Д.

Лідера). Оформила вистави: «Ромео і Джульєтта»

В. Шекспіра (Київський молодий театр), «Ілюзія обману» за

М. Рєзановим (Київський театр драми «Четверта стіна»; обидві – 2003) та ін.

У 1999-2006 влаштувала чотири персональні виставки. Автор пейзажів, натюр-

мортів і тематичних картин: «Натюрморт із гранатами» (1997), «Колекціонер»,

«Міранда», «Фердинанд» (усі – 1998); серій – «Книга Юдити» (1999), «Пори

року» (1999), «ISADORA. Танок» (2001) та ін. Член Національної спілки худож-

ників України (2000).

27 (1983) — 35 років тому народився ( м. Дніпропетровськ) 27

Валерій Петрович Чмихаленко (1983-2015), герой

АТО. Молодший сержант 10-го мотопіхотного батальйону

24-ї бригади. Загинув 15 листопада 2015 при виконанні бо-

йового завдання біля с. Золоте Луганської області від смер-

тельних поранень в результаті вибуху фугаса. Похований

у с. Полтавка Компаніївського району. Нагороджений (посмертно) орденом

«За мужність» III ступеня (2016).

28 (1918) — 100 років тому народився ( Самарська область) Іван Спиридо-

но вич Булгаков (1918-2001, м. Кіровоград), інженер, педагог. У 1942 з від-

57

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

знакою закінчив Куйбишевський індустріальний інститут.

28

Тривалий час (1944-1967) працював у Пензенському полі-

технічному інституті (ППІ) завідувачем кафедри, деканом.

Кандидат технічних наук (1953), доцент. З 1960 по 1967 –

останній директор і перший ректор ППІ. Автор одного з пер-

ших в СРСР підручників з обчислювальної техніки «Счетные

машины» (1950). Після переїзду до Кіровограда (1967) майже 30 років працю-

вав у Кіровоградському філіалі Харківського політехнічного інституту, згодом

у Кіровоградському інституті сільськогосподарського машинобудування (КІСМ) завідувачем кафедри загальної електротехніки (1967-1975), деканом факуль-

тету (1969-1985). Автор 30 науково-методичних праць. Нагороджений орденом

Трудового Червоного Прапора.

28 (1928) — 90 років тому народився (с. Дическулове

28

Новоукраїнського району) Віталій Андрійович Лог-

ви ненко (1928-1990), письменник. Учасник Другої світової

війни. У 1947 закінчив військово-морське училище, навчав-

ся в Інституті іноземних мов. Займався комсомольською

роботою в Кіровоградській області та на Чорноморському

флоті. Друкуватися почав з 1952. Член Спілки письменників УРСР (1958). Автор

романів: «Літа молодії» (1957), «Вінчання» (1965), «Рубікон» (1966), «Важка

вода» (1972), «Росава» (1975), «Мертвий якір» (1980), «Холодна Вись» (1981),

«Чорні бушлати» (1983), «Створи» (1984) та інших творів. Лауреат премії СПУ

ім. А. Головка (1982). Вибрані твори виходили у 2-х томах.

29 (1933) — 85 років тому народився (смт Петрове) 29

Леонід Іванович Даценко (1933-2004), фізик-експе-

риментатор. Син новомиргородського лікаря І.В. Даценка.

З 1940 по 1946 жив у Новомиргороді. У 1957 закінчив

фізичний факультет Київського державного університе-

ту ім. Т.Г. Шевченка. Доктор фізико-математичних наук

(1978), професор Інституту напівпровідників АН УРСР (1985). Завідувач відді-

лу дифракційних досліджень структури напівпровідників Інституту фізики АН

УРСР. Двічі Лауреат Державних премій України в галузі науки і техніки (1983 та

1994). Серед його учнів 12 кандидатів та 5 докторів наук. Засновник київської

школи з досліджень динамічного розсіювання рентгенівських променів реальни-

ми кристалами в області аномальної дисперсії. Співавтор двох фундаментальних

монографій (1988 та 2002). Автор більше 250 наукових і науково-популярних

праць та 20 свідоцтв на винаходи. У 1989 відвідав Новомиргород з нагоди від-

криття меморіальної дошки батькові. Заслужений діяч науки і техніки України.

58

Пам’ятні дати січня

29 (1938) — 80 років тому народився ( м. Кіровоград)

Володимир Ілліч Курбатов

29

, інженер-технолог,

спортсмен-аматор. У 1965 закінчив Київський техноло-

гічний інститут легкої промисловості . Впродовж багатьох

років – директор ВАТ «Кіровоградська швейна фабрика

«Зорянка». Після розпаду СРСР зумів зберегти це підпри-

ємство. Член обласного клубу «Любителі оздоровчого бігу». Учасник 22 мара-

фонських забігів. Почесний громадянин м. Кіровограда (2009). Заслужений пра-

цівник промисловості України.

31 (1933) — 85 років тому народився (м. Зінов’євськ) Михайло Ілліч Барський

31

, режисер, драматург

(1933-2012). Закінчив Кіровоградський педагогічний ін-

ститут (1960) та Київський театральний інститут (1968).

У 1965-1989 працював головним режисером обласної

студії телебачення. З 1989 по 1995 – директор і худож-

ній керівник Кіровоградського українського музично-драматичного театру

ім. М.Л. Кропивницького. Автор низки п’єс: «Шляхи до щастя» (у співавт., 1960),

«Недоспівана пісня» (1969), «Іскра його вогню» (1970), «Високе небо» (1981),

«Жених напрокат» (1992), «Мила сімейка» (у співавторстві з В. Шураповим та

Н. Нуусбаумом, 1995) та ін. Постановки: «97» М. Куліша (1989), «Пошились у

дурні» М. Кропивницького (1991), «Як наші діди парубкували» В. Канівця (1991),

«Сільва» І. Кальмана (1992), «Різдвяна ніч» М. Старицького (1993), «Сава Чалий»

І. Карпенка-Карого (1994). У 1996 виїхав до Ізраїлю. Народний артист України

(1992).

31 (1938) — 80 років тому народився (с. Люшнювате

31

Голованівського району) Валентин Леонідович

Мороз, поет. Закінчив філологічний факультет Одеського

державного університету. Працював відповідальним секре-

тарем Одеської організації СПУ, науковим співробітником

Одеського державного літературного музею. Автор пое-

тичних збірок: «Говоріть, колоски, говоріть», «Ми – земля», «Дерево на обрії»,

«Білий-білий світ», «Тінь дощу», «Крило трави», «Крізь пам’ять», «Земле моя, доле моя», «У ритмі сонця», «Осінній сад», «Пісочний годинник», «Моя душа –

як пташка на долоні», «Ім’я тобі – кохана: Вибрана любовна лірика», «Дорога

в осінь: Вибрані поезії». Лауреат літературних премій імені П. Тичини та імені

Е. Багрицького.

59

ПОДОРОЖ У РОСІЙСЬКУ ТА УКРАЇНСЬКУ

РЕВОЛЮЦІЇ 1917 РОКУ ЧЕРЕЗ ЄЛИСАВЕТГРАД

Історія України — це історія боротьби

з історією України.

Анатолій Гудов

У 2013 році в російській історичній науці з’явився новий термін — «Ве-

ликая российская (русская) революция» (ВРР). Так у шкільних підручни-

ках з історії почали називати подію, що за часів СРСР спочатку називалася

Жовтневим переворотом 1917 року, а потім (з 1927 року) — Великою Жовт-

невою соціалістичною революцією. Втім, виявля-

ється, в Росії цією назвою об’єднали аж три події: Лютневу буржуазно-демократичну революцію 1917

року, Жовтневу соціалістичну революцію 1917 року

та Громадянську війну (1917-1923). 100-річчя ВРР

у Росії визнано головною подією 2017 року, і відзна-

чається вона з неабияким розмахом.

У свою чергу, в Україні 2017 рік проголошено ро-

ком Української революції та Української Народної

Республіки. Про Велику російську революцію наші

історики воліють не згадувати. Чи існує зв’язок між

цими двома революціями — їхньою та нашою? Це

Альберт Ріс Вільямс

питання в умовах російської агресії проти України

сьогодні занадто дратівне та актуальне, однак і

робити вигляд, що це не наша справа, вона нас

не стосується і взагалі ми до ВРР не маємо жод-

ного відношення — більше ніж дивно.

Адже дослідники історії ВРР давно помі-

тили, що її творцями були переважно вихідці

з України, а саме — уродженці Єлисаветград-

ського повіту. Причому, на провідних ролях

вони представлені не лише в таборі більшови-

ків: вожді Лев Троцький (1879-1940) і Григо-

рій Зінов’єв (1883-1936); Олександр Гомберг

(1887-1939) (фігурує також як Алекс Гумберг

та Гамберг) з братами Сергієм та Веніаміном,

Віктор Таратута (1881-1926) (фінансисти партії

60

Подорож у російську та українську революції

більшовиків); улюблениця Леніна Олена Розмирович (1886-1953), один

із лідерів Профінтерну Григорій Мельничанський (1886-1937) та інші, а й серед меншовиків — Михайло Валеріанов-Броунштейн (1886-1937), який, до речі, увів у обіг слово «комісар»; есерів — Яків Браун (1889-1937), якого називали «людиною ренесансного складу»; анархістів — подружжя

Олександр (1879-1937) і Ольга Таратути (1876-1938), Іуда Гросман-Рощин

(1883-1934) та інші. Тож наш Єлисаветград може сміливо претендувати

на роль «колиски ВРР».

Майже всі ці революціонери, наші земляки, за винятком Олени Розми-

рович та Іуди Гросмана-Рощина, у часи великого терору програли боротьбу

за владу Сталіну, внаслідок чого були оголошені ворогами революції та на-

роду. Та й третій лідер антисталінської опозиції Лев Каменєв (Розенфельд) (1883-1936) — теж «наша» людина, оскільки був одружений із сестрою Троць-

кого Ольгою Бронштейн. Їх звинуватили у належності до «троцкістсько-зі-

нов’євської опозиції» і знищили. Троцького дістали аж у Мексиці. Прикмет-

но, що до 100-річчя ВРР у Росії зняли серіал «Троцький», який спочатку мав

назву «Демон революції» (у головній ролі Костянтин Хабенський). Інтригує

анотація до серіалу про нашого земляка: «Это история человека, изменивше-

го мир навсегда, и заплатившего за это всем, что у него было».

Кращі книги про початок російської революції 1917 року написали мо-

лоді американські журналісти Джон Рід (1887-1920) і Альберт Ріс Вільямс

(1883-1962). Книга першого, написана по гарячих слідах, називається «Де-

сять днів, що потрясли світ» і побачила світ у 1920 році, ставши світовим

бестселером. У ній, зокрема, Джон Рід відтворює свою розмову з Троцьким

у 1917 році: «В момент заключения мира русская революция всеми сила-

ми будет настаивать на принципе “без аннексий и контрибуций, на основе

свободного самоопределения народов” и на создании Европейской федера-

тивной республики … Соединенные Штаты Европы — вот что должно быть.

Национальная автономия уже недостаточна. Экономический прогресс тре-

бует отмены национальных границ…» Певно, за такі передбачення Троцько-

го й називали «пророком революції».

Книга Альберта Ріса Вільямса має назву «Путешествие в революцию.

Россия в огне гражданской войны. 1917-1918», вона також перекладена

на багато мов народів світу. Автор особисто знав Троцького, Зінов’єва, братів

Гомбергів, Мельничанського та інших уродженців Єлисаветградського пові-

ту, творців більшовицької революції. 16 серпня 1917 року Вільямс приїздив

у Єлисаветград у супроводі Алекса Гумберга, відвідав редакцію газети «Изве-

стия Елисаветградского Совета рабочих, солдатских и крестьянских депута-

тов». У своїй головній книзі відзначає: «И вновь я открыл для себя деревню, на этот раз Елисаветград, откуда родом был Гумберг, которая была на обочи-

не кипящего революционного котла, но все же постепенно пробуждалась».

61

Подорож у російську та українську революції

Детально про подробиці та наслідки

цього візиту групи «петроградских това-

рищей» для Єлисаветграда дізнаємося з

книги «Годы борьбы. Сборник материалов

по истории революционного движения

на Зиновьевщине», що побачила світ у 1927

році до 10-ї річниці Жовтневої революції

у Зінов’євську (так у 1924 році перейменували Єлисаветград).

Особливий інтерес викликає глава «Создание самостоятельной боль-

шевистской организации». Попри те, що уродженці Єлисаветградщини Зі-

нов’єв, Троцький, брати Гомберги та інші після Лютневої революції 1917

року почали активну підготовку соціалістичної революції у столиці Росій-

ської імперії, у їхньому рідному місті революційною ситуацією і не пахло.

У передмові до книги «Годы борьбы…» про це сказано відверто: «…В отно-

шении своей политической активности тогдашний Елисаветград… был по-

гружен в глубокую политическую спячку. Елисаветградский пролетариат, особенно в самой своей многочисленной части — эльвортовской — остав-

лял желать много лучшего и отрадного в отношении своей политической

сознательности и революционности».

Відтак на початку вересня 1917 року з Петрограда в Єлисаветград при-

були товариші Закс та Гомберг, і вже 17 вересня ними була створена Єли-

саветградська організація РСДРП(б). Її першим головою було обрано …

«товариша з Петрограда» Закса. Перебував він у Єлисаветграді до грудня

1917 року, супроводжуючи Григорія Зінов’єва, який прибув до рідного мі-

ста 21 листопада 1917 року і виступав з агітаційною промовою у приміщен-

ні Зимового театру.

Самуїл Маркович Закс (літературні псевдоніми И. И. Гладнев та

И. И. Гладышев, партійні псевдоніми Александр і Хома Брут; 1884-1937)

— досить помітна постать серед діячів більшовицької революції. Зокрема

у 1911-1912 році він був секретарем та редактором пролетарської газети

більшовиків «Звезда». Та найголовніше те, що Закс був тісно пов’язаний з

самим Олександром Парвусом (Гельфандом) (1867-1924), найзагадковішою

постаттю у російському революційному русі, якого деякі дослідники вважа-

ють ідейним автором проекту Жовтневого перевороту 1917 року, через яко-

го здійснювалося фінансування ВРР. Так ось, Закс у 1916 році був його пред-

ставником і главою «Експортно-імпортної контори» Парвуса в Петрограді.

Під час революції 1917 року Самуїл Маркович за 144 тисячі рублів придбав

друкарню «Труд», в якій друкував прокламації більшовиків, їхні газети та

інші агітаційні матеріали.

Потім, як ми вже знаємо, займався створенням в Єлисаветграді біль-

шовицької організації. Після революції перебував на керівних посадах

62

Подорож у російську та українську революції

у радянських та партійних видавництвах, редакціях газет «Пролетарий»,

«Красная газета», «Ленинградская правда».

17 серпня 1936 року Закс був заарештований, «как глава троцкистской

террористической группы, готовившей покушение на товарища Сталина», і, звісно, розстріляний. Та найцікавіше для нас в біографії Самуїла Марко-

вича те, що він теж був «нашою» людиною, оскільки доводився родичем…

Зінов’єву — був одружений з його рідною сестрою, уродженкою Єлисавет-

града, Лією Аронівною Радомисльською (1898-1938), яка також була роз-

стріляна. А взагалі-то, хоча ВРР виповнюється 100 років, її історія містить

безліч загадок і таємниць.

Проте ніхто, гадаю, не заперечуватиме, що Росій-

ська революція 1917 року й спричинила Українську

революцію та створення Української Народної Рес-

публіки. І тут наші земляки — на провідних ролях.

Досить згадати Володимира Винниченка (1880-1951)

— одного з організаторів Центральної Ради, першо-

го голову уряду УНР, першого голову директорії

УНР. За аналогією з книгою Альберта Ріса Вільямса

про російську революцію «мандрівкою в Українську

Володимир

революцію» можна сміливо назвати книгу Винни-

Винниченко

ченка «Відродження нації (Історія української ре-

волюції (березень 1917 р. — грудень 1919 р.)», що

вперше побачила світ у 1920 році у Відні.

У передмові автор зазначає «Я беру на себе

трудну річ: дати повну, правдиву картину боротьби

українства за визволення своєї нації під час і після

Великої Російської Революції». Повна несподіван-

ка, погодьтеся, читати таке визначення від Володи-

мира Винниченка. Отже, виявляється, термін ВРР

народився не сьогодні й, можливо, Володимир Ки-

рилович вжив його одним із перших. Як-не-як, а це

була подія всесвітньо-історичного значення!

Не менш дивовижно, що в газеті «Голос Юга»

від 10 березня 1918 року невідомий автор однієї з

публікацій зробив такий висновок: « Несомненно, что город Елисаветград займет в будущей исто-

рии междоусобной войны особое, единственное и почетное место».

Під час драматичного перейменування міста чомусь ніхто не замислив-

ся і не врахував головного, що Єлисаветград — це топонімічний бренд світо-

вого значення. Завдяки подіям, що тут відбувалися, але передусім завдяки

неймовірно великій кількості видатних особистостей, що тут народилися.

63

ЛЮТИЙ

1 (1938) — 80 років тому народився ( Вінницька область) 1

Болеслав Вікентійович Кучинський (1938-2017), мовознавець, педагог. У 1962 закінчив романо-гер-

манський факультет Одеського державного універ-

ситету ім.

І . І. Мечникова. З 1964 по 2017 працював

у Кір

о

во

градському державному педагогічному інституті

ім. О.С. Пушкіна (нині ЦДПУ ім. В.К. Винниченка): декан педагогічного факуль-

тету (1977-1980), перший проректор з навчально-виховної ро боти (1980-1988), завідувач кафедри зарубіжної літератури (2000-2004) та кафедри германської

філології (від 2005). За час проректорства Кучинського Кіровоградський педа-

гогічний інститут став переможцем соціалістичного змагання серед 201 педвузу

СРСР, одним з перших в Україні отримав ІV рівень акредитації і статус універси-

тету. Викладав лексикологію німецької мови, практику німецької мови, загальне

мовознавство. Кандидат філологічних наук (1978), професор (1992). Автор бага-

тьох наукових праць та посібників. Почесний професор КДПУ імені Володимира

Винниченка. Заслужений працівник народної освіти України.

1 (1963) — 55 років тому народився ( смт Нова Прага

1

Олександрійського району) Віктор Володимирович

Громовий, педагог. Закінчив з відзнакою історичний

факультет Кіровоградського державного педагогічного

інституту ім. О.С. Пушкіна (1985) та аспірантуру Інституту

соціології Національної академії наук України (1992). Шість

років працював заступником директора з виховної роботи Созонівської СШ

Кіровоградського району (до 1990). Один з ініціаторів відродження у Кіровограді

гімназійної освіти, перший директор Кіровоградської гімназії ім. Тараса

Шевченка (з 1992 до 2005). Очолював обласне управління освіти. Належить

до нової генерації керівників освітянських закладів, які самостійно формують

свій стиль управління, свою педагогіку. Переможець Всеукраїнського конкур-

су «Вчитель року» у номінації «керівник навчального закладу» (2001). З 2006

– голова Координаційної ради Асоціації лідерів освіти України. Автор понад 500

статей з проблем сучасної освіти, політології та соціології. Закінчив школу ос-

вітнього менеджменту при Амстердамському університеті (Нідерланди), один

з авторів посібника з менеджменту освіти. Упорядкував фундаментальну книгу

«Єлисаветградська гімназія» (1997), автор підручника з риторики «Мистецтво

живого слова» (1999), науково-публіцистичних книг «Школа, школа, школа…»

(2004), «Як зробити помаранчеву школу» (2006) та ін. Упорядник видання

64

Пам’ятні дати лютого

«Біла книга (Сили змін та вектори руху до нової освіти України)» (2009). Автор

5 фільмів: «Американська школа», «Японська школа», «Шведська школа»,

«Ізраїльська школа», «Німецька школа». Лауреат обласної педагогічної премії

імені Василя Сухомлинського (2005). Заслужений учитель України (2001). У 2017

НБУ з нагоди 25-річчя відродження в Кіровограді гімназії випустив пам’ятну ме-

даль, на реверсі якої портрет Віктора Громового.

2 (1947) — 70 років тому народився ( с. Калинівка Кіро-

2

воградського району) Анатолій Олександрович

Ковальов, тренер. У 1971 закінчив факультет фізично-

го виховання Черкаського державного інституту. З 1973

по 1983 працював викладачем КДПІ ім. О.С. Пушкіна. З 1983

по 1989 – старший тренер-викладач у ДСТ «Спартак».

Підготував 12 кандидатів у майстри спорту. В 1989 переходить на роботу

до Кіровоградського медичного училища, де в 1990 році спільно з однодумцями

організовує групу «Здоров’я» для інвалідів з ураженням опорно-рухового апара-

ту, яка згодом переросла в навчально-тренувальну з плавання та легкої атлети-

ки. З 1984 по 1991 тренував Юрія Андрюшина – багаторазового чемпіона світу

з плавання, параолімпійського чемпіона (Сідней, 2000), заслуженого майстра

спорту України. Інший вихованець Андрій Цуканов у 1998, виступаючи у скла-

ді Національної збірної команди України з футболу, став чемпіоном світу серед

інвалідів. З 2000 працює викладачем з легкої атлетики на факультеті фізичного

виховання КДПУ ім. В. К. Винниченка, доцент кафедри теорії та методики олім-

пійського і професійного спорту (з 2004). Заслужений тренер України (1998).

5 (1923) — 95 років тому народився ( м. Єлисаветград)

5

Олександр Олексійович Хмура (1923-1970), пе-

дагог, методист, організатор освіти. У 1940 закінчив

Кіровоградську СШ №

4. Учасник Другої світової війни

(пілот-винищувач на Північному Кавказі). У 1948 закінчив

фізико-математичний факультет Кіровоградського педаго-

гічного інституту. Працював учителем математики Кіровоградських шкіл № 15 та

№ 18. З 1954 – у Кіровоградському обласному інституті удосконалення вчителів

(нині Кіровоградський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти

імені Василя Сухомлинського) на посаді завідувача кабінету математики і фізи-

ки, у 1959 – заступник директора, з 1964 до 1970 – директор КОІУВ. Кандидат

педагогічних наук (1966), доцент (1969). Автор нової форми навчального проце-

су – лекційно-практичної. Створив авторську школу математичної думки, поши-

рену в Україні, Росії, Білорусі, Молдови та Литві. Автор багатьох наукових праць.

З 2004 в КОІППО імені Василя Сухомлинського проводяться щорічні Хмурівські

65

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

методичні читання «Технологія фахової майстерності». Заслужений учитель

України (1968).

6 (1938) — 80 років тому народився ( м. Бобринець) Вадим

6

Якович Пихтін (1938-1997), фізик. У 1961 закінчив

Московський енергетичний інститут. Відтоді і до самої

смерті працював у НДІ електронно-обчислювальних машин

(НДІЕОМ): начальник лабораторії, заступник головного ін-

женера, головний конструктор. Був директором НДІЕОМ

у 1987-1988 та 1994-1997. Брав безпосередню участь у розробці основних моде-

лей ЕОМ, створених НДІЕОМ. Доктор технічних наук (1990), професор. Академік

Міжнародної академії інформатизації. Автор 96 наукових праць. Пихтіна назива-

ють одним з піонерів обчислювальної техніки та організаторів комп’ютеробуду-

вання в СРСР. Лауреат Державної премії СРСР (1983).

7 (1883) — 135 років тому народився ( м. Новоукраїнка)

7

Іуда Соломонович Гроссман (справжнє прізвище

Іуда Соломонов Шлоймов) (псевдоніми: Гроссман-

Рощин, І.С.

Рощин) (1883-1934), політичний

діяч, анархіст. У революційному русі – з 1897: член

Єлисаветградського гуртка «Южнорусский союз рабочих».

У 1898 заарештований, 9.06.1899 висланий у Новоукраїнку під гласний нагляд

поліції на 3 роки. Влітку 1902 виїхав за кордон (Німеччина, Швейцарія), всту-

пив у контакт з представниками російської еміграції, віддавши перевагу з 1903

анархістам. Учасник революції 1905-07, керівник груп анархо-комуністів «Черное

знамя», прибічник «безмотивного терору». З 1908 перебував на позиціях анар-

хо-синдикалізму, виступав за об’єднання російських анархічних груп у єдину ор-

ганізацію. У 1919 перебував у штабі Н.І. Махна, пізніше працював у легальних ор-

ганізаціях анархістів, у їхньому видавництві «Голос труда» (Москва). Праці при-

свячені теорії та історії анархізму. У 20-ті рр. опублікував низку літературно-пу-

бліцистичних творів, працював літературним критиком в журналах «Былое»,

«Октябрь», «На литературном посту»; займався викладацькою діяльністю.

14.02.1926 опублікував у газеті «Правда» листа, в якому оголосив себе прибічни-

ком ідей більшовиків. Представлений у книзі Віктора Савченка «100 знаменитых

анархистов и революционеров» (2010).

7 (1968) — 50 років тому народився ( м. Вільногорськ Дніпропетровської об-

ласті) Андрій Васильович Хворост, живописець, графік. У 1987 закін-

чив Дніпропетровське державне художнє училище ім. Є.В. Вучетича. У 1995

– факультет книжкової графіки Української академії друкарства (м. Львів).

66

Пам’ятні дати лютого

Член Національної Спілки художників України (2000).

7

Основні твори: «Чумацькі пісні», «Крила небес», «Ностальгія

за морем», серія «Рибний день», «Сонячні квіти», «Останній

сніг», «Спекотний серпень», «Вечірня набережна», «Нова

генерація» та ін. Голова правління Кіровоградської облас-

ної організації Національної Спілки художників України

(з 2015). Лауреат обласної мистецької премії ім. Олександра Осмьоркіна «за ори-

гінальні творчі доробки, що наслідують нонконформістські форми світогляду

в сучасному образотворчому мистецтві» (2015).

8 (1893) — 125 років тому народився ( с. Іванівка Єли са-

8

вет градського повіту) Григорій Карпович Дроб-

ницький (1893-1986), новатор сільськогосподарського

виробництва. У 1913 закінчив гімназію в м. Золотоноша на

Полтавщині. Після революції 1917 працював у Золотоноші

заступником повітового комісара народної освіти. У 1921

одружився з Наталією Ужвій, актрисою Золотоніського аматорського театру.

У 1926 закінчив агрономічний факультет Київського політехнічного інститу-

ту, був направлений працювати в Носівський цукрокомбінат Київської філії

«Головцукор». На той час дружина вже стала відомою акторкою на українській

сцені і не погодилася на переїзд із Києва, що стало однією з причин розлучен-

ня подружжя (1927). З 1932 по 1942 працював головним агрономом радгоспу

Октябрського цукрокомбінату в м. Карлівка Полтавської області. За спогада-

ми очевидців, багато зробив для порятунку від голоду жителів Карлівського

і Машівського районів у 1932-1933: ризикуючи життям, зумів роздати голо-

дуючим сою, кукурудзу та інші продукти. У 1941 очолив евакуацію підприєм-

ства на схід країни. Повернувшись з евакуації, працював головним агрономом

Первухінського бурякорадгоспу Богодухівського району Харківської облас-

ті. Віддав сільськогосподарському виробництву понад 50 років свого життя.

Заслужений агроном УРСР. Герой Соціалістичної Праці (1948).

8 (1938) — 80 років тому народився ( с. Чистопілля

8

Вільшанського району) Олександр Сергійович Мар-

ченко (1938-1989), спеціаліст у галузі статистичних мето-

дів прогнозу погоди. У 1954 закінчив Березо вобалківську

СШ. Вищу освіту здобув у МДУ ім. М. В. Ломоносова (1960).

У 1960-1963 – науковий працівник Московського НДІ аеро-

кліматології. З 1963 по 1988 працював у Обчис лювальному центрі Сибірського

відділення АН СРСР, очолював лабораторію статистичних методів у метео-

рології. Доктор фізико-математичних наук (1972), професор. Одночасно ви-

67

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

кладав у Новосибірському університеті, був проректором з навчальної роботи

(1974-1979). Одним з перших заклав основи сучасного уявлення про статистич-

ну структуру вітру. Автор 100 наукових праць у галузях статистичної і динамічної

метеорології, математичної статистики, обчислювальної математики, статистич-

них методів прогнозу. Багато його ідей залишаються актуальними дотепер.

9 (1963) — 55 років тому народився ( м. Кіровоград) Олег

9

Васильович Тішкін (1963-2016), герой АТО. За фа-

хом – будівельник. Останні 20 років мешкав у Запоріжжі.

Артилерист 28-ї окремої механізованої бригади. Проходив

службу безпосередньо в зоні проведення АТО, брав

участь в боях під Мар’їнкою Донецької області, проявив

особисту мужність і героїзм при виконанні бойових завдань. Помер 4.03.2016

року на бойовій позиції від серцевого нападу. Похований у Кропивницькому, на Далекосхідному кладовищі.

10 (1898) — 120 років тому народився ( с. Ганнівка Пет-

10

рівського району) Кость Степовий-Блакитний

(справжнє прізвище Костянтин Юрійович Пес туш-

ко) (1898-1921), військовий діяч. Після закінчення мініс-

терської двокласної школи навчався в механіко-технічному

училищі м. Олександрівська (Запоріжжя) до 1916 (на знім-

ку). Добровольцем пішов на Першу світову війну. Закінчив військову школу, дослужився до офіцерського чину. З 1918 – в Армії УНР. У 1920 обраний го-

ловою волосного революційного комітету в Ганнівці. Переконав мобілізованих

у Червону Армію селян організуватись у повстанський загін. У травні 1920 ство-

рив та очолив Степову дивізію, яка нараховувала від 12 до 18 тисяч бійців. Вів

боротьбу з більшовицьким режимом партизанськими методами. Згодом коман-

дував Першою Олександрійською повстанською армією, був обраний Головним

отаманом Холодного Яру. Повстанський рух під проводом отамана Блакитного

восени 1920 охопив усю Херсонщину і частину Катеринославщини. Загинув

у Ганнівці в бою з підрозділом криворізьких чекістів.

12 (1943) — 75 років тому народився ( с. Липовеньке

12

Голованівського району) Василь Прокопович Лисий, філософ. У 1970 закінчив філософський факультет

Київського державного університету імені Тараса Шевченка.

З 1973 працює на кафедрі філософії Львівського націо-

нального університету імені Івана Франка: старший науко-

вий співробітник (1984), доцент (1986), професор (1990). Доктор філософських

68

Пам’ятні дати лютого

наук (1988). Автор близько 150 наукових праць. Вийшли друком монографії:

«Єдність теорії і практики в матеріалістичній діалектиці», «Вища школа на шляху

оновлення» (у співавт.), «Філософія. Пізнання. Наука» (у співавт.), «Філософія

А. Шопенгауера і сучасність» (у співавт.). Підготував до друку навчальний по-

сібник «Діалектика». У 2007 присвоєно почесне звання «Заслужений професор

Львівського національного університету ім. Івана Франка».

12 (1947) — 70 років тому народився ( с. Новогригорівка

12

Перша Долинського району) Микола Іванович

Нещадим, військовий діяч. У 1971 закінчив Київське

вище військове інженерне училище зв’язку. Кандидат тех-

нічних наук (1978). З 1982 викладав у Київському вищому

військовому інженерному училищі зв’язку. З 1997 – на-

чальник Головного управління військової освіти Міністерства оборони України.

Генерал-лейтенант Збройних Сил України (1999). З 2005 – заступник міністра

оборони України. Автор понад 100 наукових праць. Доктор педагогічних наук

(2004). Заслужений працівник освіти України (1996).

12 (1958) — 60 років тому народився ( с. Розумівка

12

Олександрівського району)

Василь Петрович

Мошуренко, поет і прозаїк, бард. У 1983 закінчив КДПУ

імені Володимира Винниченка. Понад 30 років учителював

(філолог та історик) на Кіровоградщині. Тривалий час був

директором школи у с. Велика Чечеліївка Новгородківського

району. Нині мешкає у Києві. Лауреат Всеукраїнського фестивалю родинної твор-

чості з піснею «Там, де мама живе…» (2002). Автор збірок віршів: «Це так про-

сто – писати Правду» (2009), «Відчай та віра» (2010), «Колючість ніжної душі»

(2012), «Мати» (2015) та ін. Книги новел: «Тінь від веселки» (2012), «Шедеври»

(2015), «Коріння, або Я – Розумівка» (2016). Вважається одним з кращих новелі-

стів України. Член Національної спілки письменників України (2015).

13 (1938) — 80 років тому народився ( м. Кіровоград) Юрій Іванович Махно

13

, спортсмен, тренер, органі-

затор фізкультурно-спортивного руху. У 1961 закінчив

факультет фізвиховання КДПІ ім. О. С. Пушкіна. 15 років

працював тренером-викладачем Світловодської ДЮСШ

(футбол). Грав за місцеву команду «Авангард» (був її ка-

пітаном), виховав десятки відомих майстрів шкіряного м’яча ( Борис Білоус, Микола Федоренко, Валерій Гошкодеря, Анатолій Старков та ін.). З 1975 по 1982

– начальник команди, старший тренер кіровоградської «Зірки», яка у 1975 вибо-

69

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

рола кубок України. З 1985 – голова обласної організації ФСТ «Колос», що стала

однією з найуспішніших в Україні. З 1990 – делегат Федерації футболу України

на матчах клубів вищої ліги. Нагороджений золотою відзнакою ПФЛ. Почесний

громадянин м. Бобринця (1998), почесний громадянин м. Світловодська (2003).

Заслужений тренер України (1998). Заслужений працівник фізичної культури і

спорту України. Кавалер відзнаки обласної ради «Честь і слава Кіровогродщини».

15 (1898) — 120 років тому народився ( м. Єлисаветград) 15

Альфред Миколайович Окснер (1898-1973), бота-

нік. Випускник Єлисаветградської чоловічої гімназії (1917).

У 1924 закінчив Київський інститут народної освіти. Деякий

час працював помічником завідуючого Зінов’євського при-

родничо-історичного музею. Тоді ж написав наукову ро-

боту «Про деякі рідкісні рослини Зінов’євської округи на Херсонщині» (1924).

З 1931 по 1973 – в Інституті ботаніки АН УРСР (завідуючий відділом, у 1968-1970

– директор). Одночасно – завідувач кафедри Київського гідромеліоративного

інституту, читав лекції у Київському університеті. Наукові дослідження присвя-

чені флористиці, філогенії, ботанічній географії і фітоценології рослин. Створив

українську школу ліхенології. Автор «Определителя лишайников УССР» (1937), один із авторів «Определителя лишайников СССР» (1972-1977). Почесний член

Всесоюзного ботанічного товариства (1972). Доктор біологічних наук, профе-

сор. Член-кореспондент АН УРСР (1972).

15 (1953) — 65 років тому народився ( м. Гайворон)

15

Олександр Миколайович Дзиговський, історик.

У 1975 закінчив історичний факультет Одеського держав-

ного університету ім. І.І. Мечникова. З 1976 по 2000 працю-

вав в Інституті археології АН УРСР (НАН України) на посадах

старшого лаборанта, молодшого наукового співробітника, наукового співробітника, старшого наукового співробітника. В Одеському наці-

ональному університеті імені І.І. Мечникова на кафедрі археології та етнології

України працює з 2000. Основним напрямком наукових інтересів є вивчення

старожитностей сарматських племен, що мешкали на землях між Карпатами та

Дніпром. Опубліковано близько 100 наукових праць, в тому числі дві авторські

монографії та шість монографій у співавторстві. Доктор історичних наук (2003), професор (2004).

15 (1953) — 65 років тому народився ( с. Вільхове Ульяновського району) Леонід Васильович Куценко (1953-2006), літературознавець. Закінчив

Кіровоградський державний педагогічний інститут ім. О.С. Пушкіна (1978).

70

Пам’ятні дати лютого

Доктор філологічних наук, професор. У сучасному лі-

15

тературознавстві – найавторитетніший дослідник твор-

чості Євгена Маланюка та Празької літературної школи.

Автор багатьох книг, присвячених видатним уродженцям

Єлисаветградщини: «Боян степової Еллади» (1993), «Dominus Маланюк: тло і постать» (2002), «Поезії з нотатників» (2003),

«Князь Духу» (2003), «Євген Маланюк: дорогами втрат і сподівань» (2002),

«І вічність на каміннях Праги…»: біографічні нариси» (2006) та ін. Його пам’я-

ті присвячений відеофільм «Леонід Куценко. Ностальгія по справжності» (ав-

тори В.М. Мощинський та В.Є. Панченко), започатковані щорічні «Куценківські

читання» в міському літературному музеї ім. І. Карпенка-Карого, встановлено

меморіальну дошку на батьківщині. Лауреат обласної краєзнавчої премії іме-

ні Володимира Ястребова. Лауреат обласної літературної премії імені Євгена

Маланюка (2002). У 2013 світ побачила книга спогадів про Леоніда Куценка

«Я обрав свій шлях…» (упорядник Іван Задоя). Член Національної Спілки пись-

менників України. Заслужений працівник народної освіти України.

16 (1938) — 80 років тому народився ( с. Велика Виска

16

Маловисківського району)

Артур Борисович

Будулатьєв, тележурналіст. Закінчив Олександрійське

культосвітнє училище, в 1965 Харківський інститут культури.

Працював керівником гуртка юних кінооператорів Палацу пі-

онерів. З 1966 – на Кіровоградському обласному державному

телебаченні: оператор, редактор, режисер, автор і співавтор програм. У 1967 зняв

сюжет, з яким наше телебачення дебютувало на ЦТ СРСР. Знімав кіно і теленари-

си про видатних особистостей Кіровоградщини: педагогів В.О. Сухомлинського і

І.Г. Ткаченка, хліборобів О.В. Гіталова, Л.Й. Шліфера та багатьох інших. Лауреат

обласної премії ім. Ю.І. Яновського за стрічку «30 квітучих весен» (1975). З 1996 –

автор і ведучий популярної телепрограми «Киньте все, гармошка грає!» За 17 ро-

ків в ефір вийшло понад 1 000 випусків за участю понад 500 гармоністів, які запи-

сані у майже 100 населених пунктах області та інших регіонах України.

17 (1863) — 155 років тому народився ( м. Санкт-Петербург) 17

Федір Сологуб (справжнє прізвище Федір Кузьмо-

вич Тетерников) (1863-1927), письменник (поет і про-

заїк). Друкуватися почав з 1884, належав до символістів

старшого покоління. Автор знаменитого роману «Мелкий

бес» (1905), головний герой якого учитель Передонов –

яскравий представник найгіршої частини освітян. Писав вірші, що відзначали-

ся високою поетичною культурою. Перекладав твори Т. Шевченка, П. Тичини.

71

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

Три дні (з 6 по 8 грудня 1913) на запрошення Єлисаветградського благодійно-

го товариства поширення грамотності й ремесел перебував у Єлисаветграді з

лекцією «Искусство наших дней». Про цікаві подробиці відвідин письменником

нашого міста можна дізнатися з трьох листів Сологуба до дружини Анастасії

Чеботаревської та з публікацій в газетах «Голос Юга» і «Елисаветградские но-

вости». Зокрема звернув увагу, що єлисаветградці називали своє місто «Второй

Одессой». В Єлисаветграді поет написав три вірші. Виступ Сологуба, його вірші

справили величезний вплив на 6-річного Арсенія Тарковського. Згодом, у 1924

він, поет-початківець, приїхавши до Ленінграда, першим відвідав Ф. Сологуба.

Нагадав поетові про його відвідини Єлисаветграда, висловив своє захоплення

його творчістю і показав власні вірші.

18 (1898) — 120 років тому народився ( м. Єлисаветград)

18

Роман Васильович Гершаник (1898-1984), живо-

писець і графік . Середню освіту здобув у рідному місті.

Навчався у Москві – у студії І. Машкова (1917-1918) та

Вхутемасі (1923-1926). Був членом Асоціації художників

Революції (1926-1932). Учасник виставок з 1921. Картина

«Агітаторша» (1931) зберігається у Державній Третьяковській галереї. Виконав

серію портретів «Кращі люди Узбекистана» (пастель, 1941-1944; 15 портретів

– у музеї мистецтв Узбецької РСР). Ілюстрував та оформляв книги для видав-

ництва «Детгиз»: «На Востоке» П. Павленка (1937), «Рассказы» Р. Фраєрмана

(1939), «Золото» Б. Польового (1954) та ін. Персональні виставки влаштову-

валися у Москві (1930 і 1959), Ташкенті (1944). В 1985 у Москві видано ката-

лог виставки живопису і графіки Р. В. Гершаника. Заслужений діяч мистецтв

Узбецької РСР (1944).

18 (1918) — 100 років тому народився ( с. Талова Балка

18

Світловодського району)

Олексій Корнійович

Романовський (1918-2014), державний діяч, літера-

турознавець. У 1937 закінчив Курси підготовки педагогів

Полтавського учительського інституту, до 1939 вчителював

у рідному селі. Учасник Другої світової війни. У 1951 закін-

чив Київський державний педагогічний інститут ім. Горького, у 1958 – Академію

суспільних наук у Москві. З 1964 по 1970 – ректор Київського державного пе-

дагогічного інституту іноземних мов. У 1970-1973 – ректор Київського держав-

ного педагогічного інституту імені Горького. З 1973 по 1977 – міністр культури

УРСР. У 1977-1988 – ректор Київського державного педагогічного інституту іно-

земних мов. Доктор філологічних наук, професор. Член Спілки письменників

СРСР (1966). Автор книг з проблем соціалістичного реалізму та партійності у ра-

72

Пам’ятні дати лютого

дянській літературі. Перекладав на українську мову твори О. Штейна, Б. Полєвого

та інших російських письменників. Почесний доктор Київського державного

лінгвістичного університету, почесний професор Національного педагогічного

університету імені Драгоманова. Заслужений працівник народної освіти України.

Заслужений працівник культури України.

20 (1878) — 140 років тому народилася ( с. Миролюбівка

20

Єлисаветградського повіту) Ксенія Олександрівна

Ерделі (1878-1971), арфістка і педагог. Навчалася

в Єлисаветградській гімназії. Великий вплив на музич-

ний розвиток Ксенії мав батько Олександр Олександрович

Ерделі, який гарно співав і грав на роялі. Закінчила

Смольний інститут, де поряд із загальноосвітніми предметами навчалася спі-

ву, грі на фортепіано, диригуванню. У 1891-1899 захопилася грою на арфі, виступала з концертами у багатьох містах Росії, була арфісткою оркестру

Італійської опери. В 1900-1907 і 1919-1938 – солістка оркестру Великого теа-

тру СРСР. Вела педагогічну роботу в Петербурзькій консерваторії (1913-1918), з 1918 – у Московській консерваторії (з 1939 – професор). Автор п’єс і бага-

тьох обробок для арфи. Вважається основоположницею радянської школи

гри на арфі. Славетну арфістку згадала Ліна Костенко у вірші «Колись давно, в сумних біженських мандрах…»: «Дроти бриніли арфою Ерделі…» Включена

в енциклопедію (автор-упорядник Д.К. Самін) «Сто великих музыкантов» (2003).

Народна артистка СРСР (1966).

21 (1883) — 135 років тому народилася ( м. Єлисаветград)

Клавдія Василівна Флоровська

21

(1883-1963), іс-

торик, мемуарист. Навчалася на історико-філологічному

факультеті Бестужевських курсів – першому вищому на-

вчальному закладі Російської імперії для жінок – у відомого

історика-культуролога І . М. Гревса. Захоплювалася історією

середньовічної Європи. Багато подорожувала по культурних центрах Італії та

Франції. Блискуче знала латинську, італійську, французьку, болгарську та інші

мови. Після революції 1917 емігрувала. З 1924 по 1949 жила з батьком та братом

Антоніном у Софії (Болгарія). Доцент Софійського університету. Автор історич-

них досліджень: «Святий Франциск», «Древо хресного життя», «З історії хресто-

вих походів». Перекладала з російської на болгарську художню прозу. У 50-х ро-

ках ХХ ст. повернулася в СРСР. Написала цікаві спогади про перебування родини

Флоровських у Єлисаветграді. Частково під назвою «Згадуючи Єлисаветград»

вони надруковані в історико-краєзнавчому додатку «Єлисавет» (1993, № 8).

73

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

21 (1928) — 90 років тому народився ( с. Новаківка

21

Новоукраїнського району) Валентин Мефодійович

Марчук, правознавець. У 1952 закінчив юридичний фа-

культет Київського університету. Викладав кримінальне

право у навчальних закладах держбезпеки. Доктор юри-

дичних наук (1978), професор (1985). З 1960 до 1995 пра-

цював науковим співробітником Інституту держави і права АН УРСР, доцентом

юридичного факультету Київського університету, начальником кафедри адміні-

стративного права Вищої школи МВС СРСР та інших київських вузах. З 1995 –

завідуючий кафедрою права Міжрегіональної академії управління персоналом.

Досліджує проблеми теорії держави і права, адміністративного права, наукової

організації державного управління. Автор 4-х монографій.

23 (1938) — 80 років тому народився ( с. Василівка

23

Добровеличківського району) Володимир Григорович

Симчук, скульптор. Закінчив Косівське училище при-

кладного мистецтва. Педагоги з фаху – П. Сопільняк, В. Гуз, М. Федірко. Працює в галузі декоративно-приклад-

ного мистецтва (художня обробка дерева). Основні тво-

ри: «До млина» (1988), «Крізь віки» (1990), «Доброта» (1989), «Материнство»

(2000), «Мавка», «Боровик», «Лісовик», «Хортиця-мати», «Грішниця» та ін.

Живе у м. Запоріжжі, працював головним художником на заводі «Сувенір»

з 1983 по 1987. Член Національної спілки художників України (1992).

25 (1993) — 25 років тому народився ( с. Сургани Олек-

25

сандрівського району) Олександр Володимирович

Гаїцький (1993-2015), герой АТО. Служив старшим

стрільцем у 28-ій окремій механізованій бригаді. Загинув

під час виконання бойового завдання 25 січня 2015 року

в м. Красногорівка Мар’їнського району Донецької об-

ласті. Похований на центральному кладовищі селища Велика Олександрівка

Херсонської області. На Великоолександрівській ЗШ № 1, де навчався Олександр, установлено меморіальну дошку герою. У Херсонському професійному суднобу-

дівному ліцеї, в якому він навчався, відкрито меморіальну. Нагороджений (по-

смертно) орденом «За мужність» III ступеня (2015).

74

«ЄЛИСАВЕТГРАДСЬКИЙ СКОВОРОДА»

ВОЛОДИМИР МЕНЧИЦЬ — ДЯДЬКО МИХАЙЛА

ГРУШЕВСЬКОГО

Спочатку про дві, здавалося б, не пов’язані

між собою події, до яких однак причетний і наш

край. У квітні 2016 року в селищі Ружин Жи-

томирської області відбулася науково-практич-

на конференція із вшанування пам’яті (100-ті

роковини з дня смерті) видатного українського

фольклориста, етнографа, видавця, книголю-

ба-просвітителя та громадівця Володимира Ам-

вросійовича Менчиця (1837-1916). Після цього

у селі Вчорайшому Ружинського району, де на-

родився Менчиць, урочисто відкрили пам’ятний

знак, присвячений землякові. А у травні 2016

Михайло Грушевський

року в Житомирі на виконання закону «Про

декомунізацію» замість провулку Орлова з’явився провулок Володимира

Менчиця.

А друга подія — це минулорічне відзначення на державному рівні 150-ї

річниці від дня народження одного із засновників Української Народної

Республіки, Голови Центральної Ради УНР, видатного історика Михайла

Сергійовича Грушевського (1866-1934).

Знайти якісь відомості про його перебування на території нашого краю

не вдалося. Проте, хоч і опосередковано, тема «Михайло Грушевський і

наш край» має право на існування, оскільки зі

Златополем та Єлисаветградом пов’язана значна

частина життя родичів Михайла Грушевського.

Передусім, про що відомо давно, — це його

двоюрідний брат, письменник і педагог, фоль-

клорист та етнограф Григорій Іванович Грушев-

ський (1865-1933), який викладав у Златопіль-

ській гімназії з 1897 по 1922 рік. Михайло Сер-

гійович був такої думки про родича: «Григорій

Іванович глибоко відчував поезію українського

села, запально любив українську пісню, кохався

в українській поезії, і сам компонував».

Григорій Грушевський

75

Володимир Менчиць

Попри те, що златопільський Грушевський був роком старший від дво-

юрідного брата Михайла, саме його він вважав своїм учителем в україно-

любстві й палко присягався: «Я клянуся, як і ти колись клявся, бути вірним, правдивим сином Матусі нашої України. Але я певен, що ти завше і без моєї

клятви вірив і будеш вірити мені у цій святій справі». Надсилаючи Михай-

лу Грушевському записи народних пісень, Григорій Грушевський писав:

«…Колядки шлю до тебе з нотами до них, може, як раз коли й проспіваєш…

Не беспокойся об тім, що мені трудно пісні списувати: труд і затрати неве-

ликі, а трудитися треба для доброго діла».

Своєрідним, напрочуд теплим, некрологом сприймаються рядки «Спо-

минів» Михайла Грушевського про брата Григорія: «…Була се натура незви-

чайно м’ягка, просто голубина, яка захоплювала молодь своїм безмежним

прив’язанням до української поетичної стихії. Доводилось стрічати зла-

топільських учнів, які з незвичайним пієтизмом згадували нього як свого

учителя в українстві».

Син Григорія — випускник Златопіль-

ської гімназії Сергій Григорович Грушевський

(1892-1937) був водночас племінником і хреще-

ником Михайла Грушевського. За прикладом

дядька блискуче закінчив історико-філологіч-

ний факультет Київського університету. У 1921

році Сергій Грушевський приїздив у Златопіль,

де на базі гімназії створював Інститут народної

освіти імені ІІІ Інтернаціоналу, став його першим

директором.

До 1930 року Грушевський працював у Луган-

ському інституті народної освіти професором ка-

Сергій Грушевський

федри історії, деканом, заступником директора інституту з наукової робо-

ти. Потім брав участь в українізації Кубані. Навіть випустив у співавторстві

книгу «План украинизации Северо-Кавказкого аграрно-педагогического

института им. Н. А. Скрипника».

Це, очевидно, й зіграло фатальну роль у його подальшій долі. Був репре-

сований і розстріляний, а батько помер від голоду.

А от про ще одного родича Михайла Грушевського, який тривалий час

(років 15) мешкав у Єлисаветграді, ми дізналися недавно. Це — Володимир

Амвросійович Менчиць (1837-1916), який, виявляється, був дядьком Ми-

хайла Грушевського по материній лінії. У своїх споминах Михайло Сергі-

йович так охарактеризував Менчиця: «Се був чи не єдиний активний укра-

їнофіл в сім’ї моєї матері, людина, в широкім значенні слова з українськими

інтересами». Про цей факт не знала навіть автор спогадів про «єлисавет-

градського Сковороду» Наталія Бракер.

76

Володимир Менчиць

Так за філософський склад розуму, мандрівний спосіб життя та диваку-

ватий характер сучасники називали Володимира Амвросійовича Менчиця.

Син священика, він закінчив Київську духовну семінарію та навчався у Ки-

ївській духовній академії, яку однак не закінчив через хворобу. Тривалий

час подорожував Україною та Європою. Деякий час мешкав у Санкт-Петер-

бурзі у свого дядька, військового протоієрея Платона Менчиця, де познайо-

мився з М. Костомаровим, П. Кулішем, Я. Кухаренком та іншими членами

української Громади в Петербурзі. Відвідував лекції Миколи Костомарова

в університеті, які справили на нього величезне враження. Спомини Мен-

чиця «Костомаров у Петербурзькій Громаді 1860-х років» записав Опанас

Михалевич (опубліковані у 1925 році).

Менчиць був справжнім поліглотом. Крім основних слов’янських, во-

лодів німецькою, французькою, латинською, грецькою і навіть санскри-

том. Був пристрасним народознавцем, просвітителем і навіть травником.

Записував пісні, легенди, анекдоти, приказки і прислів’я, перекази, казки, повір’я, замовляння і т. п.; лікував методами народної медицини. Частково

його записи увійшли до упорядкованої і виданої Михайлом Драгомановим

збірки «Малорусские народные предания и рассказы» (1876), яка перевида-

валася 8 разів. Рукопис Менчиця «Сборник этнографических материалов», що містить 121 запис народних легенд, анекдотів, приказок тощо, зберіга-

ється у відділі рукописів ЦНБ НАН України. Фольклористичну діяльність

Менчиця високо цінував Іван Франко, поставивши його в один ряд з такими

відомими українськими етнографами, як М. Драгоманов, П. Чубинський, С. Руданський, І. Новицький. А ще Володимир Амвросійович — автор

книжки для народного читання «Волинська повість про “Шукай-Добро”», перекладу із санскриту однієї з найдавніших священних книг в історії люд-

ства «Веди», написаної в Індії близько 5 тисяч років тому (на превеликий

жаль, відшукати текст перекладу поки що не вдалося). Багатотомна «Історія

української літератури» (4-й том) Михайла Грушевського містить п’ять по-

силань на Володимира Менчиця.

Отримавши після одруження 900 десятин землі, Менчиць продав її, а кошти вклав у книгарні, які відкрив у Херсоні, Миколаєві та Єлисаветгра-

ді. У нашому місті Менчиць поселився наприкінці 1860-х рр. При книгарні

в Єлисаветграді в 1872 році Володимир Амвросійович відкрив бібліотеку, книгами якої безкоштовно користувалися всі бажаючі, головним чином

учні училищ і гімназій.

Наталія Бракер розповідає: «У своїй книгарні він був більше промов-

цем, аніж крамарем: до покупців звертався як до старих знайомих і любив

заводити з ними повчальні бесіди, особливо з селянами. Рекомендуючи

книжки, він однаково звертав увагу як на світські, так і на духовні, кажучи: 77

Володимир Менчиць

“Світські книжки дають

знання, але без духов-

них не дістанеш мораль-

ного виховання”.

Книги Менчиць про-

давав дуже дешево, біль-

ше полюбляв дарувати

їх знайомим і прияте-

лям. Користуючись тим,

що він не записував,

кому і які книги видавав

з бібліотеки, частенько

читачі їх не повертали.

Пам’ятний знак Володимиру Менчицю

Володимир Амвро-

на батьківщині

сійович приятелював

з лідером місцевих українофілів, що став його кумом, лікарем Опанасом

Михалевичем, істориком Володимиром Ястребовим, братами Тобілевича-

ми. Був членом місцевої Громади — українофільського гуртка, створеного

Михалевичем. Допомагав гуртківцям, зазначає Наталія Бракер, слушними

порадами під час складання та підготовки до видання першого україномов-

ного літературного альманаху місцевих авторів “Степ” (світ побачив у Пе-

тербурзі в 1886 році під назвою “Степь. Херсонский беллетристический

сборник”)».

Це повідомлення Наталії Бракер проливає світло на загадковий епі-

зод у біографії Михайла Грушевського. Як відомо, у 1886 році він закінчив

1-у Тифліську класичну гімназію. Того ж року, мріючи стати белетристом, 20-річний юнак під псевдонімом М. Заволока дебютував оповіданням укра-

їнською мовою «Бідна дівчина» в згаданому альманасі «Степ». Виникає

питання, яким чином рукопис письменника-початківця Грушевського з

Тифлісу потрапив у Єлисаветград? То, можливо, саме Менчиць посприяв

племіннику у його публікації? А ще Володимир Амвросійович був першим

читачем і рецензентом ранніх творів Івана Карпенка-Карого.

Єлисаветград Менчиць залишив у 1890-ті роки внаслідок трагічної по-

дії: після того, як у книгарні посеред білого дня напередодні весілля його

красуню-доньку зарізав наречений. Кращі книги позабирала в Київ дру-

жина, де вона отримала у спадок будинок. Неабияк налякав Володимира

Амвросійовича також арешт Михалевича та інших членів народницького

гуртка. Живучи у Києві, він, як і в Єлисаветграді, займався розповсюджен-

ням друкованих видань, відкривав книгарні і бібліотеки, зокрема у Жито-

мирі, де його вважають організатором публічної бібліотеки. До кінця Воло-

димир Амвросійович залишився відданим спартанському способові життя.

78

Володимир Менчиць

Він відмовився жити у будинку з родиною, натомість, як пише Бракер,

«влаштував собі якусь халабуду в садку під парканом». Помер Менчиць від

застуди у 1916 році, похований на Байковому цвинтарі. Ще у 80-ті роки

ХХ століття на його могилі лежала мармурова плита з написом: «День оці-

нюється під вечір, а життя — під кінець. В. Менчиць».

Вкотре доводиться зі скорботою констатувати: не збереглося ні зобра-

ження Менчиця, ні його могили. Київський журналіст Валерій Дружбин-

ський підрахував, що на Байковому кладовищі, де поховані видатні діячі

української науки, культури і громадської думки, починаючи з 30-х років

ХХ століття, зникло майже дві тисячі поховань! Причому «ці могили й

пам’ятники знищили не бомбування, не вибухи, не природні катаклізми, а…

люди». Місця наших світочів позаймали інші покійники — переважно пар-

тійні і державні діячі високого рангу.

Взагалі єлисаветградський період життя й діяльності Менчиця — чи

не єдиний в його біографії, завдяки спогадам Наталії Бракер, висвітлений

найбільш повно і яскраво. Власне кажучи, Наталія Аркадіївна й заклала

фундамент сучасного, якщо можна так висловитися, «менчицезнавства».

Її спогади були надруковані у збірнику «За сто літ. Матеріали з громадсько-

го і літературного життя України ХIХ і початку ХХ століття за редакцією

академіка М. С. Грушевського» у 1929 році. Та й написані вони були на про-

хання Михайла Сергійовича.

Наступну спробу привернути увагу дослідників до постаті Володими-

ра Менчиця зробив кандидат філологічних наук, доцент Кіровоградського

державного педагогічного інституту ім. О. С. Пушкіна Леонід Стеценко.

У 1966 та 1967 роках у журналах «Народна творчість та етнографія» і «Дні-

про» він надрукував дві невеличкі замітки про нього з нагоди 50-річчя від

дня смерті.

Переповівши спогади Бракер, Стеценко звернувся із закликом до етно-

графів, фольклористів та істориків: «Повернути ім’я Менчиця до когорти

славних подвижників на ниві культури українського народу».

Та минуло ще півстоліття, поки ми нарешті дочекалися появи першого

справжнього менчицезнавця. Це Мирон Гордійчук — один із лідерів сту-

дентського Майдану, а нині аспірант Київського національного універси-

тету імені Тараса Шевченка, науковий співробітник Національного музею

Тараса Шевченка. Молодий науковець ґрунтовно дослідив родовід Менчи-

ця, його життєвий шлях та діяльність, підготував до захисту дисертацію.

Минулого року відзначалося 180-річчя від дня народження Володими-

ра Менчиця. На жаль, наше місто, якому він віддав так багато, залишилося

осторонь цієї події. Невже Володимир Амвросійович не заслужив навіть

вулиці на свою честь у колишньому Єлисаветграді?

79

БЕРЕЗЕНЬ

1 (1923) — 95 років тому народився ( смт Ново ар хан гельськ)

1

Володимир Натанович Гельфанд (1923-1983), вій-

ськовий діяч, педагог. З травня 1942 по листопад 1946 –

учасник Другої світової війни. У 1952 закінчив Пермський

університет. З 1952 по 1983 – викладач історії та суспіль-

ствознавста у ПТУ м. Дніпропетровська. Відомий як автор

опублікованих щоденників 1941-1946 років «Фронтовые записи офицера», неодноразово виданих у Німеччині, найчастіше під назвою «Немецкий дне-

вник 1945-1946» (2002, 2005, 2006, 2008). Ось один з відгуків німецької преси:

«Дневник советского солдата. Его сила в описании действительности, которая

отрицалась долгое время и никогда не описывалась в перспективе будней.

Несмотря на все ужасы, это захватывающее чтение, дошедшее до нас через

много лет. Более чем радостно, что эти записи, даже с 60-летним опозданием, стали доступны, по крайней мере для немецкой публики, поскольку именно

такой перспективы не хватало. Эти записи впервые показывают лицо красно-

армейских победителей, что дает возможность понять внутренний мир русских

солдат…» У Росії та інших країнах СНД щоденники Гельфанда не публікувалися.

1 (1947) — 70 років тому народився ( смт Єлизаветградка

1

Олександрівського району) Анатолій Степанович

Троц, військовий діяч, поет. Закінчив Ленінградське вище

загальновійськове командне училище (1970) та Військову

Академію ім. М. В. Фрунзе (1980). Служив у Московському

військовому окрузі (1970-1972), у Групі радянських військ

у Німеччині (1972-1977), Далекосхідному окрузі (1980-1989), у Західній групі

військ (1989-1993). Генерал-лейтенант. Кандидат психологічних наук, доцент.

З 1993 (майже 20 років!) – начальник Одеського інституту сухопутних військ.

Автор двох збірок віршів «Детства памятный штришок» (2004), «Дорога к исти-

не» (2011). Заслужений працівник освіти України (2003).

2 (1938) — 80 років тому народився ( с. Сухий Ташлик

2

Вільшанського району) Анатолій Федорович Крав-

чук, економіст, педагог. У 1964 закінчив Донець кий полі-

технічний інститут. З 1966 по 1976 працював у Луган ському

НДІ автоматизації вугільної промисловості. У 1976-2002

викладав у КІСМі: декан факультету; професор, перший за-

відувач кафедри маркетингу та економічної кібернетики КНТУ. З 1996 по 1999

– проректор з науково-методичної роботи Кірово градського інституту регіональ-

80

Пам’ятні дати березня

ного управління та економіки. Кандидат технічних наук (1976), академік Академії

економічних наук України. Автор понад 70 наукових та науково-методичних

праць, 5 навчальних посібників з питань автоматизації, математичних основ

кібернетики, системного аналізу; 8 винаходів. Заслужений працівник народної

освіти УРСР.

3 (1903) — 115 років тому народився ( містечко Нова

3

Прага Олександрійського повіту) Олександр Волгін

(Alexandre Volguine) (1903-1976), французький астро-

лог. Середню освіту здобув у Харкові. Астрологією почав

займатися у 1917. У 1920 емігрував до Франції, де й на-

писав французькою мовою свої основні праці. У 1933 по-

бачила світ книга «Les Astres parlent» («Звезды говорят»), яка зробила автора

відомим в астрологічних колах Європи. З 1938 видавав астрологічний журнал

«Les Cahiers astrologiques» (з 1969 – також на англійській мові), який виходив

понад 40 років (200 номерів). Брав участь у Міжнародному конгресі з наукової

астрології у Парижі (1937), де познайомився зі співвітчизником Олександром

Чижевським, який виступав з доповіддю «Влияние солнечных пятен и как его

избежать». Під час Другої світової війни з 1942 по 1945 перебував у концтабо-

рі Маутхаузен, точно передбачив дату свого визволення. У 1936 вийшла кни-

га «Місячна астрологія», яку він сам охарактеризував як «спробу відновлення

стародавньої астрологічної системи місячного Зодіаку». Ця книга неодноразово

перевидавалась, а в 1992 була перекладена на російську мову. У Росії також

надрукована ще одна фундаментальна праця Волгіна, присвячена прогнозній

методиці сонячних революцій «Метод солнечных обращений».

3 (1938) — 80 років тому народився ( м. Кіровоград) Едуард

3

Борисович Задеєнюк, художник. У 1960 закінчив

Одеський електротехнічний інститут зв’язку та Військову

Академію зв’язку. Майже 30 років служив у Збройних си-

лах СРСР, полковник у відставці. Викладав у Військовій

Академії зв’язку ім. С.М. Будьонного та Ленінградському

вищому інженерному училищу зв’язку. Художньої освіти не має, оволодівав

живописним ремеслом самотужки, до виходу у відставку ведучи життя про-

фесійного військового та «недільного художника». З 1978 бере участь у ху-

дожніх виставках. Член Санкт-Петербурзької Спілки художників (1994). У 2010

у Виставочному центрі Санкт-Петербурзької Спілки художників була влаштована

перша персональна виставка Задеєнюка «Живопись мыслью», на якій експо-

нувалося 150 живописних творів. Художник згадує: «Изобразительным искус-

ством я начал заниматься “с молодых ногтей”. Незаурядная художественная

81

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

и музыкальная одаренность моего отца, дружившего с лучшими художниками

г. Кировограда Б.М. Винтенко и В.А. Фёдоровым, способствовали моей увле-

ченности рисованием. Впоследствии первым и единственным моим учителем

рисования и живописи стал заслуженный художник Украины Б.М. Винтенко».

5 (1938) — 80 років тому народився ( с. Мар’янопіль

5

Новоукраїнського району) Юрій Іванович Вол

ков,

математик, педагог. У 1959 закінчив КДПІ ім. О.С. Пушкіна.

З 1964 до 1993 працював у Вінницькому політехнічному ін-

ституті: завідувач кафедри математики (від 1978). З 1993

викладає у КДПУ імені Володимира Винниченка, професор

кафедри програмного забезпечення. З 2000 – завідувач кафедри математики.

Доктор фізико-математичних наук (1992), професор (1992). З 2016 – почесний

професор КДПУ імені Володимира Винниченка. Заслужений працівник освіти

України.

5 (1943) — 75 років тому народився ( с. Грабовці Грубе-

5

шівського району Люблінського воєводства) Григорій

Дмит рович

Клочек, літературознавець, критик.

У 1965 закінчив Одеський університет. З 1979 викладає

у Кіро

во

градському державному педагогічному інституті

ім. О.С. Пушкіна (нині ЦДПУ ім. Володимира Винниченка).

Доктор філологічних наук (1990), професор (1992). Досліджує історію укра-

їнської літератури, проблеми методології і методики системного аналізу, пое-

тику художнього твору. Засновник наукової школи рецептивної поетики. Член

Національної спілки письменників України (1982). Автор книг: «Душа моя сон-

це намріяла…», «Поетика сонячних кларнетів Павла Тичини» (1986), «Поетика

Бориса Олійника» (1989), «У світлі вічних критеріїв» (1989), «Поетика та пси-

хологія» (1990), «Поезія Тараса Шевченка. Сучасна інтерпретація» (1998),«Світ

«Велесової книги» (2002), «Енергія художнього слова» (2007), «Константи

Василя Сухомлинського» (2008), «Шевченкове Слово: спроби наближення»

(2014) та ін. Ректор Кіровоградського державного педагогічного універси-

тету ім. В.К. Винниченка (2005-2011). Лауреат обласної літературної премії

ім. Є.Ф. Маланюка (2004). Заслужений діяч науки і техніки України (2003).

10 (1898) — 120 років тому народився ( с. Нова Осота

10

Олександрівського району) Денис Мусійович Гупало

(1898-1923), отаман Чорного лісу. З серпня 1920 воював

у складі Чорноліського полку отамана П. Хмари та Першого

кінного полку Степової повстанської дивізії К. Блакитного.

82

Пам’ятні дати березня

Потім перейшов до загону отамана Кібця (Миколи Бондаренка із Цибулевого), а після його загибелі боровся за свободу й незалежність України у складі інших

збройних формувань холодноярських отаманів. У 1922 створив власний загін, який підпорядковувався Головному отаману Холодного Яру Л. Завгородньому.

Діяв у лісовому масиві між станціями Хировка та Знам’янка, який більшовики

оголосили поза законом. 29.09.1922 чекісти заманили Гупала «на з’їзд» отаманів

у Звенигородку, де й заарештували всіх. Засуджені на смерть, холодноярські

отамани підняли повстання у Лук’янівській в’язниці. 9.02.1923, коли у їхніх руш-

ницях залишилося по одному набою, вони перестріляли один одного.

10 (1928) — 90 років тому народився ( с. Табанове Голо ва-

10

нівського району) Іван Леонтійович Островерхий

(1928-2015), композитор і педагог, художник-аматор.

Закінчив Житомирське музичне училище. Працював у

Житомирі: в обласній філармонії, у дитячих музичних

школах, у культосвітньому та музичних училищах виклада-

чем, директором музичної школи № 4. Автор музики до 25 лялькових вистав, 14 музичних казок, 75 етюдів, 3 сюїт, двох концертів для баяна з фортепіано та

інших творів. У творчому доробку авторські книжки «Мої пісні тобі, Україно!»,

«Намисто». Автор понад тисячі пісень для дітей, 50 пейзажних картин.

12 (1958) — 60 років тому народилася ( смт Добро-

12

величківка) Євгенія Михайлівна Шустер, журналіст-

ка, держслужбовець, громадський діяч. У 1981 закінчила

філологічний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна, з того часу

– в журналістиці. 25 років працювала на телебаченні: від

випускового редактора до директора творчо-виробничо-

го об’єднання. Була автором і ведучою програм «Сонячні кларнети», «Таланти

степового краю» та ін., благодійних телемарафонів, телепроекту «З добром до

людей»; редактор та ведуча творчих звітів області в Києві. Автор трьох телефіль-

мів, два з яких стали лауреатами всеукраїнських телефестивалів. З 2008 до 2013

очолювала управління у справах преси та інформації обласної державної адмі-

ністрації. Брала безпосередню участь у підготовці десятків знакових книжкових

видань у рамках регіонального проекту КОДА «Історія рідного краю». Від 2015

– помічник Кіровоградського міського голови. Лауреат обласної журналістської

премії (1987). Заслужений журналіст України (2013).

13 (1888) — 130 років тому народився ( м. Білопілля Сумської області) Антон

Семенович Макаренко (1888-1939), педагог, письменник. Закінчив

Кременчуцьке міське училище та Полтавський педінститут (1917). Організатор

83

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

трудових колоній. Автор славетних творів «Педагогічна пое-

13

ма», «Прапори на баштах» та ін. У 1911-1914 працював учи-

телем у Долинській залізничній школі на Єлисаветградщині

(нині ЗШ № 2). У 1983 їй присвоєно ім’я А. С. Макаренка, відкрито музей (1978) та пам’ятник великому педагогу

(1979). У літературно-художньому альманасі «Боковенька

– 2002» вміщено оповідання Макаренка «З історії героїзму», в якому відбилися

«долинські враження» великого педагога; розповідається про приліт до містечка

першого аероплана в 1913.

14 (1953) — 65 років тому народився ( м. Тирасполь, Мол-

14

дова) Віктор Іванович Шишкін, правознавець, державний діяч. У 1981 закінчив юридичний факультет

Одеського університету . З 1981 по 1990 працював суд-

дею на Кіровоградщині. У 1985-1990 – заступник голови

Кіровоградського обласного суду. Кандидат юридичних наук

(1987). Займався викладацькою діяльністю, доцент. Народний депутат України

трьох скликань (1990-2002). З 4.09.1991 по 21.10.1993 – перший генеральний

прокурор незалежної Української держави. Автор книг: «Конституционное право

на обжалование в суд действий должностных лиц» (1990), «Забезпечення прав

громадян в судах США» (2000) та ін. Член Конституційного Суду України (з 2006

по 2015). Заслужений юрист України (1996).

15 (1858) — 160 років тому народився Олександр

15

Йосипович Волохін (1858-1911), державний і громад-

ський діяч. Закінчив Єлисаветградське земське реальне

училище і Московське Імператорське технічне училище.

У 1877 поселився у своєму маєтку на Єлисаветградщині

(2 000 десятин землі), де займався сільським господар-

ством. З 1895 розпочав громадську діяльність як гласний м. Єлисаветграда (оби-

рався ним протягом 20 років!). Крім того, був членом багатьох міських комісій, попечителем народних та міських училищ. Зокрема обирався почесним блюс-

тителем Єлисаветградського духовного училища, головою Єлисаветградського

сільськогосподарського товариства, членом міського комітету Російського то-

вариства Червоного Хреста. 20.12.1909 обраний «головой Елисаветградского

общества любителей воздухоплавания». Член 3-ї Державної Думи Росії від

Херсонської губернії, потомственний почесний громадянин.

15 (1918) — 100 років тому народився ( с. Миколо-Бурдзинківка, нині Василівка

Долинського району) Павло Федосійович Козуль (1918-1990), педагог.

84

Пам’ятні дати березня

Закінчив Новобузьке педучилище (1949), Криворізький пе-

15

дагогічний інститут (1970). Учасник Другої світової війни, у 1942 потрапив у полон, до 1945 перебував у фашистських

концтаборах. З 1953 до 1979 – директор Новгородківської

середньої школи № 2. «Школа Козуля» була визнана опор-

но-показовим навчальним закладом Міністерства осві-

ти СРСР з проблем трудового виховання. Після виходу на пенсію організував

районний оркестр народних інструментів (1985), який став лауреатом 2-го

Всесоюзного фестивалю народної творчості (1987). Створив Новгородківський

районний краєзнавчий музей (1990), був його першим директором. Заслужений

вчитель УРСР (1972).

16 (1908) — 110 років тому народився ( м. Тбілісі) 16

Володимир Аркадійович Канделакі (1908-1994), співак, кіноактор, режисер. Навчався в Єлисаветградській

приватній гімназії М. Крижановського (жив у нашому місті

з 1915 по 1923), закінчив Тбіліську консерваторію. 60 ро-

ків віддав оперній сцені. З 1929 – соліст Музичного театру

ім. Станіславського та Немировича-Данченка. З 1943 – режисер-постановник

у театрах Алма-Ати, Харкова, Дніпропетровська, Праги. З 1954 по 1964 – го-

ловний режисер Московського театру оперети. Знімався в кіно: «Хлопець з на-

шого міста» (1942), «Вірую в любов» (1986), музичному фільмі «Вас запрошує

Канделакі» (1985). Викладав у Державному інституті театрального мистецтва

ім. А. В. Луначарського. У спогадах писав: «Всегда вспоминаю Елисаветград

с большой нежностью. Здесь родилось мое увлечение музыкой». Включений

до «Всемирного биографического энциклопедического словаря» (М., 1998, с. 322). Лауреат Державної премії СРСР (1952). Народний артист СРСР (1970).

17 (1863) — 155 років тому народився ( м. Полтава) Леонід

Якович Манько

17

(1863-1922, м. Єлисаветград), актор

і драматург. Навчався у Полтавській гімназії. Сценічну

діяльність розпочав в аматорському гуртку, працював

у російській трупі Г. Виходцева. Потім служив у трупах

М. Кропивницького, М. Старицького, Г. Деркача, О. Суслова, Д. Гайдамаки в Єлисаветграді (1882-1916). Автор п’єс: «Нещасне кохання»,

«Розбите щастя», «Що посієш, те й пожнеш», «Пройдисвіт» та ін.

17 (1898) — 120 років тому народився ( м. Єлисаветград) Амінадав

Мойсейович Каневський (1898-1976, м. Москва), художник. В 1924-30 на-

вчався у ВХУТЕМАСі – ВХУТЕІНі в Москві у Д. Моора, В. Фаворського. Автор ілю-

85

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

страцій до дитячих книжок «Золотой ключик» О.М. Толстого

17

(1942-1943 і 1950), «Мойдодыр» К.І. Чуковського; до творів

М. Гоголя, М. Салтикова-Щедріна, В. Маяковського, а також

карикатур і сатиричних плакатів. У 1936-1976 був співро-

бітником журналу «Крокодил». У 1937 створив популярний

в СРСР образ Мурзилки – жовтого пухнастого персона-

жа у червоному береті, з кашне і фотоапаратом через плече. У 1968 привозив

у Кіровоград виставку своїх творів. Про творчість художника розповідає моно-

графія Ю. Халаминського «А.М. Каневский» (1961). Народний художник СРСР

(1973). Дійсний член АМ СРСР (1973).

17 (1963) — 55 років тому народився Олексій Івано-

17

вич Дорошев, актор. У 1985 закінчив Київський дер-

жавний інститут театрального мистецтва ім. І.К. Карпенка-

Карого. З 1988 на запрошення режисера Олега Натяжного

разом з дружиною актрисою Галиною Романюк служить

у Кіровоградському академічному обласному україн-

ському музично-драматичному театрі ім. М.Л. Кропивницького. На сцені те-

атру корифеїв зіграв понад 100 ролей: Лаврін та Кайдаш («Кайдашева сім’я»

за І. Нечуєм-Левицьким), Граф («Кохання у стилі бароко» за Я. Стельмахом), Радник («Снігова королева» за Г.Х. Андерсеном), Дуремар («Пригоди Буратіно»

за О. Толстим), Синичка («Дебют провінціалки» за Д. Ленським), Дорн («Пять пу-

дів кохання» за п’єсою А. Чехова «Чайка»), Хома Прищепа («Позичений чоловік»

за однойменним романом Є. Гуцала) та ін. Спробував себе в ролі режисера ви-

став «Квартет для двох» та «Жіноча логіка», знявся у епізодичній ролі в серіалі

«Синдром дракона» (2012).

18 (1908) — 110 років тому народився ( с. Суботці

18

Знам’янського району) Микола Леонідович Куль-

чицький (1908-1992), кінооператор. У 1929 закінчив

Державний технікум кінематографії в Одесі. Працював

оператором на Одеській кінофабриці (1928-1934), з 1934

по 1992 – на Київській кіностудії художніх фільмів імені

Олександра Довженка. Зняв понад 40 стрічок: «Сорочинський ярмарок» (1939),

«Іван Франко» (1956), «Киянка» (1959), «Бур’ян» (1966),«На Київському на-

прямку» (1967), «Анничка» (1968), «Олеся» (1971), «Анна і Командор» (1974),

«Женці» (1978), «Високий перевал» (1982), «Не було б щастя…» (1983) та ін.

Має 12 авторських свідоцтв на винаходи в галузі кінотехніки. Відзнака журі

за кращу операторську роботу на Все союзному фестивалі телефільмів (Мінськ, 1971). Заслужений діяч мистецтв УРСР (1983).

86

Пам’ятні дати березня

18 (1943) — 75 років тому народився Валерій Бори-

18

сович Едігей (1943-2017), педагог-методист. Від са-

мого початку його освітянська біографія пов’язана з

Кіровоградом. Починав старшим піонервожатим у СШ № 6.

За порадою В.О. Сухомлинського в 1968 став студентом

Ленінградського педагогічного інституту ім. О.І. Герцена.

Після його закінчення працював у кіровоградській ЗШ № 18, українській гім-

назії ім. Т.Г. Шевченка, був доцентом кафедри психології соціально-педагогіч-

ного інституту «Педагогічна академія» у Кіровограді, викладав у звичайних та

елітних школах Москви. Останні роки життя мешкав у Ізраїлі. До історії педа-

гогіки увійшов як автор оригінальної, що не має аналогів, методики навчання

читанню. Почесний член Російської академії освіти. Доктор психології, профе-

сор. Автор серії навчально-розвивальних посібників: «Вчись читати, малюче»,

«Азбука для малюків», «Нове читання», «Інтелектуальний феєрверк», «Читання

без нудьги» та ін. Академік Шота Амонашвілі відзначає: «Валерій Борисович

Едігей має величезний творчий досвід роботи вчителя початкових класів і талант

розробляти навчально-методичні матеріали для вчителів молодших класів».

Професор Міжрегіональної Академії управління персоналом, доктор психології

Н.Л. Коломинський зізнається: «Якби мене запитали, яким повинен бути сучас-

ний вчитель початкових класів, я, не вагаючись, назвав би Валерія Едігея».

19 (1953) — 65 років тому народилася ( м. Кіровоград)

19

Тетяна Володимирівна Войтюк, спортсменка (фі-

гурне катання). Виступала у танцях на льоду в парі з

Вячеславом Жигаліним. Бронзовий призер чемпіонату

Європи 1970 року. Чемпіонка СРСР 1972 року, срібний при-

зер чемпіонатів СРСР 1969-1971 та 1973 років. У 1976 за-

кінчила факультет журналістики МДУ імені М. В. Ломоносова. Після завершення

спортивної кар’єри була артисткою балету на льоду, журналістом, хореографом, тренером з фігурного катання. Майстер спорту СРСР міжнародного класу.

24 (1883) — 135 років тому народився ( м. Знам’янка)

24

Віталій Павлович Товстоніс (псевдонім В. Таль) (1883-1936), письменник (прозаїк і драматург). Перше

оповідання «Гематоген» надрукувала газета «Рада» (1908).

З 1925 – член літературної організації «Плуг». Автор 13 п’єс:

«Круча» (1918), «Скибині діти» (1926) та ін., повістей «Любі

бродяги» (1927), «Незвичайні пригоди бурсаків» (1929), «У світ» (1930) та ін.

Був репресований на початку 1930-х років. Обставини смерті не з’ясовані.

87

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

24 (1938) — 80 років тому народився ( м. Кіровоград)

24

Вячеслав Васильович Дворниченко, фізик.

Випускник із срібною медаллю Кіровоградської СШ № 21.

У 1961 закінчив факультет авіадвигунів Московського

авіаційного інституту за спеціальністю «Рідинні ракет-

ні двигуни». Брав участь у створенні Ракетно-Ядерного

Оборонного Щита СРСР. Доктор технічних наук (2007). До 1975 працював

у Головному Інституті авіаційного моторобудування СРСР імені П.І. Баранова.

З 1975 – у Московському інституті інженерів цивільної авіації, де працює понад

30 років. У 1989-1994 керував відділом силових установок. Автор класичних до-

сліджень маневровості літаків винищувальної авіації. Нині працює над створен-

ням гіперзвукового літального апарату з рідинним повітряно-ракетним двигу-

ном для Транспортної Повітряно-Космічної Системи. Взірцем ученого для нього

є Ігор Євгенович Тамм, також уродженець Єлисаветграда.

25 (1853) — 165 років тому народився ( с. Петрівка Одеської

25

області) Костянтин Іванович Михайлов-Стоян

(1853-1914 у Софії, Болгарія), оперний співак (лірико-дра-

матичний тенор), режисер, педагог, громадський діяч

(Справжнє прізвище Стоян; псевдоніми Михайлов

і Свєтлов-Стоян). Батьки – вихідці з Болгарії. Після

закінчення Одеської гімназії викладав арифметику у початкових школах

Єлисаветграда. Учасник першої постановки «Вечорниць» П.І.

Ніщинського

8.02.1875 у приміщенні Єлисаветградського Громадського Зібрання. З 1879

по 1882 навчався у Петербурзькій консерваторії. У 1882-1886 працював в укра-

їнських трупах М. Кропивницького і М. Старицького. У 1888-1890 і 1897-1898

– соліст московського Великого театру. На початку 1890-х удосконалював во-

кальне мистецтво в Мілані. У 1893-1894 – соліст Петербурзького Маріїнського

театру. Потім співав на оперних сценах Одеси, Києва, Саратова, Казані. З 1907

жив у Софії, де склав проект організації оперного театру. Записувався на грамп-

латівки (14 творів) у 1903 і 1904. Автор книги «Исповедь тенора» (у 2-х томах), яка надрукована у 1896.

28 (1948) — 70 років тому народився ( с. Павлівка

28

Світловодського району) Микола Борисович Сла-

винський, літературознавець, поет і прозаїк. У 1978 за-

кінчив факультет журналістики Київського університету.

Працював у газетах «Молода гвардія» та «Літературна

Україна», був заввідділом журналу «Київ», заступником го-

ловного редактора журналів «Україна» та «Слово і час», головним редактором

88

Пам’ятні дати березня

журналу «Науковий світ». Автор збірок літературно-критичних есе: «Як зловити

сонячний промінь» (1980), «Волшебные звезды детства» (1984), «Від імені свого

покоління» (1985), науково-художнього видання «Ключі до заповітного» (1987), повісті «Третій арешт» (1983), кримінального роману «Немовлята Сатани»

(2008) та ін. Книг поезій: «Зупини мене, Господи» (1998), «Зачароване коло ко-

хання» (1999), «Срібне диво» (2000), «Світова вдова» (2007), «Тайнопис миті»

(2012), «Янгол милосердний» (2015) та ін. Член Національної спілки письменни-

ків України (1988). Секретар НСПУ. З 2016 – директор видавництва «Український

письменник». Лауреат Міжнародної премії імені Володимира Винниченка, мис-

тецької премії «Київ» імені Євгена Плужника в галузі літератури, літературної

премії імені Олександра Білецького в галузі критики та ін.

30 (1918) — 100 років тому народився ( с. Верблюжка

30

Новгородківського району) Олесь (Олексій) Івано-

вич Жолдак (1918-2000), поет (сатирик, гуморист, па-

родист) і перекладач. Батько письменника, сценариста і

драматурга Богдана Жолдака. Закінчив Запорізький пе-

дагогічний інститут (1940). Учасник Другої світової війни.

Після війни працював у редакціях газет «Радянська Україна» та «Літературна

Україна», у Держлітвидаві України та журналі «Перець». Автор збірок ліричних, гумористичних та сатиричних віршів: «Орлята» (1953), «Відколювання номерів»

(1960), «Перевесло» (1964), «Вибрики Пегаса» (1968), «Маститі мастаки» (1982),

«Рівновага» (1978), «Щоб не журився колос» (1995). Член Спілки письменників

СРСР (1961). Лауреат літературної премії НСПУ ім. Остапа Вишні (1987).

31 (1858) — 160 років тому народився ( м. Єлисаветград)

31

Леонід Георгійович Яковлєв (1858-1919), співак.

Закінчив кавалерійське училище у Петербурзі, служив

ад’ютантом київського генерал-губернатора. Дебютував

на сцені Тифліської опери (1880), 19 років співав

у Маріїнському театрі (з 1887). Кращий виконавець партії

Євгенія Онєгіна в опері П.І. Чайковського, для нього писали ролі А. Рубінштейн

(«Демон»), Е. Направник («Троєкуров») та інші композитори. Двадцятиріччя

творчої діяльності відзначив концертом у Єлисаветграді (1907). Відвідав громад-

ську жіночу гімназію, був розпорядником балу. Згодом працював режисером та

співаком у театрах Казані й Саратова. Дехто з дослідників вважає його прототи-

пом образу поручика Леоніда Юрійовича Шервинського у романі М. Булгакова

«Біла гвардія».

89

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

31 (1888) — 130 років тому народився ( м. Єлисаветград)

31

Генріх Густавович Нейгауз (1888-1964), піаніст, ге-

ній фортепіанної педагогіки, що створив свою виконавчу

школу. Троюрідний брат польського композитора Кароля

Шимановського. Навчався у свого батька піаніста Густава

Нейгауза. У 1914 закінчив школу вищої майстерності

Академії музики «Майстершуле» у Відні, якою керував Леопольд Годовський, у 1915 – екстерном Петербурзьку консерваторію. У 1918 в Єлисаветграді разом

з К. Шимановським, В. Дешевовим, Б. Гайсинським, Л. Балановською та інши-

ми музикантами влаштовував концерти у залі жіночої гімназії. Перша дружина

Зінаїда Миколаївна Єремеєва – учениця музичної школи Нейгаузів, яка приїхала

в Єлисаветград у 1917 з Петербурга; згодом стала дружиною поета Б. Пастернака.

Друга – Міліца Сергіївна Соколова-Бородкіна (1892-1960) – походила з дворян-

ської родини Єлисаветградського повіту. Професор Київської (1919-1922) та

Московської (1922-1964) консерваторій. Був заарештований у листопаді 1941, після 8-місячного ув’язнення перебував у засланні в Свердловську. Відновлений

у правах у 1944 після колективного клопотання, підписаного Д. Шостаковичем, І. Москвіним та іншими діячами культури. Народний артист РРФСР, доктор мис-

тецтвознавства, автор класичної праці «Об искусстве фортепианной игры» (пе-

рекладена на 10 мов народів світу), книги «Размышления, воспоминания, дне-

вники. Избранные статьи. Письма к родителям». Представлений в енциклопедії

«Сто великих музыкантов» (автор-упорядник Д.К. Самін). У Кіровограді його

іменем названо вулицю, а на будинку, де народився видатний музичний педагог, встановлено меморіальну дошку. Від 1981 року в місті при дитячій музичній шко-

лі працює музей Генріха Нейгауза. 12.04.2013 за ініціативою Кіровоградського

музичного училища встановлено погруддя юному Г.Г. Нейгаузу. Того ж року світ

побачила книга кіровоградського музикознавця Марини Долгіх «Нейгаузи: ва-

ріації на єлисаветградську тему». З 1988 у Кіровограді щорічно влаштовується

Всеукраїнський фестиваль-конкурс «Нейгаузівські музичні зустрічі».

31 (1978) — 40 років тому народився ( м. Знам’янка) 31

Сергій Вікторович Капелюха (1978-2015), ге-

рой АТО. Закінчив 9 класів Знам’янської ЗШ №

4.

Здобув спеціальність «помічник машиніста електрово-

за» у Знам’янському професійно-технічному училищі

№ 12, яке закінчив у 1996 році. Працював на залізниці

за спеціальністю. 10.07.2015 пішов добровольцем на війну. Був солдатом, кулеметником 9-ї роти 53-ї окремої механізованої бригади. 13.11.2015, вико-

нуючи бойове завдання, під час нерівного бою поблизу смт Верхньоторецьке

90

Пам’ятні дати березня

Ясинуватського району Донецької області був тяжко поранений. Помер під

час транспортування до військового шпиталю. Похований у місті Знам’янка

на Алеї слави Героїв. Почесний громадянин м. Знам’янка. Вулицю Залізничну, на якій проживав герой, перейменовано на його честь. Один з електропої-

здів Знам’янського депо, що курсує за маршрутом Поміч на – Шевченко, став

іменним: його названо на честь Сергія Капелюхи. Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2016).

91

ЯК ЄЛИСАВЕТГРАДЕЦЬ СТАВ У США

СПІВРОБІТНИКОМ ЦРУ, А ЙОГО СИН –

ВИДАТНИМ МУЗИКАНТОМ ТА ГРОМАДСЬКИМ

ДІЯЧЕМ

Мы только одна река. Мы только одно море.

И она течет через вас, и она течет через меня.

Мы всего лишь один человек.

Мы являемся одним и тем же.

Мы все один дух. Мы все одно имя.

Мы отец, мать, дочь и сын

Еще на заре творения, мы едины.

Мы являемся одним.

З пісні Пітера Ярроу «Річка Йордань»

А все-таки цікаво, хто й коли і з якого

приводу про вихідців з України, які стали

емігрантами, висловився напрочуд образно:

«Нашого цвіту — по всьому світу!» У свою

чергу, В’ячеслав Чорновіл відзначав: «Такою

розсіяністю по світу, як українці, може похва-

литися (чи засмутитися?) хіба що біблійний

єврейський народ». Щодо уродженців Єли-

Логотип радіостанції

саветграда, то цей крилатий вислів стосуєть-

«Свобода»

ся їх передусім. Тому одна з провідних тем,

яка мене особливо цікавить, — це долі наших земляків, які змушені були

емігрувати, рятуючи життя або в пошуках кращої долі, в інші країни світу, переважно в США, та їхніх нащадків. Хто б міг уявити, що через 25 років

після проголошення незалежності України утвориться така держава, яку

згодні покинути 35 % її громадян?

Свого часу я навіть написав розлогу статтю «Видатні американці — уро-

дженці Єлисаветграда». Про сина одного з них Пітера Ярроу варто розпові-

сти окремо, оскільки завдяки йому вдалося більше дізнатися про життєвий

шлях батька Бернарда Ілліча Ярроу (1899-1973), зокрема уточнити дату

народження та дізнатися його справжнє прізвище.

Виявляється, народився він у Єлисаветграді не в 1890 році, як ми вва-

жали, а 13 серпня 1899 року. Навчався в Єлисаветградській гімназії. Всту-

пив до Новоросійського університету в Одесі, але пробув у ньому недовго.

Емігрувавши до Польщі, продовжив навчання у Краківському університеті.

92

Пітер Ярроу

З 1922 року жив у США. Тоді ж англізував своє слов’янське ім’я та прізви-

ще Борис Ярошевич на Бернарда Ярроу (у перекладі з англійської — дере-

вій). У 1928 році закінчив юридичний факультет Колумбійського універ-

ситету. До 1937-го Ярроу займався юридичною практикою в Нью-Йорку.

З 1938 по 1942 рік — помічник окружного прокурора Нью-Йорка. У 1942

році Бернард Ярроу вступив на службу до щойно створеного Управління

стратегічних служб (УСС), попередника Центрального Розвідувального

Управління (ЦРУ) США. Був спеціальним помічником начальника УСС

генерала Вільяма Донована (1883-1959), якого називають «батьком амери-

канської розвідки», «батьком ЦРУ».

Під час Другої світової війни з 1942 по 1945 рік виконував розвіду-

вальну місію в Югославії щодо формування майбутнього уряду цієї краї-

ни. Брав участь у переговорах в Лондоні як

помічник американського посла між Шуба-

шичем, Тіто та королем Петром. Цікаво, що

він згадується у книзі радянського історика

Льва Безименського «Тайный фронт про-

тив второго фронта» (1987): «Как гласят

документы, еще в январе 1943 года предста-

витель УСС Бернард Ярров (в просторечии

белоэмигрант Жаров) связался с крупными

румынскими предпринимателями Эдгаром

и Максом Аушнитами. Те, в свою очередь,

обратились к румынскому диктатору Иону

Пітер Ярроу в юності

Антонеску. Как докладывал Ярроу Доновану от имени Макса Аушнита, Антонеску готов выйти из войны, если “получит от Соединенных Штатов

гарантии независимости Румынии”».

У квітні-червні 1945 року Ярроу був членом американської делегації

на установчій конференції ООН у Сан-Франциско. З 1945 по 1952 рік пра-

цював у юридичній фірмі Салліван і Кромвель. Уродженець Єлисаветграда

став одним із засновників радіостанції «Вільна Європа» («Радіо «Свобода») (1952), її віце-головою (1954-1957) та старшим віце-головою (1957-1972).

Отже, майже 20 років наш земляк був одним з керівників найвпливовішої

радіомовленнєвої організації світу, яка до 1971 року безпосередньо підпо-

рядковувалася та фінансувалася ЦРУ США. На першому логотипі «Радіо

Свобода», який використовувався до 2005 року, зображений Дзвін Свободи

— один з головних символів американської боротьби за незалежність. Су-

часний логотип містить зображення факела, що символізує істину, знання, освіту, свободу тощо. Попри заборону слухати «ворожі голоси» та потужне

глушіння, що здійснювалося спецслужбами, «Радіо «Свобода» в Радян-

ському Союзі користувалося великою популярністю. Адже воно висвітлю-

93

Пітер Ярроу

вало факти радянської історії та сучасні події, приховувані від народу, ди-

сидентський рух та репресії проти інакодумців, розповідало про заборонені

в СРСР твори художньої літератури тощо.

З повагою ставилися до Ярроу в емігрантських колах США. Останньою

книгою, що він отримав у дарунок незадовго до смерті, був збірник есе та

статей відомого письменника Романа Гуля «Одвуконь. Советская и эми-

грантская литература» з автографом: «Дорогому другу Бернарду Ильичу

Яррову очень и очень дружески. Роман Гуль. 1973. N. Y.» На смерть Ярроу

некрологом відгукнулася найвпливовіша американська газета «Нью Йорк

Таймс» (опублікований 26 травня 1973 року). В ЦРУ наш земляк, як бачи-

мо, був далеко не пересічною постаттю і, очевидно, гриф таємності з нього

остаточно не знято. Принаймні, жодного фотознімка в Інтернеті відшукати

не вдалося. Натомість архів Бернарда Ярроу (а це 5 420 аркушів!) зберіга-

ється у меморіальній бібліотеці 34-го президента США Дуайта Ейзенхауе-

ра (1890-1969) в місті Абілін, штат Канзас.

Натомість про його сина, всесвітньовідомого співака та громадського ді-

яча Пітера Ярроу, який народився 31 травня 1938 року в Манхеттені (Нью-

Йорк), інформації в Інтернеті стільки, що голова йде обертом. Пітера Ярроу

називають легендою фольк-рок музики США. Він — один з учасників супер-

популярної групи «Пітер, Пол і Мері» (створена у 1961 році й названа за іме-

нами її учасників), що стала знаменитою завдяки таким пісням, як «Пафф

— чарівний дракон» (вважається найпопулярнішою в англомовному світі

дитячою пісенькою), «Якби у мене був молоток» (виконувалася у березні

1963 року під час історичної ходи за громадянські права у Вашингтоні у при-

сутності 250-тисячного натовпу, коли Мартін Лютер Кінг виголосив свою

славнозвісну промову за рівноправність «У мене є мрія»), «Річка Йордань»

(читай епіграф) та багатьом іншим. З 1962 по 1969 рік група «Пітер, Пол і

Мері» отримала 5 премій «Греммі» — музичної нагороди Американської ака-

демії звукозапису. Тріо допомогло «розкрутитися» Бобу Ділану (лауреату

Нобелівської премії з літератури 2016 року), включивши до свого реперту-

ару декілька його пісень. А загалом Пітер Ярроу записав 61 альбом. Нині він

виступає з донькою Бетакі та сином Крістофером.

У 1999 році Пітер заснував некомерційну доброчинну організацію під

назвою «Повага дією», «підґрунтям якої є його пристрасна віра в те, що му-

зика, з її здатністю об’єднувати спільноти і бути каталізатором змін, може

стати унікальним організаційним знаряддям і водночас джерелом натхнен-

ня для дітей. Проект використовує музику і відео у поєднанні зі шкільною

програмою морального виховання, щоб боротися з агресією у школах і

створювати безпечне середовище для дітей, сповнене співчуття і турботи».

Та найголовніше: Пітер Ярроу, виявляється, з 2010 по 2013 рік кілька

разів відвідував Україну. У 2011 році його благодійна організація «Пова-

94

Пітер Ярроу

га дією» започаткувала в Укра-

їні некомерційний проект «Не

смійся з мене», який пропагує

серед українських школярів

принципи поваги та взаєморо-

зуміння. Спеціально для цієї

програми, яку вже запровади-

ли в себе понад 22 тисячі аме-

риканських шкіл, Пітер Ярроу

написав пісню «Не смійся з мене». Спільний безкоштовний концерт Пі-

тера Ярроу та народної артистки України Марії Бурмаки, яка підготувала

українську версію пісні «Не смійся з мене», відбувся 18 грудня 2010 року

в Українському Домі в Києві. Пітер з Марією навіть записали диск україн-

ською мовою для кампанії, спрямованої проти агресії в школах. Крім Києва, Ярроу відвідав Львів, зокрема зустрічався з дітьми та педколективом ки-

ївської ЗОШ № 168, зі студентами Інституту міжнародних відносин НАУ, презентував у Будинку вчителя свій проект «Як покращити світ засобами

музики й освіти». Приблизно 400 шкіл України разом з волонтерами Кор-

пусу Миру почали впроваджувати проект Пітера «Не смійся з мене».

Картаю себе за те, що

не помітив цю подію відра-

зу, оскільки й не здогаду-

вався, що Пітер Ярроу —

син Бернарда Ярроу (пріз-

вище досить поширене).

Більше того, в Інтернеті

натрапив на повідомлення,

що 21 листопада 2014 року

в Кіровограді відбулося

засідання Ради євроклубів

Кіровоградщини, під час

якої відбувся тренінг «По-

Пітер Ярроу і Марія Бурмака

вага дією», на якому учас-

ників ознайомили з освітньо-виховним проектом Пітера Ярроу «Не смійся

з мене», «метою якого є створення атмосфери уваги, співчуття і співпраці

в шкільному класі. Корисні вправи та тести, відеоролики про толерантність, цікава інформація та загальне співання пісень зробили тренінг цікавим та

насиченим для аудиторії».

На мій погляд, була втрачена унікальна нагода запросити Пітера Яр-

роу відвідати рідне місто його батьків. Впевнений, що він не відмовився б!

Адже в одному з інтерв’ю в Україні підкреслив: «Мої батьки народилися

95

Пітер Ярроу

в Єлисаветграді — тепер це Кіровоград… Якби я народився тут, мене б звали

Петро Ярошевич». До речі, мати Пітера Віра Ярроу (дівоче прізвище Бур-

такова) (1904-1991), від якої він успадкував артистичний хист та поважне

ставлення до проблем педагогіки, 30 років викладала англійську мову та

літературу, риторику та драматичне мистецтво у середній школі для дівчат

(10-12 класи).

Я, коли прочитав підрядковий переклад однієї із найзнаменитіших пі-

сень Пітера Ярроу «Якби у мене був молоток», відразу згадав символіку

логотипу радіостанції «Свобода», на диво йому співзвучний. Напевне ж ло-

готип розроблявся та безпосередньо затверджувався батьком співака Бер-

нардом Ярроу як одним з керівників радіо «Свобода». Переконайтеся самі:

«Якби у мене був молоток справедливості, якби у мене був дзвін свободи, якби у мене була пісня про любов — я б бив молотком, дзвонив би у дзвін

і співав би цю пісню вранці, вдень і вночі, щоб настала любов між моїми

братами і сестрами по всій країні…»

96

КВІТЕНЬ

1 (1893) — 125 років тому народився ( м. Єлисаветград)

1

Юрій Олександрович Нікольський (1893-1922), поет, літературознавець, історик літератури. Син ветери-

нарного лікаря О.І. Нікольського (1860-1933), депутата 3-ї

Державної Думи. Закінчив Виборгське комерційне учили-

ще та історико-філологічний факультет Петербурзького

університету. Викладав в університеті Нижнього Новгорода. З листопада 1920

в еміграції у Константинополі, потім Чехословаччині та Сербії. У вересні 1921

нелегально повернувся в Росію, був заарештований, помер від тифу у в’язниці.

Друг видатного літературознавця Бориса Ейхенбаума. Досліджував російську лі-

тературу ХІХ ст.: «Тургенев и писатели Украины», «История одной дружбы. Фет

и Полонский», «Тургенев и Достоевский. История одной вражды» та ін. Із сучас-

ників особливо шанував Олександра Блока та Анну Ахматову.

3 (1878) — 130 років тому народилася ( м. Єлисаветград)

3

Єлизавета Андріївна Аведикова-Потоцька

(1878-1968), актриса. Працювала в українських театрах

Кременчука, Донецька, Миколаєва, Артемівська, Херсона, Дніпродзержинська. Грала головні ролі українського кла-

сичного репертуару: Ганну («Безталанна» І. Карпенка-

Карого), Вустю («Ой, не ходи, Грицю, та й на вечорниці» М. Старицького) та ін.

Заслужена артистка УРСР (1948).

3 (1918) — 100 років тому народився ( слобода

3

Суха Кобиляцького району на Полтавщині) Олесь

Терентійович Гончар (1918-1995), письменник та гро-

мадський діяч. У 1938-1941 навчався на філологічному фа-

культеті Харківського університету. У 1941 добровольцем

пішов на фронт. Визволяв Кіровоградщину взимку 1944

у складі 89-ї стрілецької дивізії, яка відтоді почала називатися Кіровоградською.

Про це розповідає у романі «Прапороносці» (1946-1948) та «Щоденниках», опу-

блікованих у 2001. Після війни закінчив Дніпропетровський університет (1946).

У 1959-1971 – голова правління Спілки письменників України. Перший роман

«Прапороносці» витримав понад 150 видань мовами народів СРСР і зарубіжних

країн. Твори виходили у 7 томах. Академік АН УРСР (1978), Герой Соціалістичної

Праці. Лауреат трьох Державних премій СРСР за романи «Прапороносці» (1947, 1948) і «Твоя зоря» (1982); Державної премії УРСР імені Тараса Шевченка за ро-

97

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

ман «Людина і зброя» (1962), Ленінської премії за роман «Тронка» (1964). У 2016

у Кіровограді вулицю Красіна перейменували на вулицю Олеся Гончара.

4 (1958) — 60 років тому народився ( с. Деріївка Онуф-

4

ріївського району) Анатолій Васильович Пивовар, економіст, історик . Середню школу закінчив у с. Червона

Кам’янка Олександрійського району. У 1983 закінчив еко-

номічний факультет Київського університету. Кандидат

економічних наук (1987). Працював на наукових та керівних

посадах в установах АН України та її Президії, Міністерстві праці України, у Вищій

атестаційній комісії України. З 1996 – в апараті Верховної Ради України. З 2016

– перший заступник керівника Головного організаційного управління Верховної

Ради України. Більшість наукових праць – у галузі економіки та джерелознав-

ства. Автор джерелознавчих видань: «Поселення Задніпрських місць до утво-

рення Нової Сербії в документах середини ХVІІІ ст.» (2003), упорядкував та видав

щоденникові записи Й. А. Гільденштедта «Подорож Єлисаветградською про-

вінцією у 1774 році» (2005), збірник документів і матеріалів «Кіровоградщина: витоки історії краю» (2008), «Фонд Херсонської духовної консисторії: відомо-

сті про метричні записи 1780-1812 років» (2008), «Вільні матроси сіл Деріївки і

Куцеволівки» (2014) та ін. Пропонував перейменувати Кіровоград в Інгулгород.

Лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястребова (2004).

Заслужений економіст України (2008).

6 (1918) — 100 років тому народився ( м. Єлисаветград)

6

Петро Григорович Пустовойт (1918-2006), літера-

турознавець. Навчався у Кіровоградській СШ № 6. У 1941

закінчив Московський інститут філософії, літератури

та історії (МІФЛІ). Учасник Другої світової війни (пере-

кладач-радіорозвідник). Після війни викладав у МДУ

ім. М.В. Ломоносова. Доктор філологічних наук (1968), професор (1970).

Був одним з постійних авторів журналу «Филологические науки» (з 1958).

Лауреат премії ім. М.В. Ломоносова II ст. за цикл робіт «Художественный мир

И.С. Тургенева». Автор багатьох монографій, методичних посібників. Написав

книгу «Пестрые лики войны: Дневник военного переводчика – радиоразведчи-

ка» (1998). Заслужений працівник культури Російської Федерації.

7 (1863) — 155 років тому народився ( с. Ковалівка, передмістя Єлисаветграда)

Фелікс Михайлович Блуменфельд (1863-1931), піаніст, диригент, ком-

позитор і педагог. Дитинство та юність пройшли в Єлисаветграді, де бать-

ко Михайло Францевич працював викладачем музики і французької мови

98

Пам’ятні дати квітня

в Єлисаветградському земському реальному училищі

7

(ЄЗРУ). Дядько Генріха Нейгауза. Першими вчителями му-

зики були старший брат Станіслав і Густав Вільгельмович

Нейгауз. В 1880 закінчив ЄЗРУ, у 1885 – Петербурзьку

консерваторію. З 1897 по 1905 працює викладачем

Московської консерваторії, професор – з 1922. У 1918-1920

– директор музично-драматичного інституту ім. М. В. Лисенка і одночасно

професор (1920-1922) Київської консерваторії. Найвідоміші учні: В. Горовиць, О. Дуб’янський, С. Барер. Автор романсів, камерно-інструментальних, фортепі-

анних п’єс, симфоній, збірки обробок українських народних пісень.

7 (1898) — 120 років тому народилася ( с. Петрушево

7

Єлисаветградського повіту, нині с. Показове Доброве-

личківського району) Раїса Яківна Райт-Ко вальова

(дівоче прізвище Чорномордик) (1898-1988), пе-

рекладач, літературний критик, мемуарист . Вступила

до Харківського медичного інституту. У Харкові познайоми-

лася з поетом Хлєбніковим, переклала декілька його віршів на німецьку мову.

У 20 років вільно володіла французькою та німецькою мовами, писала вірші, згодом самостійно вивчила англійську. У 1923 закінчила медичний факультет

МДУ ім. М.В. Ломоносова, працювала в ленінградській лабораторії академіка

І. Павлова (1924-1930), паралельно почала займатися художніми переклада-

ми, які принесли їй світове визнання. Перекладала твори Ф. Кафки (романи

«Процес» і «Замок»), Дж. Селінджера («Над прірвою у житі»), У. Фолкнера

(«Місто»), К. Воннегута («Колискова для кішки», «Бойня номер 5») та багатьох

інших письменників. Автор художньої біографії «Роберт Бернс» (1959), написа-

ла спогади про Маяковського (перекладала його на німецьку мову), Хлєбникова, Ахматову і Пастернака.

7 (1938) — 80 років тому народився ( смт Ново архан гельськ)

7

Анатолій Романович Загравенко, поет. З 1964 –

на журналістській роботі. У 1971 закінчив Московський

літературний інститут. Як поет дебютував 1957 у журналі

«Жовтень» (Львів). Працював у редакціях районних і місь-

ких газет Кіровоградської області (м. Знам’янка). Автор збі-

рок поезій: «Іскрини дощу» (1990), «Спадок» (1997), «Дике поле» (1998), «Меди

полинові» (1999), «Доля» (2000), «Сповідь» (2001), «Часослов» (2002), «Щастя»

(2003), «Майдан» (2004), «Пошук» (2006), «Ностальгія» (2007),«Поеми» (2010),

«Твори в двох томах» (2012) та ін. Член Національної спілки письменників України

(2004). Лауреат обласної літературної премії імені Євгена Маланюка (2014).

99

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

10 (1933) — 85 років тому народився ( с. Володимирівка

10

Компаніївського району) Віктор Семенович Близ нець

(1933-1981), письменник. Закінчив факультет журналісти-

ки Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка

(1957). Працював у редакціях журналів «Піонерія»,

«Малятко», у видавництві «Молодь». Друкуватися почав

у 1959. Автор творів для дітей: збірки оповідань «Ойойкове гніздо» (1963), пові-

стей «Паруси над степом» (1965), «Землянка» (1966), «Древляни» (1968), «Звук

павутинки» (1970), «Мовчун» (1972), «Женя і Санько» (1974), казки «Земля світ-

лячків» (1979), роману «Підземні барикади» (1977) та ін. Вибрані твори виходи-

ли у двох томах (1983). Автор перекладу та переспіву для дітей «Повісті минулих

літ» (1980). Лауреат премії ім. Лесі Українки (1988). Національна Спілка письмен-

ників України заснувала літературну премію «Звук павутинки» ім. В.С. Близнеця

за кращі твори для дітей.

10 (1938) — 80 років тому народився ( с. Куца Балка

10

Вільшанського району) Микола Григорович Біло-

польський, економіст. У 1964 закінчив обліково-фі-

нансовий факультет Донецького інституту радянської

торгівлі. Працював науковим співробітником Інституту

економіки промисловості АН УРСР (1964-1966), ст. викла-

дачем Інституту радянської торгівлі (1966-1974), деканом Донецького універ-

ситету (1974-1979), ректором Донецького економічно-гуманітарного інституту

(1992-1993). З 2000 – завідувач кафедри обліку та аудиту Приазовського тех-

нічного університету (Маріуполь). Доктор економічних наук (1990), професор

(1990). Віце-президент Академії економічних наук України (з 1993). Автор по-

над 90 наукових праць, зокрема монографій: «Энвироника – наука о разви-

тии и совершенствовании общества и мира» (1997), «Основы производствен-

но-хозяйственной энвироники» (1990) та ін. Нагороджений медаллю ім. Туган-

Барановського. Почесний громадянин смт Вільшанки.

12 (1858) — 160 років тому народилася ( м. Єлисаветград)

12

Варвара Андріївна Достоєвська (1858-1935), доч-

ка Андрія Михайловича Достоєвського (міського архі-

тектора Єлисаветграда у 1849-1858), молодшого брата

Федора Михайловича Достоєвського. У 1876 вийшла заміж

за В.К. Савостьянова. Ф.М. Достоєвський був запрошений

на її весілля, але приїхати не зміг, про що повідомив у листі. Варвара Андріївна

та її чоловік перебували у добрих родинних стосунках з Федором Михайловичем, який подарував чоловіку племінниці свою фотографію з написом: «Владимиру

100

Пам’ятні дати квітня

Константиновичу Савостьянову от любящего его Ф. Достоевского». Пізніше

Варвара Достоєвська написала книгу «Воспоминания о встречах со своим дядей

Ф.М. Достоевским».

15 (1928) — 90 років тому народився Василь

15

Пилипович Сумцов (1928-1997), інженер, педа-

гог. У 1952 закінчив Київський політехнічний інститут.

Працював інженером Тихорецького машинобудівного заво-

ду «Красный молот» (1952-1956), заступником головного

металурга Ворошиловградського машинобудівного заводу

(1956-1958), завідувачем кафедри ливарного виробництва Ворошиловградського

машинобудівного інституту (1962-1984), професором кафедри ливарного ви-

робництва Харківського політехнічного інституту (1984-1988). Доктор технічних

наук. З 1988 – завідувач кафедри машин і технології ливарного виробництва

КІСМу. Відомий вчений у галузі обладнання ливарного виробництва. Автор понад

300 наукових праць, монографії та навчального посібника; багатьох винаходів.

15 (1938) — 80 років тому народився ( м. Бобринець)

15

Віктор Федорович Корж (1938-2014), поет, літе-

ратурознавець. У 1962 закінчив Дніпропетровський уні-

верситет. Працював викладачем у технікумі, завідуючим

кафедрою української літератури Дніпропетровського уні-

верситету, завідуючим редакцією видавництва «Промінь».

Автор 13 поетичних книг: «Борвій» (1966), «Закон пензля» (1967), «Зелені

камертони» (1969), «Повернення в майбутнє» (1971), «Аметист» (1972),

«Літочислення» (1976), «Очі доброї долі» (1978), «Корінь добра», «Твердиня»

(1981), «Світ звичайних фантазій» (1984), «Осіннє чекання весни» (1987) та ін.

Твори перекладалися польською, словацькою, англійською, німецькою, пор-

тугальською та іншими мовами. Лауреат республіканської літературної премії

ім. А. Малишка (1983). Лауреат Міжнародної літературно-мистецької премії іме-

ні Григорія Сковороди (2010).

15 (1938) — 80 років тому народився ( с. Сасівка

15

Компаніївського району) Юрій Миколайович Маті-

вос, журналіст і краєзнавець. Закінчив історичний фа-

культет Одеського університету. Впродовж багатьох ро-

ків працював кореспондентом кіровоградських газет

«Кіровоградська правда», «Народне слово», «Вечірня газе-

та» та ін. Автор сотень статей історико-краєзнавчої тематики у місцевих та ки-

ївських часописах. Відстоює гіпотезу, що до заснування фортеці Св. Єлисавети

101

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

буцімто існувало суто українське поселення Новокозачин, від якого має вести

свій літопис сучасний Кропивницький. Автор путівників-довідників (разом із

В.О. Сандулом) «Кіровоград» (1976), «Туристські маршрути Кіровоградщини»

(1978). Автор книг: «Місто на сивому Інгулі» (2004), «Сторінки безсмертя»

(2005), «Вулицями рідного міста» (два видання у 2008 та 2017), «Історія одні-

єї родини» (2009), «Тарасові шляхи Приінгулля» (2014) та ін. Почесний член

Всеукраїнського товариства краєзнавців (1996). Нагороджений Почесною

Грамотою Верховної Ради України (2016). Заслужений журналіст України (1998).

Лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястребова (1995).

16 (1893) — 125 років тому народився ( м. Єлисаветград)

16

Юхим Ісайович Білостоцький

(1883-1961),

скульптор. Навчався в Одеському художньому учили-

щі (1913-1918, 1919-1922) у К. Костанді та Б. Едуардса.

До 1920 працював художником відділу мистецької пропа-

ганди «ЮгРОСТА» (від 1921 – РАТАУ). У 1927-1933 брав

участь в оформленні залізничного вокзалу в Києві. У 1941-1944 – головний

художник Кустанайського обласного драматичного театру. Працював у галузі

монументальної пластики й портрета. Твори: «Портрет М. Заньковецької» (мар-

мур, 1936), «П. Тичина» (теракота, 1937), надгробок композитора М. Лисенка

на Байковому кладовищі у Києві (1939, бетон) та ін.

17 (1843) — 175 років тому народився ( с. Виноградове

17

поблизу Новомиргорода) Федір Дмитрович Бол-

тенко (1843-1818), військовий топограф. Освіту отримав

у Київському училищі військового відомства. На служ-

бу вступив 23.05.1863 топографом 2-го класу при шта-

бі Віленського військового округу. З 1866 по 1869 брав

участь у зйомці Царства Польського (1866-1869). У 1871 закінчив Військово-

Топографічне училище, випущений підпоручиком у Корпус військових топогра-

фів. Брав участь у зйомках Бессарабії (1872-1873). Учасник російсько-турецької

війни 1877-1878. Проводив астрономо-геодезичні роботи в Болгарії (1878-1881).

У 1900 – начальник партії та завідуючий топографічними роботами в Забайкаллі

(1900). Учасник російсько-японської війни 1904-1905. Помічник начальника

топографічної зйомки Санкт-Петербурзької губернії та Фінляндії (1912-1915).

Звільнений зі служби за хворобою у 1915. Генерал-майор. Нагороджений ордена-

ми: Св. Станіслава 3-го ст. (1879); Св. Анни 3-го ст. (1880); Св. Станіслава 2-го ст.

(1888); Св. Анни 2-го ст. (1891); Св. Володимира 4-го ст. (1896); Св. Володимира

3-го ст. (1906). Після відставки поселився у рідному селі, де й помер.

102

Пам’ятні дати квітня

18 (1948) — 70 років тому народився ( с. Ставидла

18

Олек сандрівського

району)

Василь Ананійович

Стежка, біолог. Закінчив Київський медичний інститут

ім. О. М. Богомольця (1972). Працює завідуючим відділом

медико-біологічних досліджень Інституту медицини праці

АМН України. Академік, дійсний член Нью-Йоркської АН, член Міжнародного товариства патофізіологів, був членом Федерації космонав-

тики СРСР. Доктор біологічних наук. Автор 174 наукових праць.

21 (1948) — 70 років тому народився ( с. Вільне Коропсь-

21

кого району Чернігівської області) Микола Іванович

Москаленко, підприємець, меценат. У 1971 закінчив

гідротехнічний факультет Українського інституту вод-

ного господарства (м. Рівне). 3

1974 живе і працює

на Кіровоградщині. У 1978-1986 – керуючий трестом

«Кіровоградводбуд». 3 1986 по 1988 – голова виконкому Кіровоградської міської

ради. У 1988-1990 – заступник голови Кіровоградського облвиконкому. З 1990

по 1991 очолював об’єднання «Кіровоградголовпостач», з 1991 – генеральний ди-

ректор Кіровоградської товарно-сировинної компанії «Кіровоградголовпостач», з 1996 – голова правління ВАТ «Інтерресурси». Збудував власним коштом у селі

Суботці Знам’янського району церкву на честь Святого Преподобного Максима

Сповідника. Храм освячений 7.03.2002 Предстоятелем УПЦ, Митрополитом

Київським та всієї України Блаженнійшим Володимиром. Головний підрядник усіх

будівельних робіт з реконструкції та реставрації «театру корифеїв» у Кіровограді, здійснених ВАТ «Інтерресурси (2012). Нагороджений орденом «За заслуги» 3-го

і 2-го ступенів. Почесний громадянин м. Кіровограда (2008).

22 (1983) — 35 років тому народився ( м. Кіровоград)

Володимир Анатолійович Кріпак

22

, композитор, му-

зичний продюсер, звукорежисер. Навчався на музично-пе-

дагогічному факультеті КДПУ ім. В.К. Винниченка (2002) та в Академії керівних кадрів культури і мистецтва України

(2002-2005). Працював з відомими виконавцями української

естради. З 2006 по 2016 написав музику до 60 фільмів та серіалів: «Штольня»

(2006), «Дом, милый дом» (2007), «Инди» (2007), «Старики-полковники» (2007),

«Дни надежды» (2007), «Смерть шпионам» (2008), «Хорошие парни» (2008),

«Право на помилование» (2009), «Про любов» (2009) та ін.

25 (1928) — 90 років тому народився ( Житомирська область) Анатолій

Андрійович Богульський (1928-2010), історик, педагог. Навчався у кі-

103

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

ровоградських СШ № 14 і № 5. У 1952 закінчив історич-

25

ний факультет Кіровоградського державного педаго-

гічного інституту ім. О.С. Пушкіна, у 1966 – аспірантуру

Харківського державного університету. Кандидат історич-

них наук (1969). До 1976 викладав у Кіровоградському ін-

ституті сільськогосподарського машинобудування. З 1984

по 1991 – декан історичного факультету КДПІ ім. О.С. Пушкіна, доцент. Далі

працював на посадах декана юридичного факультету Кіровоградського інсти-

туту регіонального управління та економіки, заступника декана, завідувача

кафедри історії та теорії права, професор цієї кафедри до 2007. Доцент кафе-

дри теорії і методики Кіровоградського обласного інституту післядипломної

педагогічної освіти імені Василя Сухомлинського. Член редколегії та автор ста-

тей тому «Історія міст і сіл Української РСР. Кіровоградська область» (1972).

Працював провідним науковим редактором «Книги пам’яті України ». Автор по-

над 150 наукових праць: «Історія Світловодського краю: навчальний посібник»,

«Нариси історії профспілок Кіровоградщини», «100 років на захисті прав та

інтересів трудящих».

25 (1963) — 55 років тому народилася ( м. Світловодськ) 25

Ольга Іванівна Маховська, психолог та публіцист.

Закінчила з відзнакою факультет психології Харківського

державного університету. З 1985 працювала психоло-

гом у психіатричній лікарні, Центрі реабілітації підлітків.

Нині старший науковий співробітник Інституту психології

Російської Академії Наук. Кандидат психологічних наук (1993). З 1993 по 1998

– координатор регіональних програм російського підрозділу «Євроталант» під

егідою Ради Європи. Директор дитячого телевізійного проекту «Улица Сезам

в России» (2005-2007), консультант телевізійних проектів на СТС, Першому

каналі (2008-2013), доцент ВДІКу (2013-2015), де викладала психологію твор-

чості для майбутніх сценаристів та режисерів. Автор книг, присвячених міжо-

собистісним стосункам, дитячій психології, психології сім’ї: «Соблазн эмигра-

ции, или женщинам, отлетаюшим в Париж» (2003), «Ироническая психология, или Психологи тоже женщины» (2006), «Телемания: болезнь или страсть» (2007),

«О чем говорить с ребенком? Инструкция по выживанию для современного рос-

сийского родителя» (2008), «Zапасная женщина. Зачем?» (2009), «Antiбрачный

синдром» (2009), «Как спокойно говорить с ребенком о жизни, чтобы потом

он дал вам спокойно жить» (2010), «Коммуникативный опыт личности» (2010),

«Непослушный ребенок: перезагрузка» (2012), «365+1 правило современных

родителей на каждый день счастливого года. Книга для родителей» (2013) та ін.

104

Пам’ятні дати квітня

Автор і колумніст журналу «Психология на каждый день». Лауреат премій урядів

Росії, США, Франції, Великої Британії, Тайваню, Польщі.

26 (1943) — 75 років тому народилася ( м. Помічна Доб ро-

26

величківського району) Надія Іванівна Падурська, живописець-самоук. Інвалід з дитинства, прикута

до інвалідного візка. Живописом почала займатися пізно

(у 45 років), користуючись порадами кіровоградського

художника Володимира Плітіна та мистецтвознавця Елли

Янчукової. Лауреат Всесоюзного фестивалю народної творчості в Москві (1987).

Про її творчість знято кінострічку «Храм Добра Надії Падурської», видано буклет

«Безмежний світ Надії Падурської», каталог «Любов до життя». Персональні

виставки влаштовувалися у Добровеличківському краєзнавчому музеї (2003, 2005, 2017), Кіровоградському обласному художньому музеї «На своїх полотнах

я вільна, як Бог…» (2015) та інших закладах культури й освіти. Твори збері-

гаються у музеях України та у приватних колекціях Японії, США, Німеччини та

інших країн світу. Її картини порівнюють з творами Катерини Білокур та Марії

Примаченко, навіть називають «кіровоградським Ван Гогом». А проте феномен

її самобутнього мистецтва вивчений поверхово, він заслуговує на монографічне

дослідження.

28 (1958) — 60 років тому народився ( м. Кіровоград) 28

Михайло Семенович Пахманов, оперний та ес-

традний співак (рок-вокаліст). З 6 років грав на бараба-

нах у духовому оркестрі Палацу піонерів, яким керував

Станіслав Степаненко. Закінчив Кіровоградське музичне

училище по класу ударних інструментів (викладач Микола

Бєлий). Навчався у Музичному училищі ім. Гнесіних у Москві, на факультеті

сольного співу. Потім в Інституті ім. Гнесіних на естрадному відділенні, а завер-

шив вокальну освіту в Хартфордському університеті (США). Працював солістом

у групі «Контакт» Кіровоградської філармонії. У різний час працював у Москві

(1982-1989) у популярних рок-групах «Кінематограф», «Магніт», «Тайм-аут».

Альбом «Прометей» Пахманова (1988) нині вважається класикою рок-музики.

Голосом Пахманова «співає» актор Костянтин Райкін у кінострічках «Остров по-

гибших кораблей», «Руанская дева по прозвищу “Пышка”». Виступав на радіо

і телебаченні. Брав участь у міжнародних конкурсах та фестивалях (зокрема, в Сопоті з піснею «Стоп, стой…»). Співав у оперних театрах США та Європи.

Улюблені опери: «Травіата», «Богема», «Турандот», «Аїда» композиторів Пуччіні

та Верді. Нині живе і працює у Німеччині, керує власним музичним центром, продюсер молодих виконавців Америки, Європи, країн колишнього СРСР.

105

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

У 2011 та 2017 виступав у рідному місті з програмами «Повернення» та «Улюблені

хіти мого покоління».

29 (1878) — 140 років тому народився ( Полтавська губер-

29

нія) Борис Володимирович Гернгросс (1878-1943), військовий діяч. У 1899 закінчив Михай

лівське кава-

лерійське училище, у 1906 – Миколаївську академію

Генерального штабу, у 1907 – річний курс Офіцерської ка-

валерійської школи. З 1913 по 1915 – викладач військових

наук Єлисаветградського кавалерійського училища. Учасник Першої світової

війни. У 1915 – начальник штабу 3-ї Донської козачої дивізії. У 1917 – командир

14-го гусарського Мітавського полку. Полковник (1915). Генерал-майор (1917).

З 17.10.1917 – знову викладач ЄКУ. У грудні 1917 був командиром українізованої

військової частини. З 1918 в армії гетьмана Скоропадського, генерал-хорунжий, член комісії з будівництва Збройних сил Української Держави. 28.12.1918 був

призначений начальником ЄКУ. Після падіння гетьманського режиму – учасник

Білого руху. В еміграції – в Югославії. Член Товариства офіцерів Генерального

штабу, до 1931 – командир 2-ї бригади кавалерійської дивізії, викладач Вищих

військово-наукових курсів у Белграді. Нагороджений сімома орденами.

29 (1903) — 115 років тому народився ( смт Нова Прага

29

Олександрійського району)

Іван Феоктистович

Бузанов (1903-1984), фахівець у галузі фізіології та

біо хімії рослин. У 1928 закінчив Одеський сільськогоспо-

дарський інститут. Працював у Всесоюзному науково-до-

слідному інституті цукрових буряків (Київ): з 1941 по 1970

– директором. Розробляв наукові основи піднесення врожайності буряків, техно-

логії вирощування цієї культури, поліпшення якості врожаю (підвищення цукри-

стості коренів). Доктор біологічних наук (1955), професор (1956). Дійсний член

ВАСГНІЛ (з 1956). Лауреат Ленінської премії (1960). У 2003 в Інституті цукрових

буряків УААН відкрито меморіальну дошку Бузанову. Заслужений діяч науки

і техніки УРСР (1978).

106

ГАННА РОДЗЕВИЧ (ІКОННИКОВА):

ІСТОРІЯ ЖИТТЯ ВИДАТНОЇ ЖІНКИ

Не только в историю отечественной

науки, но и в многовековую историю

русской женщины Анна Леопольдовна

Иконникова вошла прочно и навсегда.

Андрей Колесников

Впродовж багатьох років, збираючи відо-

мості про видатних уродженців нашого краю,

не міг не звернути увагу на те, як мало серед них

жінок. Причина — зрозуміла: до ХХ століття

реалізувати свій творчий чи науковий потен-

ціал прекрасній половині людства було вкрай

складно. Уявлення про соціальну роль жінки

найбільш лаконічно й образно було висловле-

но у німецькій мові: її призначення має вичер-

пуватися трьома словами на літеру «к»: Küche,

Kirche, Kinder (кухня, церква, діти).

Прагнення до рівноправності жінок з чоло-

Володимир Іконников

віками в усіх сферах суспільства й породило жі-

ночий рух «фемінізм» (від лат. femina, «жінка»), який виник ще у XVIII столітті, однак масовим та ефективним став у XIX і XX-му.

Нинішнього року виповнюється 170 років від дня народження Ганни

Леопольдівни Родзевич (1847-1922) — чудовий привід для того, щоб зга-

дати цю незвичайну жінку, до того ж уродженку нашого краю. Ні, фемініст-

кою вона не була. Всі свої жіночі обов’язки (дружини, матері, хранительки

домашнього вогнища) Ганна Родзевич виконувала сумлінно й водночас

змогла реалізувати себе як історик, педагог та громадський діяч.

Її батьком був польський дворянин, професійний військовий у чині

майора Леопольд Адамович Родзевич; матір’ю — дівчина-кріпачка Анна

Никифорівна (прізвище історія не зберегла), яку закоханий пан викупив

на волю. У родині було ще 8 дітей. Надзвичайно обдарована Ганна з відзна-

кою закінчила Київський інститут шляхетних дівчат. Досконало володіла

французькою, англійською та німецькою мовами, писала вірші й романи, грала на фортепіано. Мріяла здобути вищу освіту, вивчати медидицину, для чого треба було виїхати за кордон. Натомість у 1866 році Ганна Род-

зевич вийшла заміж за свого викладача Володимира Степановича Іконни-

107

Ганна Родзевич

кова (1841-1923), майбутнього академіка, видатного історіографа. Їй він

присвятив свою першу історіографічну працю «Очерк разработки русской

истории в XVIII веке» (1867). Тоді ж і вирішила: «Володимир Степанович

— уже серйозний вчений і приносить користь Батьківщині, а що вийде з

мене, ще не відомо. Я маю залишитися з ним». У свою чергу, й чоловік гідно

оцінив доленосний вчинок дружини. А тому у 1878 році взяв найактивні-

шу участь у створенні Київських вищих жіночих курсів, був їхнім завіду-

вачем з 1881 по 1889 рік, допомігши таким чином дружині здійснити мрію

про вищу освіту.

У 1882 році Ганна Леопольдівна з відзнакою закінчила історико-філоло-

гічне відділення Вищих жіночих курсів у Києві. Стала членом опікунської

ради курсів, чверть століття викладала історію в 1-й Київській жіночій гім-

назії. Написала книгу з історії Києва «Киев, мать городов русских» (1915), історичні нариси «Царицы и царевны из дома Романовых» (1914, пере-

видані у 1991 та 1996 роках), «Воспоминания о деятельности Ф. Я. Фор-

тинського на Высших женских курсах в Киеве», роман «Интеллигентные

силы» (залишився в рукописі), надзвичайно цінні спогади про свого видат-

ного чоловіка, понад 50 років вела щоденник (втрачений під час окупації

Києва). До речі, щодо назви книги дружини «Киев, мать городов русских», то Іконников задовго до її написання у 1878 році відзначав: «Киев всегда

был на свой образец, и до сих пор во многом остается Украиною».

А головне, Ганна Леопольдівна стала незамінною помічницею (секрета-

рем, якоюсь мірою навіть співавтором і колегою) Володимира Іконникова

у багатьох справах і починаннях: займалася систематичним переписуван-

ням його рукописів, працювала над покажчиками до його праць, звіряла

коректуру, робила для нього переклади з іноземних мов, склала каталог

унікальної бібліотеки чоловіка (близько 20 тисяч видань). Коли Іконников

майже осліп, стала його «очима»: читала газети й книги, під диктовку писа-

ла й переписувала твори. Сама написала декілька наукових праць, зокрема

уклала на основі лекцій чоловіка посібник «Записки по историографии»

(1878-1880). Ганна Леопольдівна збирала також матеріали для книги, при-

свяченої жіночому питанню в Росії.

А тепер, власне, про краєзнавчий аспект біографії Ганни Родзевич

(Іконникової), що мене й зацікавив передусім. Отже, як пишуть біографи, народилася вона у селі Михайлівці поблизу Єлисаветграда. І тут — перше

розчарування. Виявляється, в Єлисаветградському та Олександрійському

повітах існувало аж 14 Михайлівок! В якій із них з’явилася на світ наша

героїня, встановити поки що неможливо.

Далі повідомляється наступне: після закінчення Київського інституту

шляхетних дівчат деякий час працювала гувернанткою в родині поміщика

В.І. Гулака в Єлисаветграді. Хто він?

108

Ганна Родзевич

Найімовірніше, мова йде про Володимира Івановича Гулака (1834-?) —

представника шляхетної української родини козацького походження, рід-

ного брата енциклопедично обдарованого громадського і політичного діяча

Миколи Гулака (1821-1899): математика, історика, філософа, правознавця, педагога, літературознавця, перекладача, поліглота (знав 15 мов). В історію

української суспільної думки він увійшов передусім як один із засновників

Кирило-Мефодіївського товариства, членами якого були Микола Костома-

ров, Тарас Шевченко, Пантелеймон Куліш, Василь Білозерський, Дмитро

Пильчиков, Опанас Маркевич та ін.

Микола був старшим сином Івана Івановича Гулака (1793-1871) і на-

родився, як вважає більшість дослідників, у Варшаві, коли батько служив

там до 1836 року військовим інтендантом. Середній брат Олександр з’явив-

ся на світ у 1825 році. Обидва навчалися у Дерптському університеті. А от

наймолодший Володимир обрав традиційну для Гулаків військову кар’єру.

Щоправда, жодних подробиць, як вона склалася та й, взагалі, про його долю

виявити не вдалося. Після 14 років перебування у Варшаві Іван Гулак з ро-

диною повернувся в Україну. 10 років жив у своєму маєтку в Золотонісько-

му повіті Полтавської губернії (нині Черкаської області), а у вересні 1846

року переселився з родиною на постійне проживання в село Миколаївку

(Гулаківку) Федорівської волості Олександрійського повіту. Господарював

Іван Іванович досить успішно, упроваджуючи сільськогосподарські маши-

ни, передові методи обробітку ґрунту, селекцію худоби. Оскільки Гулак ши-

роко пропагував свої нововведення, то навіть згаданий в одній з енциклопе-

дій як «писатель по сельскому хозяйству».

На превеликий жаль, серед населених пунктів Кіровоградської області

села Гулаківки віднайти не вдалося. Натомість у сусідній Миколаївській

області є село… Миколо-Гулак (засноване у 1865 році) Казанківського ра-

йону. До 1921 року воно входило до складу Єлисаветградського повіту, роз-

ташоване на відстані 101 км від повітового міста. Та найдивніше, що відомо-

стей, на честь кого назване село, виявити не вдалося.

Взагалі історія роду Гулаків чомусь досі не привернула увагу дослідни-

ків. А в ній стільки видатних і загадкових особистостей! До речі, згаданий

нами Микола Гулак був рідним дядьком матері Володимира Вернадського

— першого Президента Української Академії Наук.

Та що до загадковості, то тут всіх перевершив художник-аматор В.І. Гу-

лак. На початку ХХ століття він намалював понад 300 поштових листівок

на теми українського побутового гумору, які користувалися надзвичайною

популярністю серед сучасників, та й нині цінуються філокартистами (осо-

бливо серії «Десять заповідей молодим дівчатам» та «Десять заповідей

нежонатим»). Як так сталося, що жодних біографічних відомостей про та-

лановитого митця немає? Чому він волів творити інкогніто? А що коли цей

109

Ганна Родзевич

автор листівок В.І. Гулак і є отой мешканець Єлисаветграда Володимир

Іванович Гулак, гувернанткою в родині якого працювала випускниця Ки-

ївського інституту шляхетних дівчат Ганна Родзевич? Чому б і не пофан-

тазувати!

Натомість достеменно відомо, що 2 липня 1867 року в Єлисаветграді, в Грецькій церкві, Ганна Леопольдівна Родзевич взяла шлюб з Володими-

ром Степановичем Іконниковим. Мали двох дітей: сина Євгена, що помер

у трирічному віці, та дочку Ольгу. Разом Іконникови прожили 55 років та й

померли майже одночасно: Ганна Леопольдівна — у вересні 1922 року, а Во-

лодимир Степанович — у листопаді 1923-го.

Він дуже сумував, постійно перебуваючи в роздумах і спогадах про са-

мовіддану супутницю життя. Іконников навіть встиг написати містичний

нарис «Пам’яті моєї дружини», присвячений спілкуванню з… покійницею.

Спочатку вона часто з’являлася до нього уві сні. Вперше — невдовзі після

кончини: Ганна Леопольдівна сказала, що її відпустили на мить для того, щоб заспокоїти чоловіка: їй там (у потойбіччі) дуже добре. А потім, як пише

Іконников, вона являлася йому регулярно: то зустрічала на вулиці, провод-

жаючи додому, та найчастіше з’являлася у квартирі у чорній шовкові сукні

з двома гарними квітками в руках.

Трагічно склалася доля доньки Іконникових Ольги (1884-1965). У 1914

році в Києві побачила світ єдина збірка поезій Ольги Володимирівни «Сти-

хотворения». Роздобути цей книжковий раритет, щоб познайомитися з її

творчістю, мені не вдалося. Хоча навіть ті рядки, що цитуються, свідчать

про незаперечний талант. Їх наводить у спогадах про чоловіка Ганна Лео-

польдівна: «Более всего приходилось ему работать по ночам, когда насту-

пала та желанная тишина, которую впоследствии воспела в одном из своих

стихотворений его дочь:

Святая тишина… Работает сознанье

И мысль рождает мысль в безмолвии ночном…»

На той час Ольга Володимирівна носила прізвище Петрова, мала 6-річ-

ного сина Мстислава. У 1906 році вона вийшла заміж за молодого офіце-

ра Всеволода Михайловича Петрова (1883-1948). Хто міг тоді уявити, що

30-річний полковник російської імператорської армії стане видатним укра-

їнським патріотом, однією з ключових постатей національно-визвольних

змагань? Генерал-хорунжий Армії УНР Всеволод Петрів (так він україні-

зував своє прізвище) у 1919 році навіть буде військовим міністром УНР!

З 1920 року Всеволод Михайлович — в еміграції. Він — автор 5-томних спо-

гадів «Спомини з часів української революції (1917-1921)». Зрозуміло, що

донедавна на це ім’я було накладене табу. Лише у новітні часи почалося по-

вернення Всеволода Петріва в Україну. У 2012 році режисер Іван Канівець

зняв фільм «Українська революція» — документальну екранізацію споми-

110

Ганна Родзевич

нів Петріва. У 2016 році у містах Житомирі та Боярці з’явилися вулиці Все-

волода Петріва, а в Києві — провулок на його честь.

У 1917 році в Ольги та Всеволода народилася дочка Злата. Подружжя

розлучив вихор революційних подій та громадянська війна. Ольга Воло-

димирівна з дітьми залишилася в Україні. Зрозуміло, що у 1937 році їй на-

гадали, що вона була дружиною «лютого ворога

радянської влади». У концтаборах вона поневі-

рялася понад 15 років.

А 30-річний син Мстислав Всеволодович

Петрів, випускник Київського інституту шляхів

сполучення, талановитий містобудівник, у 1938

році буде розстріляний.

Якимось дивом репресії не зачепили Злату

Всеволодівну Петрову. Ще до війни вона закін-

чила факультет іноземних мов Київського педа-

гогічного інституту, майже все життя працювала

в Бібліотеці Національної Академії наук Укра-

їни, неабияк сприяла увічненню памяті свого

знаменитого діда — академіка Володимира Ікон-

Всеволод Петрів

никова.

Готуючи цю статтю, я звісно прочитав в Інтернеті все, що написано

про Іконникових дослідниками їхнього життя й дільності: Іриною Нінелів-

ною Войцехівською, Раїсою Олександрівною Киреєвою, Андрієм Олексан-

дровичем Колесниковим, Людмилою Миколаївною Тептюк, Василем Іри-

нарховичем Ульяновським.

Та найбільша прикрість, що не вдалося відшукати в цих публікаціях

жодного фото Ганни Леопольдівни та Ольги Володимирівни. А от знімків

чоловіків — удосталь! Що досить дивно, адже, зазвичай, жінки більше по-

любляють фотографуватися, аніж чоловіки.

111

ТРАВЕНЬ

1 (1853) — 165 років тому народився ( м. Миргород на

1

Полтавщині) Яків Михайлович Гордін (1853-1909), громадський і релігійний діяч, драматург. Співробітничав

у газеті «Елисаветградский вестник» під псевдонімом Іван

Колючий. У 1880 заснував у місті організацію «Духовно-

біблійне братство», яке намагалось примирити іудаїзм з

християнством (проіснувало близько 10 років). Великий вплив на євреїв-дис-

идентів справило вчення Льва Толстого. З діяльністю братства в Єлисаветграді

знайомився толстовець Ісаак Файнерман (1888-1891), більше відомий під

псевдонімом Тенеромо, а також Софія Русова під час короткого перебуван-

ня у місті (1883) та ін. Діяльності «єлисаветградських братчиків» присвячені

нариси В.О. Португалова «Знаменательные движения в еврействе» (1884), В.О. Пругавіна «Духовно-библейское братство. Очерк еврейского религиозно-

го движения» в журналі «Исторический вестник» (1884). Через переслідування

Гордін вимушений був емігрувати до США (1891), де став знаменитим драматур-

гом (автором близько 80 драм і комедій), засновником єврейської міщанської

драми. На російській сцені успіхом користувалися його п’єси: «За океаном»,

«Мірра Ефрос», «Сирітка Хася». Остання ставилася і в Єлисаветграді.

2 (1858) — 160 років тому народився ( м. Новоукраїнка)

2

Федір Васильович Левицький (1858-1933), ак-

тор і режисер. Після закінчення духовної семінарії (1877) вчителював у Новоукраїнці (1877-1887), де заснував

аматорський театральний гурток. У 1888-1892 – актор

у трупі М. Кропивницького, потім у трупах О. Суслова, М. Садовського. У 1905-1908 керував власною трупою, 1909-1917 – в театрі

Миколи Садовського та ін. Заслужений артист Республіки (1926).

3 (1858) — 160 років тому народився ( Херсонська губер-

3

нія) Григорій Володимирович Вікторов (1858 – піс-

ля 1917), державний і громадський діяч. Землевласник

Єлисаветградського та Олександрійського повітів (1 086

десятин). Закінчив Миколаївське кавалерійське училище, служив у лейб-гвардії драгунському полку. Після виходу

у запас зайнявся сільським господарством і громадською діяльністю. Обирався

гласним Єлисаветградського та Олександрійського повітових земських зібрань, головою Єлисаветградської повітової земської управи (на два строки, тобто

на 6 років), депутатом від дворянства Олександрійського повіту. Був почесним

112

Пам’ятні дати травня

попечителем та головою правління Єлисаветградського земського реального

училища, а також головою опікунської ради Єлисаветградської жіночої гімназії.

Дослужився до чину статського радника. У 1913 обраний членом 4-ї Державної

Думи Росії. Під час Першої світової війни брав діяльну участь у роботі Російського

товариства Червоного Хреста: головний уповноважений на Західному фронті з

влаштування біженців, неодноразово виїздив на фронт. У зв’язку з перевтомою

у вересні 1915 припинив роботу в Червоному Хресті. Переніс інсульт, лікувався

в санаторії в Одесі. Подальша доля після 1917 невідома.

3 (1948) — 70 років тому народився ( смт Капітанівка

3

Ново миргородського району) Віталій Михайлович

Бондаренко, математик. У 1972 закінчив Київський уні-

верситет ім. Т. Г. Шевченка. З 1975 працює в Інституті ма-

тематики НАНУ. Від 2003 – провідний науковий спеціаліст

відділу алгебри. Доктор фізико-математичних наук (2001), професор. Напрями наукових досліджень: модулярні зображення груп, теорія

матричних задач та ін. Лауреат Державної премії України у галузі науки і техніки

(2007).

4 (1958) — 50 років тому народився ( с. Знам’янка Друга)

4

Олександр Володимирович Савченко, економіст, фінансист, банкір. У 1979 закінчив Київський інститут

народного господарства за спеціальністю «промислове

планування». До 1993 – науковий співробітник, профе-

сор Київського інституту народного господарства. Доктор

економічних наук. З 1990 по 1993 – заступник голови Національного банку

України. У 1993-1996 – виконавчий директор Європейського банку реконструкції

та розвитку в м. Лондоні. З 1997 по 1999 – голова правління банку «Аустрія

Кредітанштальт Україна», який під його керівництвом у 1998 був визнаний кра-

щим іноземним банком в Україні. Пізніше створив та став Головою Правління

ВАТ «Міжнародний комерційний банк» (1999-2005). З 2005 по 2009 – заступник

Голови Національного банку України. У вересні 2009 став заступником Міністра

фінансів України. В березні 2010 подав у відставку та очолив Міжнародний інсти-

тут бізнесу. Президент громадської організації «Народні фінанси». Автор моно-

графії «Баланс незалежності. Хроніка економічник реформ (1989-2005)» (2006) та інших праць з економічних і банківських питань.

7 (1888) — 130 років тому народився ( м. Єлисаветград) Дон-Амінадо (справж-

нє прізвище Амінадав Пейсахович Шполянський) (1888-1957), поет, са-

тирик, мемуарист. Закінчив Єлисаветградську гімназію (1906). Навчався на юри-

113

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

дичному факультеті Одеського університету, випускні екза-

7

мени витримав у Київському університеті (1910). Був корес-

пондентом єлисаветградської газети «Голос Юга», висвітлю-

вав для неї похорон Л.М. Толстого (1910). У 1919 емігрував

спочатку до Константинополя, потім до Франції. Автор

поетичних збірників: «Дым без отечества» (1921), «Накинув

плащ» (1928), «Нескучный сад» (1935), «В те баснословные года» (1951); збірни-

ка оповідань «Наша маленькая жизнь» (1927). Єлисаветградський період життя

знайшов відображення у книзі спогадів «Поезд на третьем пути» (1954) – однієї з

кращих у мемуарній літературі ХХ століття. Творчістю єлисаветградця захоплюва-

лися І. Бунін, Ф. Шаляпін, М. Цвєтаєва, О. Купрін та багато інших. Представлений

в антології «Украина. Русская поэзия. ХХ век» (2007). У 1920 написав вірш «Про

белого бычка», в якому передбачив розпад СРСР і наступні події.

7 (1963) — 55 років тому народився ( смт Вільшанка)

7

Олександр Андрійович Бренгач, музикант, вал-

торніст. У 1982 закінчив Кіровоградське музичне учили-

ще, у 1987 – Київську консерваторію (клас М. Юрченка).

Лауреат республіканського конкурсу виконавців на мідних

духових інструментах (1987). З 1987 працює концертмей-

стером групи валторн Академічного симфонічного оркестру Запорізької філар-

монії. Активно виступає як соліст. У репертуарі – музика різних стилів: від старо-

винної до творів сучасних композиторів. Брав участь у фестивалях: «Симфонічні

прем’єри» (Дніпропетровськ, 1990), «Київ-мюзік-фест» (1992, 1994, 1995).

Заслужений артист України (1998).

9 (1938) — 80 років тому народився ( Дніпропетровщина) 9

Володимир Петрович Стратьєв (1938-2015), кон-

цертно-камерний співак (баритон), педагог. У 1962 закінчив

Харківську консерваторію, був солістом Харківської філар-

монії (1963-1973 та 1976-1982). З 1973 до 1975 – соліст ан-

самблю пісні і танцю Групи радянських військ у Німеччині.

З 1982 виступав у Кіровоградській обласній філармонії, викладач сольного співу

Кіровоградського музичного училища. Заслужений артист України.

10 (1938) — 80 років тому народився Володимир

10

Іванович Ступа, машинобудівник. У 1956 закінчив

Кіровоградський машинобудівний технікум (спеціальність

«Обробка металів різанням»). Потім здобув вищу осві-

ту. З 1974 по 2008 – директор Всесоюзного НДІ машин

114

Пам’ятні дати травня

для виробництва хімічних волокон, голова правління ВАТ «Хімтекстильмаш»

(м. Чернігів). З 2009 – завідувач кафедри технології машинобудування

Чернігівського державного технологічного університету. Доктор технічних наук, професор. Заслужений діяч науки і техніки України.

12 (1848) — 170 років тому народився ( м. Чернігів) 12

Володимир Карпович Дебогорій-Мокрієвич

(1848-1926), революційний народник. Навчався

у Немирівській гімназії (до 1864), закінчив Кам’янець-

Подільську (1866). З 1866 – студент Київського універси-

тету. Член гуртка «Київська комуна», групи «Південних

бунтарів» та інших. Організовував народницькі гуртки у 70-х роках ХІХ століття

у Єлисаветграді, Новомиргороді, Олександрії. У 1876 після невдалої спроби лік-

відувати єлисаветградського юнкера М. Гориновича, запідозреного у зв’язках з

охранкою, арештований та засуджений до 15-річної каторги. Дорогою здійснив

втечу, перебував в еміграції. Помер і похований у Болгарії. Автор спогадів «Від

бунтівництва до тероризму» (видані у 1930). Описав у мемуарах життя селян

Олександрівки і Бірок. Дружина родом з Олександрівки.

13 (1978) — 40 років тому народився ( м. Ульяновка) 13

Артур Сергійович Музика (1978-2015), герой АТО.

Закінчив Полтавський військовий інститут зв’язку.

У званні лейтенанта служив у гарнізонах Одеської, Дніпро-

петровської, Харківської областей. Військова кар’єра скла-

лася успішно: у 36 років – підполковник відділу організа-

ції зв’язку головного управління Генерального штабу Збройних сил України.

Загинув під час виконання бойового завдання поблизу с. Логвінове Донецької

області. Екіпаж автомобіля, в якому їхав Артур, потрапив у засідку, всі бійці заги-

нули. Похований у рідному місті Ульяновці (нині Благовіщенське). Нагороджений

(посмертно) орденом Богдана Хмельницького III ступеня та званням полковника

(2015).

14 (1938) — 80 років тому народився ( с. Протопопівка

14

Олександрійського району) Василь Петрович Бабен-

ко, художник (скульптор, живописець, монументаліст) і педагог. Закінчив Одеське державне художнє училище

(відділення кераміки). Член Спілки художників СРСР. Його

монументально-декоративні твори можна бачити в Москві, Середній Азії, на Уралі та Кубані. Понад 50 років віддав педагогічній діяльності.

Засновник унікальної дитячої студії художньої кераміки у Будинку дитячої твор-

115

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

чості у м. Литкаріно Московської області. Почесний громадянин м. Литкаріно.

Заслужений художник Росії.

15

15 (1938) — 80 років тому народився ( США) Пітер Ярроу.

Детальніше у нарисі «Як єлисаветградець став співробітни-

ком ЦРУ, а його син видатним музикантом і громадським

діячем»

15 (1943) — 75 років тому народився ( с. Інгуло-Кам’янка

15

Новгородківського району)

Сергій Гаврилович

Шаповалов, живописець. Закінчив середню школу

в с. Аджамці Кіровоградського району. Навчався в Олек-

сандрійському культосвітньому училищі, працював учите-

лем музики в Закарпатті. Після служби в Радянській Армії

закінчив Київський художній інститут (клас живопису професора В. Шаталіна).

Учасник багатьох обласних, республіканських та зарубіжних виставок.

Влаштовувалося близько 30 персональних виставок (Кіровоград, Київ та інші

міста). Член Національної Спілки художників України. Картини зберігаються

у Кіровоградському обласному художньому музеї, інших музеях України, при-

ватних колекціях багатьох країн світу. Лауреат обласної премії в галузі образот-

ворчого мистецтва імені Олександра Осмьоркіна (2006). Заслужений художник

України (2007).

15 (1958) — 60 років тому народився ( с. Інгулець Усти-

15

нівського району) Олександр Георгійович Босий, педагог, історик, етнолог, етнограф, художник, музикант.

Закінчив художньо-графічний факультет Одеського педа-

гогічного інституту (1984). До 1991 працював художником

обласної молодіжної газети «Молодий комунар». З 1991

– викладач КДПІ ім. О.С. Пушкіна. Кандидат історичних наук (1999). З 2001 –

доцент кафедри образотворчого мистецтва та дизайну мистецького факультету

КДПУ імені Володимира Винниченка. Автор монографій та посібників: «Міф, символ, орнамент у прадавніх українців» (2004), «Священне ремесло Сварога»

(2004), «Художній метал Єлисаветграда» (2004) та ін. Засновник та керівник

етно-музичного гурту «Ексампей» (1999) – лауреата Всеукраїнського Гранд-

фестивалю «Перлини сезону-2000». Автор 12 культурологічних фільмів з істо-

рії та етнографії України, музичної сюїти «Голоси скіфських курганів» за пое-

мою Б. Мозолевського «Вирій» (1998-2000), упорядник унікального календаря

«Трипільське диво» (2003). Автор пам’ятника Козаку Мамаю у селі Цибулевому

116

Пам’ятні дати травня

на Кіровоградщині. Лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира

Ястребова (1999). Лауреат обласної премії у галузі образотворчого мистецтва

імені Олександра Осмьоркіна (2008). З 2009 – завідувач відділу народного мис-

тецтва Національного музею народної архітектури та побуту України.

17 (1948) — 70 років тому народилася ( м. Іваново, Росія) Людмила Іванівна Кривенко

17

, народна майстриня.

В 1971 закінчила факультет редагування друкарських ви-

дань Московського поліграфічного інституту. З 1968 про-

живає в Кіровограді. Працювала начальником відділу ін-

формації обласного центру зайнятості. Любов до творчості, а особливо до рукоділля супроводжувала її все життя: у дитинстві це була ви-

шивка, плетіння з лози, випилювання лобзиком, з віком додалися в’язання і ви-

готовлення всіляких виробів для рідних та близьких. Захоплюється клаптиковим

шитвом з різних тканин (бавовняних, льняних, шовкових). Працює в різних техні-

ках (печворк, квілт-арт, художні панно, ляльки-мотанки та ін.). Використовуючи

замість фарб тканини, створює напрочуд оригінальні «живописні» полотна: пей-

зажі, натюрморти, сюжетні композиції, картини-емоції. Роботи майстрині експо-

нувалися на численних виставках та конкурсах – у Києві, Харкові, Львові, Одесі, Краснограді, Москві, Санкт-Петербурзі, Авіньйоні (Франція). Член Національної

спілки майстрів народного мистецтва України.

17 (1948) — 70 років тому народився ( м. Кіровоград) Євген

17

Олегович Харитонов, правознавець. У 1974 закінчив

Одеський державний університет ім. І.І. Меч никова. З грудня

1997 – завідувач кафедри цивільного права Національного

університету «Одеська юридична академія». Доктор юри-

дичних наук (1997), професор (1998). Напрямки наукової

діяльності – цивільне право, римське приватне право, історія цивільного пра-

ва, рецепція римського приватного права, порівняльна цивілістика. Підготував

55 кандидатів юридичних наук. Автор понад 490 наукових праць, серед яких

8 монографій. Співавтор та відповідальний редактор видань: «Цивільне право

України» (2001, 2003, 2004), «Цивільний кодекс України. Коментар» (2003, 2004) та ін. З 2011 – член-кореспондент НАПН України. Заслужений діяч науки і техніки

України (2003).

19 (1843) — 175 років тому народився ( с. Троянка Голованівського району) Микола Васильович Бобрецький (1843-1907), зоолог-дарвініст. Навчався

у Київській духовній семінарії (1857-1861). Закінчив Київський університет

(1866), де працював до кінця життя. З 1900 по 1907 – ректор Київського універ-

117

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

ситету. Доктор зоології (1873), професор (1877). Основний

19

напрям наукової діяльності – ембріологія безхребетних.

Дійсний член Імператорського товариства любителів приро-

дознавства, антропології та етнографії (при Московському

університеті) та Санкт-Петербурзького товариства природо-

знавців. Під його керівництвом 1898 був організований пер-

ший в історії Київського університету науковий студентський гурток аматорів при-

родознавства. Видав перший у Росії підручник із зоології для університів «Курс

зоологии» у 2-х т., який витримав 3 видання (1884, 1887, 1891).

20 (1953) — 165 років тому народився Володимир

20

Вікторович Сахаров (1853-1920), військовий діяч.

На військовій службі з 1869: закінчив Московський ка-

детський корпус, 1-е військове Павловське училище

(1871), Миколаївську академію Генерального штабу.

Полковник (1884). З 4.04.1886 по 6.01.1891 – начальник

Єлисаветградського кавалерійського юнкерського училища. Учасник росій-

сько-турецької (1877-1878), російсько-японської (1904-1905) та Першої світо-

вої воєн. Генерал, головнокомандуючий арміями Румунського фронту. Після

Лютневої революції 1917 був усунений від командування. Жив у Румунії та Криму.

Розстріляний «зеленими». Нагороди: орден Св. Георгія 4-го ст. (1914), орден

Св. Георгія 3-го ст. («За успешные действия в августе-сентябре 1915 года в ра-

йоне Гайворонки и Соколуса, в том числе за взятие около 17 тысяч пленных»).

20 (1883) — 135 років тому народився ( с. Соснівка

20

Олександрівського району) Іван Данилович Павлов-

сь кий (1883-1937), діяч Української Автокефальної

Православної церкви. Закінчив Київську духовну семінарію

(1915). Учасник Всеукраїнського церковного собору (1921), на якому створено УАПЦ. Був священиком у Зінов’євську

(Єлисаветграді), єпископом Черкасько-Чигиринської, Чернігівської округ, ар-

хієпископом Харківським (з 1926), митрополитом Харківським і всієї України

(1934-1936). Відповідальний редактор журналу УАПЦ «Церква й життя».

Заарештований у Бєлгороді трійкою НКВС «за контрреволюційну діяльність»

і страчений.

20 (1888) — 130 років тому народилася ( м. Єлисаветград) Олександра

Марківна Кропивницька (1888-1969), оперна та камерна співачка (со-

прано), дочка М. Л. Кропивницького. Названа на честь першої дружини бать-

ка Олександри Вукотич. У 1907-1910 вчилася на імператорських драматичних

118

Пам’ятні дати травня

курсах у Санкт-Петербурзі (клас В. Давидова і В. Петрова).

20

Вокалу навчалася приватно у Петербурзі (1909-1910) та Римі

(1912-1913). У 1913-1914 – солістка театру «Констанца»

в Римі, у 1915-1916 – Музичної драми і Народного дому

в Петрограді. Згодом працювала у Ростовській та Харківській

операх (1920-1923), Народному домі в Ленінграді (з 1929).

У 1930-х викладала спів у Ленінградському театрі музичної комедії, давала при-

ватні уроки й епізодично виступала в концертах. Пережила блокаду в Ленінграді.

Після війни займалася переважно приватною педагогічною діяльністю. Володіла

голосом великої сили і краси тембру широкого діапазону. Дієво пропагувала

українську музику, виконуючи твори композиторів М.В. Лисенка, К. Стеценка, Я. Степового.

20 (1913) — 105 років тому народився ( с. Вільхове

20

Ульяновського району) Олександр Михайлович

Баренбойм (1913-1976), лікар-фтизіатр. У 1938 закін-

чив Київський медичний інститут. Учасник Другої світової

війни. Працював військовим лікарем (1938-1946), відзначе-

ний бойовими нагородами. У 1948-1950 – головний лікар

районної лікарні м. Києва. З 1956 по 1976 – завідувач терапевтичного відділу НДІ

туберкульозу. Доктор медичних наук (1966), професор (1967). Розроблені ним

методи організації протитуберкульозних заходів суттєво доповнювали методи

лікування, зокрема забезпечення амбулаторного лікування хворих на туберку-

льоз. Автор понад 100 наукових праць.

20 (1953) — 65 років тому народився ( м. Олександрія)

В’ячеслав Олексійович Чебишев

20

, гірничий інженер,

журналіст, поет, спортсмен (мотоспорт). У 1975 закінчив

Дніпропетровський гірничий інститут. До 1986 працював

за фахом у м. Ровеньки на Донбасі. Мотоспортом почав

займатися з липня 1967 в Олександрії: мотокрос, шосей-

но-кільцеві та іподромні гонки, автокрос. Бронзовий (1969) та двічі срібний

призер (2000) чемпіонатів України з іподромних гонок. Майстер спорту (2001).

З 2003 по 2005 тренував національну збірну команду Польші з мотокросу, виїжд-

жаючи з нею на чемпіонати Європи. Засновник, власник і головний тренер бага-

топрофільного професійного спортивного клубу «Європа-крос» (1992). Єдиний

український журналіст, який майже понад 40 років системно пише про мото-

спорт, історик цього виду спорту. Керівник прес-центру ПФК «УкрАгроКом»

(2011-2013). З 2014 – фахівець зі зв’язків з громадськістю та пресою ФК

«Олександрія». Засновник, видавець та головний редактор газети «Наш край», 119

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

що виходила в Олександрії (2005-2006). Автор книг: «Мысли вслух: Поэтический

сборник 1985-1996» (1996), «Мысли вслух: Поэтический сборник 1985-1996, 2000-2003», 2-е вид., доп. (2003), «…Не поле перейти: Поэзия, фотографии»

(2013). Заслужений тренер України (2003).

27 (1968) — 50 років тому народився ( с. Червоне

27

Гайворонського району) Юрій Анатолійович Косюк, бізнесмен. У 1992 закінчив Київський інститут харчової

промисловості. У 1991 був брокером на Київській товар-

ній біржі. З 1995 – президент ЗАТ «Науково-технічний біз-

нес-центр харчової промисловості». У 1998 підприємство

реорганізовується у ВАТ «Миронівський хлібопродукт». Нині очолює агропро-

мислову компанію, в яку входять 20 підприємств по всій Україні. «Миронівський

хлібопродукт» – перша в Україні агропромислова компанія, акції якої при-

сутні на Лондонській фондовій біржі. Торгові марки: «Наша Ряба» (з 2001),

«Сертифікований Ангус», «Фуа Гра», «Легко». Роздрібна мережа: 1 900 фір-

мових торгових точок. Доля ринку: приблизно 44 % курячого м’яса в Україні.

Кількість працівників – понад 12 тис. З 2.07.2014 по 8.12.2014 – перший заступ-

ник Глави Адміністрації Президента України Петра Порошенка. Нині позаштатний

радник Президента. У рейтингу найзаможніших людей України за версією Forbes Україна посів 5 місце у 2015 зі статками у $1 100 млн. Герой України (2008).

28 (1878) — 140 років тому народився ( хутір Соче-

28

ванов, поблизу с. Мар’янівки Бобринецького району)

Іван Мар’яненко (справжнє прізвище Іван Олек-

сандрович Петлішенко) (1878-1962), актор, режисер, педагог. Після закінчення у 1895 Кам’янського повітово-

го училища працював у професійній трупі свого дядька

М. Кропивницького, спочатку помічником режисера, потім актором. Виступав

у трупах О. Суслова, у Театрі Миколи Садовського. З 1915 очолював «Товариство

українських акторів» за участю М. Заньковецької та П. Саксаганського. У 1917

був директором, режисером і актором Національного зразкового театру. З 1923

– у театрі «Березіль» (з 1935 – Харківський державний український драматичний

театр ім. Т. Шевченка), в якому працював до 1958. Викладав у музично-драма-

тичній школі Миколи Лисенка (1917-1918), театральному технікумі (1923-1924) у Києві, театральному училищі (1934-1941), театральному інституті (1944-1961) у Харкові. Професор (1946). Народний артист СРСР (1944). Лауреат Державної

премії СРСР (1947). Серед учнів – І. Козловський, Н. Ужвій, В. Василько та ін.

120

Пам’ятні дати травня

30 (1953) — 65 років тому народився ( с. Піщаний Брід

30

Добровеличківського району) Микола Федо

рович

Євпак, музикант, педагог. Навчався в Олек сандрійському

культосвітньому училищі, у 1975 закінчив Харківський ін-

ститут культури як кларнетист за фахом «керівник духо-

вого та естрадного оркестрів». Закохався у джаз під час

навчання. Тоді почав серйозно займатися аранжуванням, грав у джазовому ор-

кестрі на саксофоні, працював в оркестрі театру та оперети, потім у симфоніч-

ному оркестрі при консерваторії. По завершенні інституту потрапив на роботу

до Сумського культосвітнього училища, в якому провів 10 років (до 1985). З 1983

по 1985 очолював інструментальний ансамбль «Орбіта» (4 саксофони, 2 труби, 2 тромбони) Сумської обласної філармонії. З 1985 живе і працює у Черкасах.

Діяльність викладача естрадного відділення Черкаської школи мистецтв (ДМШ

№ 4) почалася з 1987. Євпак створив дитячий джаз-оркестр, який існує й нині.

З 1994 – провідний викладач естрадно-джазового відділення Черкаського му-

зичного училища ім. С. С. Гулака-Артемовського, художній керівник його біг-бен-

ду. Заслужений працівник культури України (2009).

31 (1993) — 25 років тому народився ( м. Кіровоград) 31

Іван Анатолійович Марков (1993-2014), герой

АТО. Старший солдат розвідник-кулеметник 3-го окремого

полку спецпризначення. Від самого початку збройного кон-

флікту на Сході країни став на захист рідної землі. Тривалий

час утримував Донецький аеропорт, воював у його роз-

бомблених залишках. Загинув 15.06.2014 поблизу с. Про

валля Луганської

області на пункті прикордонного контролю. Тоді разом з Марковим загинуло

внаслідок мінометного обстрілу терористами восьмеро бійців Кіровоградського

3-го окремого полку спеціального призначення. Похований у Кіровограді на Алеї

слави Рівненського кладовища. На фасаді Мар’ївської загальноосвітньої школи

Компаніївського району, в якій Марков навчався з 2000 по 2010, встановлено

меморіальну дошку. У Кіровограді на честь героя перейменовано вулицю (ко-

лишня назва 3-го вересня). Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність»

III ступеня (2014).

121

ГАННИНСЬКЕ І ВСЕВОЛОЖСЬКІ:

МАЛЕНЬКЕ СЕЛО З ВЕЛИКОЮ ІСТОРІЄЮ

Про село Ганнинське, що у Кіровоградському

районі (за 17 км від обласного центру), я впер-

ше почув багато років тому від журналіста й

чудового поета Віктора Федоровича Ганоцького

(1936-2010). Він, ставши пенсіонером, як сам зі-

знався, «купив я хату у селі, а з нею й всі її жалі»

і, відвідуючи редакцію газети «Народне слово»,

захоплено розповідав про мальовничі краєвиди

Ганнинського, про риболовлю на річці Коно-

плянці та юшку, яку він неперевершено готував.

«Ганоцький із Ганнинського» звучить на диво

споріднено, кращого місця для творчості й відпо-

чинку його поетичної натури, погодьтесь, годі й

Віктор Ганоцький

шукати. Щороку на цілих сім місяців, переселя-

ючись з міста в село, Віктор Федорович влаштовував собі «дачний сезон», своєрідну «ганнинсько-ганоцьку осінь», що його надихала, де він написав

більшість своїх творів (віршів, новел, нарисів). На дуже вдалій і несподі-

ваній світлині Ганоцький викапаний … комісар Мегре, герой детективних

романів Жоржа Сіменона.

Згадав я незабутнього Ганоцького, коли нещодавно в Інтернеті натра-

пив на інтригуючу інформацію про минуле села Ганнинського. Не знаю, на-

стільки вдалим виявилося його «розслідування» історії землі облюбованої.

Адже Віктор Федорович намагався її дослідити, хоча в ті часи зробити це

було вкрай складно. Приміром, в «Історії міст і сіл Української РСР. Кіро-

воградська область» (1972 року видання) Ганнинське лише згадано як насе-

лений пункт, що підпорядковувався Крупській сільській раді. Вдова пись-

менника Наталія Ганоцька пригадала, що один із старожилів Ганнинського, в якого Віктор Федорович намагався дізнатися щось цікавеньке з історії

села, розповів йому анекдотичну історію.

Коли німці увійшли в Ганнинське, то на березі річки побачили чоловіка, що ловив рибу. Офіцер запитав рибалку, яка у річки назва. Абориген лише

плечима знизав: «А кат його знає». Тоді німець вийняв з планшета карту і, тицьнувши в неї пальцем, промовив: «Ах ти ж, свиняко, навіть не знаєш, звідки рибу ловиш. Ця річка називається Коноплянкою!»

122

Ганнинське і Всеволожські

Відтоді майже нічого не змінилося, хоча й з’явилося таке потужне дже-

рело інформації як Інтернет. Ми все ще перебуваємо в полоні радянського

формулювання історії, яке все хороше, що відбувалося до 1917 року, замов-

чувало та забороняло згадувати щось позитивне про «дворянські гнізда»

та їхніх господарів. Власники маєтків мали подаватися винятково як па-

ни-кровопивці, які нещадно експлуатували селян.

Важко збагнути, чому ми у своїй більшості й сьогодні такі байдужі до іс-

торії (хоча трапляються, звісно, й винятки). А після цього ще й дивуємося, чому наші села масово вимирають. Звичайно, це не головна причина їхнього

зникнення, однак і позаісторичність неабияк сприяє. Адже село без історії —

все одно, що дерево без коріння.

Нещодавно в одній з міс-

цевих газет прочитав статтю

про Ганннинське, яка мене

вразила. Нині тут мешкає

приблизно 260 чоловік (пе-

реважно пенсіонерів). У селі

немає ні школи, ні дитячого

садка, ні церкви, ні клубу,

а отже належить воно до ви-

мираючих. Щоправда, є поки

що бібліотека (звісно без Ін-

тернету) і фельдшерсько-акушерський пункт, на якому встановлена ме-

моріальна дошка, присвячена герою АТО Дмитру Панченку (1979-2014), який 15 років працював у Ганнинському фельдшером, а у 2014 році загинув

у Іловайську.

Кореспонденту газети про історію села директор бібліотеки розповіла

наступне: «Колись наше село було тільки однією вулицею. Належало до од-

нієї з дач удови якогось офіцера. Була тут і церква православна зі школою.

І річка була — Коноплянка. Звалося це все Аннинська волость». От і все!

А тим часом, з доступних в Інтернеті джерел вимальовується зовсім

інша картина. Коли й ким засноване село, щоправда, залишається невідо-

мим. До речі, Ганнинське — не первісна назва села, а точніше слободи (так

називалися незаселені землі, на яких, рятуючись від панських утисків, за-

сновували поселення втікачі-селяни). Слободу, ймовірніше за все, спочатку

назвали Божеданівкою. Потім отримала назву Стогівка, коли з’явився пер-

ший власник. А ним з 1789 по 1794 рік був Іван Прокопович Стогов — пер-

ший городничий Єлисаветграда. На цій посаді він перебував з 1784 по 1787

рік. Тоді ж Стогов побудував дерев’яну церкву в ім’я Різдва Іоанна Предте-

чі, і слобода стала селом.

123

Ганнинське і Всеволожські

Коли у 1795 році городничий був переведений у м. Гайсин, він продав

село підполковнику Олексію Петровичу Орлову (1761-1857). Походив цей

військовий діяч з донських козаків. На військову службу вступив 13-річним

підлітком у 1774 році. Брав участь у російсько-ту-

рецькій війні (1787-1791) у складі Бузького коза-

чого війська, опісля служив у Вознесенському ко-

зачому полку. Вершина військової кар’єри Олек-

сія Орлова — командування лейб-гвардії Козачим

полком. Нагороджений орденом Св. Георгія 4-го

класу (1791), орденом Св. Володимира 4-го ст. та

багатьма іншими. Був одружений з уродженкою

Єлисаветградського повіту Наталією Красноста-

ковою.

Відомо, що у 1806 році уже в чині генерал-ма-

йора О. П. Орлов виклопотав дозвіл на будів-

Олексій Орлов

ництво своїм коштом у Стогівці нової кам’яної

церкви замість занепалої дерев’яної. Храм Різдва

Іоанна Предтечі був освячений у 1810 році.

Після виходу у відставку Олексій Петрович жив у своєму маєтку в селі

Матусів (нині Шполянського району) на Черкащині, де у 1818 році спору-

див чудову церкву на честь Вознесіння Господнього в стилі пізнього кла-

сицизму. На відміну від Різдво-Предтеченської церкви у Ганнинському, цей храм уцілів і є окрасою села. До речі, село зі схожою назвою є і у нас: Матусівка Маловисківського району — батьківщина знаного письменника

Віктора Олексійовича Погрібного.

Помер Олексій Орлов у 1857 році у віці 96 років. Власником Стогів-

ки він був до 1812 року. А потім, як повідомляють історичні джерела,

«…Аннинское было приобретено у А.П. Орлова отставным дивизионным

штаб-лекарем Ф.О. Бартолоцци и его зятем генерал-майором А.М. Всево-

ложским, шефом Елисаветградского гусарского полка, участником Отече-

ственной войны 1812 года. В дальнейшем имение унаследовал младший

сын А.М. Всеволожского Матвей Алексеевич, отставной подпоручик Кав-

казского саперного батальона и заседатель Бобринецкого уездного суда, который 30 марта 1853 года продал Аннинское невестке Анне Михайловне

Всеволожской, жене генерал-майора Д.А. Всеволожского, управляющего

Кавказскими Минеральными Водами, за 5 000 руб. Сыновья последнего

Алексей и Дмитрий Дмитриевичи владели Аннинским (и соседней дерев-

ней Безводная) до начала 1880-х гг.»

Сумніви у цій інформації викликає лише твердження, що село уже тоді

(у 1812 році) називалося Ганнинським. Найімовірніше, Ганнинським Сто-

гівка стала лише після того, як стала власністю Всеволожських. Взагалі-то, 124

Ганнинське і Всеволожські

село мало б називатися Всеволожським (вони володіли ним найдовше), од-

нак цього не сталося.

Хто ця Анна (по-нашому Ганна), на честь якої перейменували Стогів-

ку? Можливо, це згадана вище Анна Михайлівна Всеволожська — власни-

ця села з 1853 року, адже ніяких інших Ганн, крім неї, виявити не вдалося.

Тривалий час назву села писали так: Ганнинське (Стогівка). Походила вона

з аристократичного роду: дочка командира Естляндського мушкетерського

полку полковника Михайла Володимировича Золотницького, онука кате-

ринославського статського радника Матвія Степановича Чайковського та

правнучка воронезького віце-губернатора, генерал-майора Пилипа Івано-

вича Ярцева. У 1832 році Анна Золотницька закінчила Жіночий Патріо-

тичний інститут у Санкт-Петербурзі. У шлюбі з Дмитром Олексійовичем

Всеволожським мала п’ятьох дітей: Олексія, Олександру, Ольгу, Дмитра, Ганну. Як бачимо, у родині з’явилася ще одна жінка з іменем, що наявне

у назві села.

Всеволожські — один з найдавніших дво-

рянських родів Російської імперії. Нас, звісно,

передусім цікавить його єлисаветградська гіл-

ка. Заснував її герой Вітчизняної війни 1812

року Олексій Матвійович Всеволожський

(1769-1813). На військову службу він вступив

у 1786 році. Брав участь у російсько-турець-

кій війні (1787-1791). Відзначився при облозі

та взятті Хотина і Бендер. З 1795 року служив

у Єлисаветградському кінно-єгерському полку,

Олексій Всеволожський

згодом перейменованому в гусарський. Полков-

ник (1799). В Аустерліцькій битві 1805 року командував батальйоном, був

поранений. Генерал-майор (1807). З 1808 року — шеф Єлисаветградсько-

го гусарського полку, з яким особливо відзначився у Бородинській битві.

Разом з ним у Єлисаветградському гусарському полку з 1795 по 1808 рік

служив молодший брат Матвій Всеволожський (1771-1840), якого нази-

вали «Всеволожський 2-й» (у відставку вийшов у чині підполковника).

«Всеволожський 1-й» нагороджений орденами: Св. Володимира 4-го ст., Св. Георгія 4-го кл., Св. Анни 2-го ст. з діамантами, золотою шаблею «За

хоробрість» та ін. Портрет Олексія Всеволожського мав бути представле-

ний у Військовій галереї Зимового палацу, однак написати його не встигли, оскільки 44-річний герой передчасно помер.

Проте він встиг двічі одружитися і в першому шлюбі з «італійською

дворянкою» Бартоліцею Феліксівною Бартолоцці (1777-1808), дочкою

штаб-лікаря на російській службі, мав чотирьох дітей. Знаменитим з них

став первісток Дмитро Олексійович Всеволожський (1798-1871). У його

125

Ганнинське і Всеволожські

послужному списку зазначено: «Воспитывался

в частных заведениях. Языки французский, не-

мецкий, польский, закон Божий, историю, гео-

графию, арифметику, геометрию и фортифика-

цию знает, очевидно, владел также итальянским

— родным языком матери и деда».

На військову службу Дмитро Всево-

ложський вступив у 1808 році юнкером у батьків

Єлисаветградський гусарський полк як «Всево-

ложський 3-й». Учасник Вітчизняної війни 1812

року. Був звільнений зі служби за станом здо-

Всеволод Всеволожський

ров’я у 1823 році у чині майора. Через 6 років по-

вернувся в армію, воював на Кавказі, за що у 1830 році відзначений орденом

Св. Володимира 4-го ст. з мечами та стрічкою (1830), дослужився до чину

полковника. Однак прославився Дмитро Всеволожський на адміністратив-

но-господарському поприщі.

З 1845 по 1857 він — управляючий Кавказькими Мінеральними Вода-

ми, генерал-майор на правах військового губернатора. Сучасники відзнача-

ли: «Под руководством Д.А. Всеволожского, которого Воронцов назначил

управляющим Водами, прокладывались дороги, водопроводы, строились

мосты, расширялись и хорошели сады, бульвары, парки. Между курорт-

ными “группами” стали ходить омнибусы, перевозившие пассажиров и по-

чту. Именно в это время на Кавминводах появились первые музеи, первое

учебное заведение, первый театр, первая библиотека». У свою чергу, князь

М.С. Воронцов підкреслював: «Над устройством Минеральных вод ге-

нерал-майор Всеволожский трудится с редким усердием, благонамерен-

ностью и бескорыстием». У 1849 році Дмитро Олексійович нагороджений

орденом Св. Володимира 3-го ст. У 1857 році за станом здоров’я попросив-

ся у відставку й останні 14 років життя провів у родовому маєтку — селі

Ганнинському Єлисаветградського повіту, де й помер 10 січня 1871 року.

Там же знайшов свій останній притулок і його дід «отставной дивизионный

штаб-лекарь Феликс Осипович Бартолоцци» (помер після 1816 року).

А от уже онук «управляючого Кавказькими Мінеральними Водами»

Всеволод Олексійович Всеволожський (1872-1943), який народився в Єли-

саветграді, «вляпався» у революцію. Навчався у Ризькому політехнічному

інституті, де й вступив у РСДРП, був есером, потім меншовиком. У 1897

році був заарештований, засуджений на 3 роки заслання до Вятської губер-

нії. До 1910 року працював у Вятському губернському земстві спочатку ста-

тистиком, потім завідувачем відділення, був кандидатом до Установчого Зі-

брання. Після захоплення білими Єкатеринбурга влітку 1918 року увійшов

до складу антирадянського, так званого Уральського обласного уряду това-

126

Ганнинське і Всеволожські

ришем (заступником) міністра фінансів (за іншими джерелами обіймав по-

саду міністра фінансів в уряді адмірала Колчака). Після поразки емігрував, однак уже в 1922-му покаявся і повернувся у Радянську Росію. Працював

у Наркомпроді, податковому управлінні Наркомфіну. З 1924 по 1926 рік

був завідувачем Кавказького відділення державної карткової монополії та

одночасно заступником управляючого крайовою конторою Держстраху.

У 1926 році перейшов на службу в Москву в Головне правління Держстра-

ху. Згодом був репресований. А помер нащадок славетного роду Всеволод

Олексійович Всеволожський у будинку ветеранів у Коломні.

Феномен Ганнинського ще й у тому, що кількість його мешканців не пе-

ревищувала 400 осіб як до революції 1917 року, так і в радянські та новітні

часи. Приміром, у 1859 році у селі мешкало 232 особи, у 1886-му — 262. Що-

правда, за даними на 1894 рік у Ганнинському, в якому розмістили волосну

управу, проживало 416 осіб. Ганнинській волості підпорядковувалося понад

50 населених пунктів (сіл, хуторів, економій) з населенням 7 695 осіб. Крім

волосної управи та православної церкви з церковно-парафіяльною школою

на 33 учні, у Ганнинському функціонувала земська поштова станція.

В державному архіві Одеської області частково збереглися метричні

книги Предтеченської церкви села Ганнинського за 1799-1810 роки. Оскіль-

ки в них духовенство реєструвало акти громадянського стану (хрещення, шлюби та поховання) членів громади з фіксацією днів і років народжен-

ня, вінчання, смерті, то це чи не найважливіше історичне джерело. Звісно, для тих, хто зацікавиться історією села Ганнинського.

127

ЧЕРВЕНЬ

1 (1923) — 95 років тому народився ( м. Олександрія)

1

Сергій Васильович Рябченко (1923-1992), худож-

ник-графік. У 1953 закінчив Одеське художнє училище, де навчався у Л. Мучника та М. Павловського. Учасник

Другої світової війни, нагороджений орденами Червоної

Зірки та Вітчизняної війни, медалями. Працював у галузі

станкової графіки (рисунок, ліногравюра, літографія, акварель). Учасник рес-

публіканських (з 1954), всесоюзних (з 1957) та зарубіжних (з 1956) виставок.

Основні твори в серіях: «Одеські пейзажі» (кол. ліногр., 1945-1961), «Військовий

флот» (офорт, 1959-1960), «Легендарні герої громадянської війни» (ліногр., 1963-1965) та ін. Відомими художниками стали син Василь Рябченко та внук

Степан Рябченко. Член Спілки художників СРСР.

2 (1948) — 70 років тому народився ( смт Салькове

2

Гайворонського району) Валерій Семенович Поно-

мар чук, лікар. У 1974 закінчив Одеський медичний ін-

ститут. З 1974 працює в Інституті очних хвороб і тканинної

терапії АМН України ім. В. П. Філатова (м. Одеса). Доктор

медичних наук (1995). Старший науковий співробітник, керівник лабораторії функціональних методів дослідження, професор (1998).

Створив новий напрям в офтальмології – «вегетоофтальмологію», розробив

унікальний комплекс діагностичних методик для ранньої діагностики патології

зорового аналізатора, низку діагностичних і лікувальних офтальмологічних сти-

муляторів типу «фосфен». Віце-президент Товариства офтальмологів України.

3 (1933) — 75 років тому народився ( с. Близня Ружанського

3

району Брестської області) Михайло Іванович

Рубець, авіатор. У 1963 закінчив Красно кутське льотне

училище цивільної авіації. Працював пілотом у Томському

й Хабаровському об’єднаних авіазагонах, з 1970 – коман-

дир ланки літаків АН-2. Після перенавчання на літак АН-24

у Кіровоградській школі вищої льотної підготовки повернувся до Хабаровска.

У 1978 закінчив командний факультет Ордена Леніна Академії цивільної авіації

у Ленінграді. З 1978 до 1987 працював заступником начальника з льотної підго-

товки Ризького льотно-технічного училища цивільної авіації. З 1987 – начальник

Кіровоградського вищого льотного училища цивільної авіації, після його реорга-

нізації був ректором Кіровоградської державної льотної академії цивільної авіції

128

Пам’ятні дати червня

України (до 2009). Кандидат технічних наук (1996), професор (1997). Обирався

депутатом обласної ради. Заслужений працівник транспорту України.

4 (1968) — 50 років тому народилася ( смт Олександрівка) Ірина Костянтинівна Верігіна

4

, громадський і дер-

жавний діяч, політик. З 1987 по 1995 родина мешкала

у Магаданській області РФ. У 1991 закінчила історичний

факультет Хабаровського педагогічного інституту, 5 років

викладала історію в школі. З 1995 по 2005 – ведуча теле-

бачення, референт, заступник редактора студії ТОВ ТРК «Луч» (м. Красний Луч

Луганської області). Відкрито засуджує військову агресію Російської Федерації

на території Луганської та Донецької областей, спрямовану проти України.

З 17.03.2014 по 10.05.2014 – перший заступник голови Луганської облдержад-

міністрації, потім виконувала обов’язки голови (по 16.09.2014). З 2015 – член ко-

ординаційної ради Всеукраїнської громадської правозахисної організації «Сила

права», заснованої народним депутатом України Андрієм Сенченком.

7 (1863) — 155 років тому народився Володимир

Леонідович Дуров

7

(1863-1934), артист цирку, клоун-дре-

сирувальник. Разом з братом Анатолієм – засновник зна-

менитої циркової династії. В юності захопився дресиру-

ванням, відвідував лекції І.М. Сеченова з фізіології тварин.

Дебютував у 1879. Отримав популярність як соло-клоун і

дресирувальник, використовував у сатиричних номерах тварин. Розробив упер-

ше в Росії систему дресирування, засновану на вивченні природних інстинктів і

рефлексів тварин. Став основоположником і пропагандистом так званого м’якого

дресирування, в основі якого лежить гуманне поводження з тваринами, викори-

стання головним чином смакового заохочення. Цей метод згодом застосовувався

усіма Дуровими та більшістю радянських дресирувальників. У 1912 організував

у Москві куток-музей (нині Куток ім. В. Л. Дурова). В Єлисаветграді у кінотеатрі

«Зірка» показував виставу за участю дресированих білих мишей. Про перебуван-

ня в Єлисаветграді згадує в нарисах «Московский слоненок Беби» и «Важна ли

порода для охотничьей собаки». Заслужений артист РРФСР (1927).

7 (1918) — 100 років тому народився ( м. Новогеоргіївськ, Світловодськ) Федот Пилипович Гайворонський

7

(1918-2013), військовий діяч. З вересня 1936 по серпень

1937 працював учителем неповної середньої школи села

Глинськ Новогеоргіївського району. У Червоній Армії

– з вересня 1937. У 1939 закінчив Московське піхотне

129

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

училище, був направлений у Забайкальський військовий округ. Брав участь

у боях на річці Халхін-Гол. Начальником штабу 488-го стрілецького полку брав

участь у Сталінградській битві, за що був нагороджений орденом Олександра

Невського № 183 (1943). У подальшому воював на 3-му Українському та 1-му

Білоруському фронтах. З серпня 1943 по липень 1945 – начальник оператив-

ного відділу штабу 29-го гвардійського стрілецького Лодзинського корпусу

8-ї гвардійської армії, підполковник (з жовтня 1943). Нагороджений: двома

орденами Червоного Прапора, двома – Вітчизняної війни 1-го ст. та орденом

Леніна. У 1947 закінчив Військову Академію ім. М.В. Фрунзе (з присвоєнням

звання полковник), у 1955 – Вищу Військову Академію ім. К.Є. Ворошилова.

З березня 1969 по 7.10.1988 служив у Академії Генерального штабу спочатку

начальником кафедри, а потім заступником начальника Військової Академії

Генерального Штабу К.Є. Ворошилова з наукової роботи. Генерал-полковник.

У післявоєнний час нагороджений орденом Червоного Прапора, двома ордена-

ми Червоної Зірки та ін.

7 (1938) — 80 років тому народився ( с. Олексіївка

7

Добровеличківського району) Владислав Петрович

Вінницький (1938-2006), фахівець у галузі обчислю-

вальної техніки. У 1965 закінчив Харківський інститут інже-

нерів залізничного транспорту. Відтоді до 1971 працював

в Інституті кібернетики АН УРСР (Київ). З 1972 до 1993 –

у Держплані УРСР (згодом Інститут проблем інформатики Міністерства економіки

України). Від 1993 – професор кафедри засобів телекомунікацій Інституту телеко-

мунікаційних систем НТТУ «КПІ». Доктор технічних наук (1986), професор (1988).

8 (1843) — 175 років тому народився ( с. Новий Двір Мінської

8

області) Федір Гнатович Стравінський (1843-1902), співак. У 1869 закінчив Ніжинський юридичний лі-

цей, 1873-1876 співав у Київській опері. З 1876 – соліст

Маріїнського театру у Петербурзі. Своєю виконавчою ді-

яльністю продовжував традиції великого співака О. Петрова

(уродженця Єлисаветграда). Більше місяця (з 18.08 по 24.09.1876) гастролював

у Єлисаветграді, де вперше виконав партію Мельника в опері О. Даргомижського

«Русалка»; грав у 12 спектаклях. Позував для картини І.Ю. Рєпіна «Запорожці

пишуть листа турецькому султану» (похмурий осавул). Батько композитора

Ігоря Стравінського.

8 (1938) — 80 років тому народився ( с. Нова Осота Олександрівського району)

Микола Павлович Шмарко, скульптор. Закінчив Львівське училище при-

130

Пам’ятні дати червня

кладного мистецтва ім. І. Труша (1968). Педагоги з фаху –

8

Т.І. Дроган, М. В. Скибінський, Т.І. Матвієнко. Основні твори:

«Осінь» (1973), «Портрет героя війни і праці А. Герасименко»

(1985), «Портрет ветерана війни П. Протченко» (1988),

«Андрюша» (1980), «Художник Ф.І. Міщенко» (2004) та ін.

Член Національної спілки художників України (2006).

8 (1943) — 75 років тому народився ( Мурманська область) Володимир Костянтинович Іванець

8

(1943-2006,

м. Кіровоград), тренер з легкої атлетики. У 1965 закінчив

Вінницький державний педагогічний інститут. З 1965 року

працював тренером-викладачем з легкої атлетики ДЮСШ

спортивного клубу «Зірка». Підготував 15 майстрів спорту

СРСР та 2 майстрів спорту міжнародного класу з легкої атлетики. З 1996 по 1998

працював тренером юніорської збірної команди з легкої атлетики Китайської

Народної Республіки. З 1998 по 2006 – тренером-викладачем ДЮСШ обласної

організації Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос». Під

час відзначення 100-річчя вітчизняної легкої атлетики визнаний Федерацією

легкої атлетики України кращим тренером Кіровоградської області за всі роки

її існування. Заслужений тренер України (1993). Заслужений працівник фізичної

культури і спорту України (2003). З 2007 у Кіровограді проводиться щорічний

легкоатлетичний крос пам’яті Іванця.

8 (1953) — 65 років тому народився ( с. Чаплине Світло-

8

водського району) Віктор Ваніфатович Безверхий

(1953-2009), громадський діяч, благодійник, перший

президент ФК «Динамо» Київ. У зв’язку з будівни-

цтвом Кременчуцького водосховища сім’ю переселили

до Світловодська, де Віктор закінчив середню школу.

У 1976 закінчив фізичний факультет Київського державного університету іме-

ні Тараса Шевченка. З 1976 по 1979 працював на київському заводі «Арсенал»

інженером-дослідником центрального конструкторського бюро. Автор бага-

тьох публікацій у наукових журналах, чотирьох винаходів. У 1987 очолив один

з перших у СРСР Київський центр науково-технічної творчості молоді «Прогрес»

(згодом АТ Іноваційний центр «Прогрес», існував до 1998). З 1989 по 1993 був

президентом футбольного клубу «Динамо Київ» який був створений в поряд-

ку експерименту як державно-громадське об’єднання. Динамівці почали ви-

ходити на футбольне поле у жовто-блакитній формі. У 1998-2002 – директор

державного підприємства «Інформаційно-видавничий центр «Держінфотур», з

2002 по 2007 – генеральний директор державного підприємства «Національна

131

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

туристична організація» (НТО). Одним з перших виступав за проведення націо-

нального чемпіонату України. Був організатором і меценатом першої в незалеж-

ній Україні виставки-ретроспективи «Український авангард – 20-40-ті, 60-80-ті

роки», першої масштабної виставки «Сучасне мистецтво України» за кордоном, яка з успіхом пройшла влітку 1992 року у Відні. Був ініціатором і першим меце-

натом робіт з відродження Михайлівського Золотоверхого собору.

9 (1928) — 90 років тому народився ( с. Шпакове

9

Новомиргородського району) Семен Устинович Гон-

ча ренко, фізик-методист і педагог. Закінчив фізико-ма-

тематичний факультет КДПІ ім. О. С. Пушкіна (1952). З 1955

працює в НДІ педагогіки. Дійсний член АПН України, ака-

демік-секретар Відділення дидактики, методик та інфор-

маційних технологій у навчанні (з 1992). Досліджує проблеми гуманітаризації

шкільної освіти, методології педагогіки, вивчення фізики в середній школі.

Автор підручників з фізики для середньої школи (зокрема «Книжки для читання

з фізики, 7 клас: Теплові явища»; 1985), педагогіки й методики навчання фізики

для педвузів, упорядник «Українського педагогічного словника» (1997). Доктор

педагогічних наук, професор. Підготував 20 докторів і 50 кандидатів наук.

Опублікував понад 250 наукових праць. Заслужений діяч науки і техніки України.

10 (1923) — 95 років тому народився ( с. Аджамка

10

Кіровоградського району) Леонід Андрійович Лит-

виненко (1923-2006), актор. У 1941 закінчив Чорноморське

військово-морське училище в Сева стополі. Учасник Другої

світової війни, має бойові нагороди. Працював у 1949-1950

художнім керівником Олек санд рійського районного Будинку

культури. З 1950 по 1952 – актор Білоцерківського українського драматичного

театру ім. П. Саксаганського. У 1953-1957 – Тернопільського ім. Т. Шевченка.

З 1957 по 1990 – провідний актор Херсонського українського музично-дра-

матичного театру імені Миколи Куліша. Кращі ролі: Боруля («Мартин Боруля»

І. Карпенка-Карого), Зброжек («Маклена Грасса» М. Куліша), Ананій Яковлєв

(«Гірка доля» О. Писемського) та ін. Народний артист УРСР (1981).

11 (1938) — 80 років тому народився ( м. Кіровоград)

11

Валентин Васильович Луньов, фахівець у галузі

ливарного виробництва. У 1956 закінчив Кіровоградський

машинобудівний технікум, у 1961 – Запорізький маши-

нобудівний інститут (інженер-механік за спеціальністю

«Машини та технологія ливарного виробництва»). Доктор

132

Пам’ятні дати червня

технічних наук (1985), професор (1986). З 1986 – завідувач кафедри машин і

технологій ливарного виробництва Запорізького національного технічного уні-

верситету (ЗНТУ). Водночас від 1992 – директор Фізико-технічного інституту

ЗНТУ. Досліджує проблеми підвищення фізико-механічних властивостей ливар-

них сплавів. Автор багатьох підручників та монографій: «Сера и фосфор в ста-

ли» (1988),«Неметаллические включения в сталях, чугунах и ферросплавах»

(2006), «Атлас неметаллических включений в сталях» (2012) та ін. Заслужений

діяч науки і техніки України (1998).

13 (1948) — 70 років тому народився ( с. Мечиславка

13

Ульяновського району)

Анатолій Михайлович

Дворський (1948-2010), художник декоративно-при-

кладного мистецтва (кераміст, графік, дизайнер). Закінчив

Київський художньо-промисловий технікум та факультет

художньої кераміки Львівського інституту прикладного і

декоративного мистецтва (1976). З 1977 працює у Кіровограді. Викладав у КІРУЕ

на кафедрі художньо-промислового дизайну та КДПУ ім. В.К. Винниченка. Учасник

виставок: «Фізкультура і спорт» (1983), «Світ і молодь» (1985), «Мальовнича

Україна» (1990), «Барви степу» (1994), «Художники України» (Берлін, 2003) та

ін. Член Національної Спілки художників України (2000). Твори зберігаються

в музеях та приватних збірках України, Польщі, Німеччини та Росії. Персональна

виставка влаштовувалась в ОУНБ ім. Д.І. Чижевського (1999). Лауреат обласної

премії в галузі образотворчого мистецтва імені Олександра Осмьоркіна (2007).

14 (1938) — 80 років тому народився ( м. Кіровоград) Фелікс Михайлович Хлистов

14

(1938-2010), ін-

женер-теплоенергетик. У 1961 закінчив Київський по-

літехнічний інститут. Працював на будівництві теплової

електростанції (ТЕС) м. Ангарськ (Іркутська область), Єрмаковської ТЕС (Казахстан) та ін. З 1969 – у тресті

«Південнотеплоенергомонтаж» на Трипільській ТЕС: заступник головного інже-

нера тресту, керівник виробничого відділу, заступник керуючого ТЕС. Активний

учасник та один з керівників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській

АЕС. Написав про це спогади «БТР генерала Хлистова» (2007). В останні роки

життя – член Наглядової Ради ВАТ «Південнотеплоенергомонтаж». Почесний

енергетик УРСР. Почесний енергетик СРСР.

14 (1938) — 80 років тому народився ( с. Світлопіль Олександрійського району)

Станіслав Миколайович Янчуков, профспілковий діяч, журналіст, краєз-

навець . Закінчив філологічний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна та Вищу партійну

133

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

школу. Працював на виробництві, перебував на комсомоль-

14

ській і партійній роботі. У 1983 обраний секретарем обласної

ради профспілок, у 1991 – заступником голови Федерації

профспілок області. У 1997-1998 – начальник обласного

управління в справах преси та інформації. Голова обласної

виборчої комісії по виборах до місцевих рад у 1990, 1994, 1998, 2002. Включений у довідникову книгу «Профспілкові діячі України. 167

біографій» (Київ,1997). З 1998 – головний редактор Центрально-Українського

видавництва. Здійснив редакційну підготовку більше 200 історико-краєзнавчих

та художніх видань місцевих авторів. Автор книг: «Весна і 40 тисяч посмішок»

(2003), «На чолі місцевого самоврядування» (2004), «З іменем Ястребова»

(2005), «До спортивних вершин. Нариси з історії фізичної культури і спорту

Кіровоградщини» (у співавт.) (2016) та ін. З 2006 по 2018 – літературний редак-

тор 12 випусків щорічного альманаху «Історичний календар Кіровоградщини».

Лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястребова (2005).

16 (1963) — 55 років тому народився ( м. Олександрія) 16

Віктор Миколайович Карталиш (1963-2016), герой

АТО. У 1986 закінчив Дніпропетровський медичний інститут.

Працював лікарем-фтизіатром в Олександрійському проти-

туберкульозному диспансері, анестезіологом в реанімації

Олександрійської районної лікарні, лікарем-терапевтом

Петрівської виправної колонії № 49. У квітні 2015 мобілізований в АТО. Після

курсу підготовки військового лікаря закріплений ординатором у медичну роту

військової частини 30-ї окремої механізованої бригади. Близько року провів

в АТО, надаючи медичну допомогу бійцям. Отримав контузію, пройшов лікуван-

ня в Кіровоградському військовому госпіталі й знову повернувся на передову.

Помер від крупозної пневмонії у Львівському військовому шпиталі. Похований

в Олександрії на Верболозівському кладовищі.

16 (1988) — 30 років тому народився ( с. Розалівка

16

Котовського району Одеської області) Ігор Іванович

Коваленко, герой АТО. З 1992 родина мешкає

у с. Ємилівка Голованівського району. Навчався у Завал-

лівській школі-інтернаті. У 2008-2009 служив у Збройних

Силах України. Після служби в армії працював у Києві.

26.04.2015 був мобілізований Голованівським районним військовим коміса-

ріатом до лав ЗСУ. Молодший сержант, командир 1-го розвідувального відді-

лення розвідувального взводу 3-го механізованого батальйону 28-ї окремої

Одеської механізованої бригади. Загинув 13.05.2016 під час виконання службо-

134

Пам’ятні дати червня

вих обов’язків поблизу населеного пункту с. Тепле Станичне Луганської області.

Похований на кладовищі в селі Ємилівка Голованівського району.

16 (1988) — 30 років тому народився ( м. Світловодськ)

16

Олег Васильович Хомчук (1988-2014), герой

АТО. Закінчив Світловодську ЗШ №

10, захоплювався

музикою. Одружився та проживав у Дніпропетровську.

Мобілізований, служив гранатометником в 93-й окремій

механізованій бригаді. Загинув 29.08.2014 під час виходу

з Іловайського котла т. зв. «зеленим коридором» разом зі значною частиною

бійців 93-ї окремої механізованої бригади. Був ексгумований пошуковцями

Місії «Евакуація-200» («Чорний тюльпан») 11.09.2014. Впізнаний за експерти-

зою ДНК. Похований у м. Дніпропетровську. На фасаді Світловодської ЗШ № 10

встановлено меморіальну дошку. Нагороджений (посмертно) орденом «За муж-

ність» III ступеня (2015).

17 (1938) — 80 років тому народився ( м. Мала Виска) Павло

17

Якович Бровченко, хоровий диригент, композитор, педагог. Брат поета В. Я. Бровченка (1931-2013) . У 1959

закінчив Одеське музичне училище, у 1972 – Харківський

інститут культури. У 1959-1967 – учитель музики і співів СШ

№ 3 у м. Мала Виска. З 1967 по 2000 – засновник і директор

Маловисківської дитячої школи мистецтв. З 1964 – засновник, художній керівник

і диригент самодіяльної народної хорової капели м. Мала Виска. Голова облас-

ного об’єднання самодіяльних композиторів. Автор понад 100 вокально-хоро-

вих творів у пісенних збірках: «Голуби» (1993, на вірші Володимира Бровченка),

«За синьою долиною» (1997), «Козаки-степовики» (1997) та ін. Член

Всеукраїнської музичної спілки. Заслужений працівник культури України (1997).

18 (1913) — 105 років тому народився ( м. Новомиргород)

Петро Микитович Біба

18

(1913-2002), поет. Після за-

кінчення трудової школи працював у Новомиргородській

районній газеті. Учасник Другої світової війни. Закінчив

Нікопольський учительський інститут (1950). У 1962-1975 –

головний редактор газети «Культура і життя». Автор збірок:

«Братерство» (1948), «Великий почин» (1954), «З любов’ю» (1956), «Слухаю

серце» (1958), «А ми – навколо сонця» (1961), «Струм» (1967), «Вись» (1970),

«Час» (1973), «Краплини теплого дощу» (1980), «З вершини літ» (1986), «Цвіт

багряний» (1988), «Грані» (1998) та ін. Почесний громадянин м. Новомиргорода.

Заслужений працівник культури УРСР.

135

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

18 (1928) — 90 років тому народився ( с. Шевченкове

18

на Кіровоградщині) Сергій Петрович Плачинда (лі-

тературний псевдонім Сергій Кожухар) (1928-2013), письменник (прозаїк, публіцист, критик). У 1953 закінчив

філологічний факультет Київського університету та аспі-

рантуру при Інституті літератури АН УРСР, де й надалі пра-

цював науковим співробітником. Його перу належать літературознавчі моногра-

фії «Композиція і характери в новелах Ю. Яновського» (1957), «Майстерність

Ю. Яновського» (1969) та перша в постсталінській Україні книга про О. Довженка

(1964). У 1960 був звільнений «за український націоналізм». Автор багатьох

повістей: «Брати Місяця» (1959) про геніального українського конструктора

космічних кораблів Ю. Кондратюка-Шаргея;«Неопалима купина», яка згодом

була вилучена з бібліотек і продажу за «націоналістичний ухил»; «Там, де тихая

Вись» (1977), «Київські фрески» (1982), «Козаки в Дюнкерку» (2003), «Козак –

душа правдивая» (2004) та ін.; романів «Степова сага» (1977), «Шуга» (1986),

«Олександр Довженко» (1980), «Юрій Яновський» (1986), «Ревучий» (1988),

«Балада про степовика» (1987). Упорядник книги «Довженко і світ. Творчість

Довженка в контексті світової культури» (1984). Уклав «Словник давньоукраїн-

ської міфології» (1993), автор книжок «Міфи і легенди Давньої України» (2006),

«Лебедія. Як і коли виникла Україна» (2005), «Як українські міфи по світу ро-

зійшлися» (2009). Член Спілки письменників України (1960). Син Володимир

Сергійович Плачинда (народився в Кіровограді у 1955) – кандидат історич-

них наук, сходознавець, дипломат, тимчасовий повірений у справах України

в Саудівській Аравії.

19 (1963) — 55 років тому народився (с. Велика Хортиця

19

Запорізької області) Андрій Михайлович Надєж дін, художник (живописець і графік), мистецтвознавець, поет.

Син народного художника України Михайла Надєждіна.

У 1986 закінчив Дніпропетровське художнє училище, зго-

дом – факультет історії та теорії мистецтва Київського

художнього інституту. Працює науковим співробітником Кіровоградського ху-

дожньо-меморіального музею О.О. Осмьоркіна. Автор статей з проблем укра-

їнського національного мистецтва у часописі «Образотворче мистецтво». Член

Національної Спілки художників України. Твори експонувалися на обласних, республіканських та зарубіжних виставках. У Києві видано каталог виставки

М. і А. Надєждіних «1 + 1» з добіркою віршів А. Надєждіна. Основні цикли творів:

«Канівська феєрія», «Життя храму», «Титани і Боги», «Миттєві сни дорослих

дітей» та ін. У 2005 видано каталог виставки «Родина Надєждіних», яка експону-

136

Пам’ятні дати червня

валася у Києві. Двічі лауреат обласної премії в галузі образотворчого мистецтва

імені Олександра Осмьоркіна (2008, 2010). Лауреат обласної краєзнавчої премії

імені Володимира Ястребова (2015). Заслужений художник України (2013).

20 (1943) — 75 років тому народився ( с. Великі Трояни

20

Благовіщенського району)

Василь Григорович

Окіпняк, спортсмен (баскетболіст). Центровий київської

команди «Будівельник» (зріст 210 см), що в ті роки була

однією з найсильніших в Європі. Гравець збірних УРСР та

СРСР. Багаторазовий чемпіон Української РСР. Переможець

Спартакіади народів СРСР. Чемпіон Всесвітньої олімпіади (1961). Після за-

вершення спортивної кар’єри успішно працював дитячим тренером у школах

НДР. Майстер спорту міжнародного класу.

24 (1898) — 120 років тому народилася ( м. Сміла Черкаської

24

області) Олена Журлива (справжнє прізвище Олена

Костянтинівна Котова) (1898-1971), поетеса, педа-

гог. Закінчила Київський інститут народної освіти, співала

у Харківській опері, вчителювала у різних школах України.

Як поетеса формувалася у колі О. Олеся, П. Тичини, В. Сосюри. Член Спілки письменників СРСР з 1934. У 1937 репресована. Після

звільнення жила і вчителювала у Кіровограді, після смерті її ім’я присвоєно місь-

кій загальноосвітній школі № 3 (1998) та одній з вулиць міста. Автор 11 збірок

поезій: «Металом горно» (1926), «Багряний цвіт» (1930), «Земля в цвіту» (1964),

«Вибране» (1974) та ін.

24 (1958) — 60 років тому народився ( с. Рівне

24

Новоукраїнського району) Анатолій Анатолійович

Вишневський, художник-оформлювач. У 1984 закін-

чив Одеське театральне художньо-технічне училище: художник-проектант. Основні твори: музей письменни-

ка М.А. Булгакова у Києві; літературний музей, м. Одеса

(1982); обласний фотосалон «Торжество», м. Дніпропетровськ (1987); музей

мінералів, м. Кривий Ріг (1989); обласний театр ляльок, м. Дніпропетровськ

(1990); шатерні споруди, м. Київ (1999-2000). Член Національної спілки худож-

ників України (2000).

26 (1973) — 45 років тому народився ( м. Кіровоград) Юрій Валерійович

Смірнов, поет, кіносценарист, журналіст, продюсер. Навчався у Харківському

університеті (біологія) та філологічному факультеті КДПУ імені Володимира

Винниченка. Був одним із засновників та капітаном легендарної кіровоград-

137

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

ської команди КВК «СКІФ». Продюсер комедійних стрічок

26

«Между первой и второй», «Пушкен» та ін. Автор сценаріїв

(у співдружності з Вадимом Мурованим) до фільмів та сері-

алів: «На білому катері», «З днем народження, королево!»,

«Костоправ», «Синдром Дракона» та ін. Вірші друкувалися

у журналі «Новый мир» та інших часописах. Фіналіст кон-

курсу поезії «Заблудившийся трамвай» (м. Санкт-Петербург). Підготував до дру-

ку книгу вибраних поезій «Песни Спонсоров». Лауреат Петербурзької поетичної

премії імені Геннадія Григор’єва (2015).

29 (1848) — 170 років тому народився ( м. Херсон) Павло

29

Захарович Рябков (1848-1927), громадський діяч, етно-

граф, краєзнавець. Закінчив гімназію, земельно-таксатор-

ські класи. За участь у революційно-народницькому гуртку

А. Желябова (Одеса, 1877) був заарештований та засланий

до Сибіру. Після повернення працював земським землемі-

ром у Єлисаветграді (з 1892 до 1901). Перебував в еміграції, слухач Російської

вищої школи у Парижі, в якій викладали І. Мечников, М. Ковалевський, Ф. Вовк

(до 1903). У 1903-1904 разом з Ф. Вовком та І. Франком брав участь в етногра-

фічній експедиції по Галичині та Буковині. З 1907, мешкаючи в Єлисаветграді, допомагав Ф. Вовку створювати український розділ Етнографічного музею

у Петербурзі. Протягом 1908-1911 зібрав для цього музею 364 об’єкти куль-

тури, більшість яких стосується козаччини. Зокрема 1908 придбав для нього

чумацьку мажу (віз) та чабанську гарбу; збирав на Єлисаветградщині писанки

(с. Рівне), рецепти народної медицини, лікарські трави, багато фотографував

на місцевих ярмарках тощо. Зібране Рябковим зберігається у Музеї етногра-

фії народів СРСР. Був секретарем Єлисаветградського благодійного товари-

ства поширення грамотності й ремесел (з 1892), писав звіти про його діяль-

ність та надрукував історичний нарис (1903). Один із засновників та перших

директорів Єлисаветградської громадської бібліотеки (з 1897). З 1914 – член

Єлисаветградського лекційного бюро з влаштування народних читань і дитячих

майданчиків при міській управі. У 1914 у Петербурзі надрукована його праця

«Чумацтво». За ініціативою Рябкова в Єлисаветграді створено краєзнавчий му-

зей з картинною галереєю (1921) та Музей Революції.

138

СЕЛО КОПАНКИ: ГЕНЕРАЛ-ЛЕЙТЕНАНТ

ОЛЕКСАНДР ОВОДОВ І РОДИНА ЕРДЕЛІ

Цей сюжет мені підказав давній знайомий,

помічнянський краєзнавець Іван Андрійович

Гуща. Якось у лікарні він познайомився з уро-

дженцем села Копанки Маловисківського ра-

йону, який розповів йому, що на сільському

кладовищі зберігся надмогильний пам’ятник

царського генерала. А коли Гуща засумнівався,

то, як неспростовний доказ, наступного разу

привіз фотознімки надгробка з написом: «Ге-

нералъ-лейтенантъ Александръ Николаевичъ

ОВОДОВЪ (1844-1907)». Щоправда, виявило-

ся, що вціліли лише рештки пам’ятника, однак і

це можна вважати дивом у катаклізмах ХХ сто-

ліття.

На території Єлисаветградського повіту було поховано не один десяток

видатних військових діячів (згадаймо хоча б генералів Георгія Емануеля та

Олександра Самсонова, героя війни 1812 року та одну з ключових постатей

Першої світової війни) — не вціліло жодного поховання! А от Оводову по-

щастило! Старожили Копанок розповідали, що похований він був у склепі

поблизу церкви. Усипальню, як заведено було у селян після революції 1917

року, пограбували й зруйнували. А от прах генерала не залишили напризво-

ляще, а перенесли на кладовище, що сприймається нині як щось неймовірне.

Спочатку я зацікавився сайтом Копанківської загальноосвітньої школи.

Інформація, яка там розміщена, заінтригувала: «Освіту діти села Копанок і

навколишніх сіл здобували при Олено-Костянтинівській церкві (1893 р.).

Пізніше поруч з цим святим храмом була побудована церковно-приходська

школа, яка була відкрита в 1904 році. Кошти на побудову і церкви, і шко-

ли дав відставний генерал-лейтенант Оводов Олексій Іванович, який був

в опалі царя і відбував тут заслання».

Однак, як виявилося згодом, ці відомості висмоктані із пальця і жодним

чином не відповідають дійсності. По-перше, як свідчать метричні книги

Олено-Костянтинівської церкви, перші записи в них датуються… 1781 ро-

ком. По-друге, Оводова звали не Олексій Іванович, а Олександр Микола-

йович, що особливо дивно, адже надгробок у селі зберігся. Ну і звісно, те, 139

Село Копанки

що він надав кошти на побудову храму

та школи, буцімто відбуваючи заслання

у Копанках, — відверта вигадка.

А тим часом в Інтернеті інформація

про Олександра Миколайовича Ово-

дова, хоча й лаконічна, наявна. Власне

кажучи, це не стільки біографічна до-

відка, скільки його послужний список.

Народився Оводов 3 березня 1843 року

(місце народження не вказано). У 1863

році закінчив Нижегородський кадет-

ський корпус, у 1864-му — Павловське

військове училище, у 1865-му — Ми-

Олено-Костянтинівська церква,

хайлівське артилерійське училище.

біля якої був похований Оводов

Чин капітана отримав у 1875 році, під-

полковником став у 1877 році, полковником — у 1881 році, генерал-майо-

ром — у 1895-му.

Оводов — учасник російсько-турецької війни 1877-1878 років. Був ко-

мандиром 17-ї кінно-артилерійської батареї (з 1879 року), з 1892-го — ко-

мандир 29-го драгунського полку, з 1895-го — командир 2-ї бригади 12-ї

кавалерійської дивізії. З 1896 по 1900 рік — командир 2-ї окремої кавале-

рійської бригади. У 1900 році Оводов звільнений у відставку з наданням

чину генерал-лейтенанта.

А ще у 2009 році Інтер-

нет-аукціон «Монети і меда-

лі» виставив на продаж (№ 60.

Лот 99) годинник з детальним

описом: «Часы карманные по-

дарочные, от командира 2-й

отдельной кавалерийской бри-

Годинник генерал-майора Оводова

гады генерал-майора А. Ово-

дова. Швейцария, Флёрье (механизм). Торговый дом “Павел Буре”, 1897 г.

№ 37858. Серебро, золото. Диаметр 53,2 мм. На крышках часов помещены

золотые накладные детали: на верхней — вензель “ПВ”, а на нижней —

даты “1888-1898”. Надписи: на внутренней крышке, закрывающей меха-

низм, в четыре строки — “Павелъ Буре /поставщикъ/ Двора Его Величе-

ства/№ 37858”; на внутренней стороне верхней крышки (гравировка) —

“Отъ Генерала /А. Оводова”… Часы на ходу. Сохранность почти отличная, стекло — пластмассовое». Не встановлено, щоправда, кому подарував Ово-

дов цей годинник. А можливо й не дарував зовсім, інакше прізвище щаслив-

140

Село Копанки

чика було б вказано. Та хоч як там було, годинник Оводова хтось придбав

за 100 тисяч рублів.

От і вся наявна на сьогодні інформація про Оводова в Інтернеті. Судя-

чи з усього, нічим особливим, як військовий діяч, він не уславився. Найці-

кавіше в його біографії пов’язане з одруженням. В історію Оводов увійшов

передусім як другий чоловік Леоніди Никанорівни Ерделі (1843-1914), представниці однієї з найвідоміших дворянських родин Єлисаветградсько-

го повіту, що володіли Ерделівкою, Копанками, Миролюбівкою та багать-

ма іншими селами. Перший чоловік Леоніди Никанорівни (дочки майора

Тулуб’єва) Георгій Якович Ерделі (1807-1876) був старший від неї на…

36 років. Після його смерті, згідно із заповітом, вона й стала власницею села

Копанки.

Коли й де вона познайомилася з Оводовим, в якому році побралися, встановити поки що не вдалося (принаймні до 1890 року Леоніда Никано-

рівна ще значиться як удова статського радника Ерделі).

Швидше за все, це сталося, коли Оводов вийшов у відставку. А це, нага-

дую, 1900 рік. Якщо це так, жениху було 56 років, а нареченій — 57. Взагалі, це був доволі дивний шлюб. Адже вдова була матір’ю… сімох дітей, щоправ-

да уже повнолітніх: Ольги, Віри, Леоніди, Георгія, Якова, Павла та Івана.

Особливо допитливих читачів, яких зацікавила історія цієї славетної

родини, відсилаю до надзвичайно цікавих та пізнавальних мемуарів онука

Леоніди Никанорівни Георгія Яковича Ерделі (1883-1954), вперше опублі-

кованих у 2009 році, та до монографії історика Ольги Морозової «Бало-

вень судьбы: генерал Иван Георгиевич Эрдели» про її наймолодшого сина, що побачила світ у 2013 році в Москві, в якій згадуються наші Ерделівка, Копанки, Єлисаветград.

Про Копанки тих часів дізнаємося чимало цікавого: «Имение было не-

маленьким и богатым. Землемер так описал это владение: …Под господским

двором и садом 1 дес. 1 200 саж., бывшим старым током 1 дес. 2 100 саж., старым загоном и постройками 1 500 саж., под бывшим старым амбаром

200 саж., кирпичным заводом 360 саж., левадою ниже плотины и бывшей

водяной мельницы 2 дес. 950 саж., господским трактиром 400 саж., усадь-

бою церковно-служителей 654 саж., двумя экономическими усадьбами

и садом 1 дес. 4 саж., селищем и бывшим садом 11 дес. 2 092 саж., под пру-

дом и истоками 11 дес. 900 саж., берегом для очистки пруда по 6 саж. 1 дес.

240 саж., из общего выгона 26 дес. 2 230 саж., итого 59 дес. 830 саж.; полевой, пахатной и сенокосной 528 дес. 400 саж., под болотистыми местами и ис-

токами 4 дес. 344 саж., садом и левадою при меже села Эрделевки 5 дес.

410 саж., под дорогами 2 дес. 900 саж. А всего в окружной меже, за исключе-

нием крестьянской, 599 дес. 484 кв. саж.»

141

Село Копанки

Генерал від кавалерії, один із засновників

Добровольчої армії Іван Георгійович Ерделі

(1870-1939) — найзнаменитіший з дітей Леоні-

ди та Георгія Ерделі. А, отже, генерал-лейтенант

Олександр Миколайович Оводов, як другий

чоловік його матері, доводиться Івану Ерделі

вітчимом, хоча навряд чи вони бодай раз зустрі-

чалися.

Варто згадати також і дочок Ольгу, Леоніду

та Віру Ерделі. Перша вийшла заміж за найви-

датнішого діяча Єлисаветградського повіто-

вого земства Павла Олександровича Зеленого

(1839-1912), друга стала дружиною найвидатні-

Генерал

шого діяча Олександрійського повітового зем-

Іван Георгійович Ерделі

ства Семена Григоровича Пищевича (1863-1945), а третя знайшла собі чоло-

віка в особі генерал-лейтенанта Льва Михайловича Сльозкіна (1855-1928).

Найтрагічніше склалася доля Якова Георгійовича Ерделі (1856-1919), старшого брата Івана, визначного земського, державного і громадського ді-

яча. Він був предводителем Єлисаветградського

повітового дворянства, дійсним членом Єлиса-

ветградського благодійного товариства поши-

рення грамотності й ремесел. 18 років займав

посаду голови правління і почесного попечителя

Єлисаветградського земського реального учи-

лища. При ньому була споруджена в училищі

Церква в ім’я Трьох Святителів (освячена 1913

року). Ініціатор влаштовування в ЄЗРУ без-

платних народних читань духовного та світсько-

го науково-літературного змісту. Його портрет

був замовлений для актового залу ЄЗРУ. Яків

Ерделі — один з фундаторів Єлисаветградської

Яків Георгійович Ерделі

громадської бібліотеки (1897). У 1906-1912 ро-

ках був губернатором Мінської губернії, членом Державної Ради Росії.

Замордований більшовиками під час Червоного терору. Ось як про це по-

відомлялося у звіті спеціальної комісії, що розслідувала злодіяння більшо-

виків: «В Елисаветграде отыскано и предано земле тело бывшего минского

губернатора Эрдели, брата главноначальствующего Терско-Дагестанского

края Ивана Эрдели. Большевики арестовывали его три раза. Четвертый

раз арестованный Эрдели был подвергнут мучительным пыткам: под ногти

вбивались иголки, затем ногти срывались вовсе с кусками тела. Останки

замученного были брошены в помойную яму».

142

Село Копанки

Дивовижно те, що не вціліло жодної могили

представників знаменитої родини Ерделі, яким

належали Копанки, натомість людини випадко-

вої, яким був Оводов, збереглася. Ерделі мали

родову усипальню поблизу Георгіївської церкви

в Ерделівці, в якій, за моїми підрахунками, було

поховано не менше десяти представників цієї

родини. Зокрема, перший чоловік Леоніди Ни-

канорівни Георгій Якович Ерделі (1807-1876);

другий почесний громадянин м. Єлисаветгра-

да Олександр Семенович Ерделі (1826-1899);

його син Олександр Олександрович Ерделі

(1851-1894), батько знаменитої арфістки Ксенії

Арфістка

Ерделі (1878-1971) та інші

Ксенія Олександрівна

Ерделі

Ерделівці у черговий раз не пощастило. Спо-

чатку більшовики перейменували її у Чубарівку, потім, коли Власа Чубаря

розстріляли, — у село Леніна, а нині, виконуючи закон про декомунізацію,

— у Гаївку. Чому не повернули первинну назву? Чим перейменувальни-

кам не догодив знаменитий дворянський рід Ерделі (невже через те, що є

угорським, а не українським за походженням?), хоча постраждав він від ра-

дянської влади неабияк, а Іван Георгійович Ерделі взагалі вважався одним

з найлютіших ворогів Влади Рад.

143

ЛИПЕНЬ

1 (1923) — 95 років тому народився ( м. Єлисаветград) Ігор

1

Тихонович Бабанський (1923-1992), педагог-мето-

дист, природознавець та природоохоронець, еколог. Батько

Тихін Іванович Бабанський, як колишній офіцер царської

армії, у 1937 був репресований і розстріляний. У 1941 Ігор

закінчив Кіровоградську СШ №11. Учасник Другої світової

війни. Після війни працював у міській службі зеленого господарства садівником, техніком-квіткарем. З 1953 – керівник гуртків обласної станції юних натуралістів.

У 1958 закінчив Уманський сільськогосподарський інститут. 13 років працював

завідуючим кабінетом трудового і виробничого навчання Кіровоградського об-

ласного інституту удосконалення вчителів, потім інспектором шкіл відділу освіти

облвиконкому. Не в останню чергу завдяки його зусиллям Кіровоградщина стала

батьківщиною учнівських навчально-виробничих бригад (1956) та навчально-ви-

робничих майстерень (1963). Створив у Кіровограді один з перших звіринців для

знедолених тварин. Один з ініціаторів створення куточків історії або навіть музеїв

при навчальних закладах. З 1957 по 1962 подарував обласному краєзнавчому

музею понад 350 старовинних монет своєї колекції. Автор низки статей у журна-

лах «Химия и жизнь», «Хімія у школі» та ін. Зробив вагомий внесок у написання

Червоної книги Кіровоградщини, опис та збереження заповідних місць степово-

го краю. З 2001 Кіровоградський колегіум суспільно-природничо-гуманітарної

спеціалізації, в якому працювала його донька Ніна Ігорівна Бабанська, проводив

республіканські конкурси еколого-натуралістичної творчості, переможці якого

нагороджувалися срібними медалями ім. І.Т. Бабанського. Член Українського

товариства охорони природи. Член Товариства зв’язків українців за кордоном.

Був людиною енциклопедичних знань і захоплень. Серед його друзів та прияте-

лів літературознавець та мемуарист Павло Негретов, з яким навчався в одному

класі, педагог Василь Сухомлинський, колекціонер Олександр Ільїн, кардіохірург

Микола Амосов та інші непересічні особистості.

2 (1988) — 30 років тому народився ( с. Докучаєве Усти-

5

нівського району) Віталій Валерійович Федит

ник

(1988-2015), герой АТО. Старший сержант, старший розвід-

ник – командир відділення 3-го окремого полку спецпри-

значення. З 2010 служив за контрактом. Отримав смертель-

ні поранення 16.02.2015 в бою під Дебальцевим. У березні

знайдений серед загиблих. Похований у Кіровограді на Алеї Слави Рівненського

кладовища.

144

Пам’ятні дати липня

5 (1908) — 110 років тому народився ( м. Єлисаветград)

Леонід Йосипович Равич

5

(1908-1957), поет. Закінчив

літературний факультет Ленінградського педагогічного ін-

ституту ім. О.І. Герцена. Працював учителем і журналістом

у Сибіру, Мурманську, Ленінграді. Під час Другої світової

війни – боєць Ленінградського народного ополчення, пар-

тизанського загону, військовий кореспондент. У 1928 журнал «Леф» (№ 6) опу-

блікував вірш Равича «Безработный» і статтю В. Маяковського «Письмо Равича

и Равичу». У 30-ті роки написав цикл віршів про Сибір, у 1940 опублікував спога-

ди про Маяковського – «Полпред поэзии большевизма». Під час війни друкував

сатиричні вірші та фейлетони у фронтових газетах, після війни писав нариси, вірші, поему «Чудесная епоха». Книга «Избранное» вийшла уже після смерті

у 1958 так само, як і збірка «Возвращение весны» (1966).

5 (1938) — 80 років тому народився ( с. Випасне Білгород-

5

Дністровського району на Одещині) Василь Гри

го-

рович Дерезовський, педагог, краєзнавець. Закінчив

Білгород-Дністровське педагогічне училище та історичний

факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна. Впродовж багатьох років

живе і працює в с. Могильному Гайво

ронського району.

Організував у школі історико-краєзнавчий гурток, який зібрав величезний мате-

ріал з історії села від найдавніших часів до сьогодення. Фундатор музею історії

с. Могильного при школі, відкритого у 1977. Написав та видав книги: «Історія

Могильненської середньої школи» (2002), «Село Могильне в часи випробувань»

(2003), «Солдатська доля», документальну повість про перебування Богдана

і Варвари Ханенків на Гайворонщині та ін.

8 (1973) — 45 років тому народився ( м. Донецьк) Сер гій

8

Олексійович Сєнчев (1973-2014), герой АТО. У Сверд-

ловській області закінчив суворовське училище, згодом –

Донецьке вище військово-політичне училище інженерних

військ і військ зв’язку, потім Одеський національний уні-

верситет ім. І.І. Мечникова (військовий психолог). Від 1994

ніс військову службу в кіровоградській частині. Заступник командира 3-го полку

спецпризначення. Загинув 4.08.2014 року: отримав важкі кульові та осколкові

поранення у черевну порожнину під час бою за висоту Савур-Могила. Похований

у Кіровограді, на Алеї Слави Рівненського кладовища. Його іменем названа ву-

лиця у Кіровограді (колишня Повітрянофлотська), встановлена меморіальна та-

бличка на будинку, де жив герой. Нагороджений (посмертно) орденом Богдана

Хмельницького III ступеня (2014).

145

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

9 (1938) — 80 років тому народився ( с. Ястребенька

9

Брусилівського району на Житомирщині) Володимир

Захарович Савченко (1938-2016), режисер, літера-

тор. Закінчив Харківський державний університет та ре-

жисерський факультет Київського інституту театрального

мистецтва ім. І. Карпенка-Карого. Тривалий час працю-

вав головним режисером Івано-Франківського ім. І. Франка, Кіровоградського

ім. М. Кропивницького та Житомирського ім. І. Кочерги обласних музич-

но-драматичних театрів. З 1991 по 2001 – головний режисер новостворено-

го Житомирського обласного державного телебачення. Автор трикнижжя

«Фрески пам’яті», збірки віршів «Ястребенська седмиця», тому вибраних творів

«Заручини з долею»… Кіровоградський «театр корифеїв» очолював 7 років.

Востаннє побував у нашому місті у 2015, коли був запрошений для постановки

п’єси «Наймичка» І. Карпенка-Карого. Член Національної спілки письменників.

Лауреат Всеукраїнської премії імені І. Огієнка (1999). Заслужений артист України.

12 (1898) — 120 років тому народився ( м. Олександрія)

12

Олександр Валентинович Горський (1898-1983), організатор кіновиробництва. Закінчив у рідному місті ре-

місниче училище. Учасник Першої світової та громадянської

воєн у лавах Червоної кінноти. Працював помічником ре-

жисера в українських театрах Катеринославщини. У 1922

разом з Юрієм Філянським та земляком-олександрійцем Леонідом Черновим

заснував театр – українське мистецьке об’єднання «Махудрам» (Майстерня

художньої драми). З 1931 почав працювати в кіно – директор Ялтинської кіно-

фабрики (1931-1932). У 1937 закінчив Ленінградський інститут кіноінженерів.

Як організатору кіновиробництва, Горському довелося брати участь у двох важ-

ливих техніко-організаційних трансформаціях – переході від німого до звукового

кіно у першій половині 1930-х років та поширенню кольорового кіно у 1950-ті

роки. Працював начальником виробництва на студії «Востокфильм», заступни-

ком директора і директором «Ленфільму» (1932-1941), Київської (1943-1951) й Одеської кіностудій (1953-1963), директором студії кіноактора Київської кіно-

студії ім. О.П. Довженка (1963-1973). Учасник-фундатор Спілки кінематографіс-

тів України. Сприяв творчому становленню І. Миколайчука, Р. Недашківської, К. Степанкова, Б. Брондукова та інших відомих акторів. Батько видатної укра-

їнської художниці-дисидентки, «шістдесятниці» Алли Горської (1929-1970) (на знімку). У лютому 2016 в Олександрії на честь Олександра Горського було

названо провулок.

146

Пам’ятні дати липня

12 (1903) — 115 років тому народився ( м. Єлисаветград)

12

Абрам Борисович Гейро (1903-1989), військовий ін-

женер (фахівець з мінної справи ВМФ СРСР). Заклав основи

радянської мінної справи, виховав сотні спеціалістів-міне-

рів. Закінчив 6 класів 6-ї Трудової школи, створеної на базі

Єлисаветградського комерційного училища. З 1920 по 1923

працював у Єлисаветградському повітовому бюро профспілки «Совработник».

Звідки був направлений на навчання у Київський політехнічний інститут з пер-

сональною стипендією від закладу. У 1931 закінчив Київський машинобудівний

інститут. Навчався мінній справі у Військово-морській академії (ВМА). Його за-

лишають при кафедрі Мінної зброї для виготовлення першої у світі авіаційної

безпарашутної морської міни, яка отримала шифр АМГ (авіаційна міна Гейро).

У 1938 переходить на роботу в Центральне конструкторське бюро, отримує зван-

ня капітана 2 рангу, посаду головного інженера ЦКБ. У 1939 міна АМГ була при-

йнята на озброєння ВМФ і надійшла в серійне виробництво. Лауреат Державної

(Сталінської) премії (1941). У роки Другої світової міна АМГ використовувалась

авіацією флотів на всіх морських театрах. Капітан 1 рангу (1944). Після війни

керував всіма новітними розробками мінного, торпедного і трального озброєн-

ня; став ініціатором і натхненником робіт зі створення самонавідної електричної

торпеди. З 1952 по 1960 – начальник кафедри Мінної зброї Вищого військо-

во-морського училища інженерів зброї. На честь 100-ліття від дня народжен-

ня А.Б. Гейро його ім’я присвоєно навчальній лабораторії мінної зброї Вищого

військово-морського училища підводного плавання (нині це філіал Морського

корпусу Петра Великого Санкт-Петербурзького військового інституту).

12 (1943) — 75 років тому народився ( м. Новомиргород) 12

Павло Терентійович Малєєв, прозаїк, поет, публіцист .

Закінчив філологічний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна.

Вчителював, працював у газетах Кірово

градщини,

Черкащини, Київщини. Автор книг: «Полудень» (1992),

«Синьоока Вись» (1993), «Нова легенда Стрітівки» (1994),

«Снопи з ниви життя» (2003), «Хліб на столі» (2006); видав посібник «Перша

ластівка. Новомиргородщина. Література рідного краю» (2007).

13 (1948) — 70 років тому народився ( с. Голикове Олек-

13

сандрівського району) Петро Іларіонович Куценко, поет, перекладач. У 1977 закінчив факультет журналістики

Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка.

З 1977 до 2008 працював у редакції чернігівської облас-

ної газети «Деснянська правда». Автор поетичних книг: 147

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

«Продовження розмови» (1983), «Мінливе світло непроминущих днів» (1986),

«За брамою вічності» (1993), збірки віршів для дітей «Пісня безсонного джме-

ля» (1992), «Біля криниці-журавля» (2005), «Перепелова сопілка» (2007) та опо-

відей про сучасних ху дожників «І возрадується душа твоя» (2004) та ін. Переклав

українською мовою низку творів російських поетів І. Анненського, А. Ахматової, Б. Пастернака, О. Мандельшта ма, О. Заболоцького, А. Тарков ського та ін. Лауреат

Чернігівської обласної літературної премії імені М. Коцюбинського (1993).

15 (1923) — 95 років тому народився ( с. Піщаний Брід

15

Добровеличківського району)

Іван Андрійович

Красюк (1923-2007), хімік. Після 10 класу закінчив ко-

роткотермінові курси з підготовки вчителів молодших

класів. До початку війни працював вихователем у дитячо-

му будинку, учителем початкової школи. Учасник Другої

світової війни з 1943. У 1951 закінчив Дніпропетровський хіміко-технологічний

інститут. З 1951 по 1964 працював на Салаватському нафтохімкомбінаті. З 1964

– директор Куйбишевського азотнотукового заводу, з 1974 – генеральний ди-

ректор ПО «Куйбишевазот». Почесний громадянин м. Тольяті. Заслужений хімік

Російської Федерації.

16 (1948) — 70 років тому народився ( м. Кіровоград)

16

Олександр Дмитрович Саінсус, організатор про-

мислового виробництва, громадський діяч. У 1973 закінчив

Кіровоградський інститут сільськогосподарського маши-

нобудування за фахом інженер-механік. З 1967 працював

на заводі «Червона Зірка». Пройшов шлях від робітника

до керівника підприємства. З 1995 – голова правління, генеральний директор

ВАТ «Червона Зірка», з 2008 очолює спостережну раду. Нагороджений орденом

«За заслуги» III ст. (2004), почесним знаком «Честь і слава Кіровоградщини».

Почесний громадянин м. Кіровограда (2008). У 2010-2015 – міський голова

м. Кіровограда. Заслужений працівник промисловості України (1999).

17 (1848) — 170 років тому народився ( с. Скулина

17

на Волині) Опанас Іванович Михалевич (1848-1925

у Єлисаветграді), лікар, громадський діяч. Навчався в се-

мінарії, гімназії. Закінчив медичний факультет Київського

університету. Після заслання за участь у Старій Київській

Громаді з 1878 жив і працював в Єлисаветграді. Організував

тут народницький гурток Громади з місцевої української молоді. Після ареш-

ту та заслання повернувся в Єлисаветград (1892). Один із засновників

148

Пам’ятні дати липня

Єлисаветградської громадської бібліотеки (1897). Теплі спогади про нього пи-

сали члени гуртка Є. Чикаленко, С. Русова, О. Шелухін та інші. Розлогий нарис

про Михалевича для журналу «Україна» підготувала єлисаветградка Н. А. Бракер

(передрук у газеті «Єлисавет», 1992, № 5).

17 (1908) — 110 років тому народився ( с. Вікнине Гайво-

17

ронського району) Іван Тарасович Сокур (1908-1994), зоолог. У 1937 закінчив Харківський університет. Після за-

хисту кандидатської дисертації (1941) працював завідува-

чем кафедри зоології і директором учительського Інституту

в м. Луцьку на Волині. Учасник Другої світової війни. З 1946

– старший науковий співробітник Інституту зоології АН УРСР, у 1948-1954 очо-

лював зоологічний музей Інституту. З 1965 по 1975 – завідувач відділу експери-

ментальної, а згодом популяційної екології наземних хребетних Інституту зооло-

гії АН УРСР. У 1975-1989 – провідний науковий співробітник-консультант відділу.

Наукові праці присвячені фауністиці, зоогеографії, екології тварин. Докторська

дисертація «Ссавці фауни України», професор. Добре відомий розроблений ним

метод боротьби зі шкідниками за допомогою аміачної води. Підготував 15 кан-

дидатів наук.

18 (1978) — 40 років тому народився ( м. Кіровоград) Павло

18

Кужеєв, тележурналіст. Випускник Кірово град ської гім-

назії ім. Т.Г. Шевченка. Брав участь у передачах для дітей

на обласному телебаченні. Перші кроки на ТБ у ролі теле-

ведучого зробив на місцевій телекомпанії «ТТV». У 2000

закінчив Інститут журналістики Київського Національного

університету імені Тараса Шевченка. У 1997-2000 був спеціальним кореспонден-

том ТІА «Вікна», тижневика «Вісті тижня з Миколою Канішевським» («Інтер»), автором і ведучим тележурналу «Люди» (ICTV). У 2005 був спеціальним корес-

пондентом, ведучим новин Нового каналу. У 2011 разом з Тетяною Даниленко

провів найдовший у світі телемарафон, що тривав 52 години, присвячений 20-й

річниці Незалежності України (занесений у Книгу Рекордів Гінесса). Лауреат за-

гальнонаціональної премії «Людина року – 2011» (2012). Член Міжнародної фе-

дерації журналістів. Заслужений журналіст України (2009).

20 (1908) — 110 років тому народився ( м. Єлисаветград) Борис Михайлович

Зима (1908-1979), археолог, історик-сходознавець, педагог. До 1928 працював

токарем на підприємствах Зінов’євська. Учасник Другої світової війни, має бо-

йові нагороди. Закінчив Московський історико-філософський інститут. З 1935

разом з дружиною Анною Гаврилівною викладав у Киргизькому державному

149

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

педагогічному інституті (м. Фрунзе, нині Бішкек), з 1951 – Киргизькому дер-

жавному педагогічному університеті: декан історичного факультету, проректор.

Кандидат історичних наук (1948), професор. У 1937 за його ініциативою та під

його керівництвом була здійснена перша історико-археологічна експедиція, що

поклала початок археологічному дослідженню давньої та середньовічної історії

Киргизії. Перший професійний дослідник Саймали-Таша – системи наскельних

зображень эпохи бронзи. На честь Зими та його дружини у столиці Киргизстану

названо вулицю, встановлено меморіальну дошку на будинку. Заслужений учи-

тель Киргизької РСР. Заслужений діяч науки Киргизької РСР.

20 (1953) — 65 років тому народився ( м. Кіровоград)

20

Дмитро Олексійович Филимонов, фізик. У 1971

закінчив із золотою медаллю кіровоградську СШ № 34.

Вступив на факультет загальної і прикладної фізики

Московського Фізико-Технічного інституту. В 1977 закінчив

навчання на кафедрі фізики живих систем, отримав ди-

плом з відзнакою, за фахом «інженер-фізик-дослідник». Кандидат фізико-мате-

матичних наук (1981). З 1980 по 1997 працював у НДІ з біологічних випробувань

хімічних з’єднань: молодший науковий співробітник, старший, провідний науко-

вий співробітник, завідувач лабораторії. Нині провідний науковий співробітник

лабораторії структурно-функціонального конструювання ліків НДІ біомедичної

академії ім. В. Ореховича Російської академії медичних наук у Москві.

21 (1898) — 120 років тому народився ( м. Старобєльськ

21

Луганської області) Георгій Еріхович Лангемак

(1898-1938), військовий інженер, конструктор. Батьки пе-

реїхали в Єлисаветград у 1899. Батько – викладач інозем-

них мов – помер у нашому місті 6.06.1905 у віці 45 років.

Мати Марія Костянтинівна викладала французьку мову

у жіночій гімназії Єфимовської та Єлисаветградському комерційному училищі.

У 1907-1916 Георгій навчався у Єлисаветградській гімназії. У 1916 вступає на фа-

культет сходознавства (японістика) Петербурзького університету. Влітку 1918

повернувся в Єлисаветград, разом із братом Віктором вступив на історико-фі-

лологічний факультет Новоросійського університету, але події громадянської

війни перешкодили навчанню. У 1922 одружився з Оленою Петерс, дочкою ко-

лишнього начальника ЄКУ В.М. Петерса. Закінчив Військово-технічну академію

ім. Ф.Е. Дзержинського (1928). Працював керівником сектора зі створення реак-

тивних снарядів Ленінградської газодинамічної лабораторії, згодом Реактивного

науково-дослідного інституту (1928-1937). Після арешту С.П. Корольова – го-

ловний інженер РНДІ. У 1935 у співавторстві з В.П. Глушком написав книгу

150

Пам’ятні дати липня

«Ракети, їхня конструкція та застосування». У 1955 академік В.П. Глушко засвід-

чив: «…82- та 132-міліметрові реактивні снаряди розроблялись Лангемаком.

Автором цих снарядів є, по суті Лангемак… Він провів випробування їх, і вони

показали блискучі результати». Ці снаряди ми знаємо по Вітчизняній вій-

ні під назвою «Катюші». Віктор Лангемак, що учителював у Кіровограді, як

брат Георгія, також був розстріляний. В обласному центрі 9.05.2010 на вулиці

Короленка (поблизу автовокзала № 1) після капітальної реконструкції відкрито

пам’ятник радянським артилеристам «Катюша». У 2012 в Москві світ побачи-

ла книга Олександра Глушка (сина академіка Валентина Глушка) «Неизвестный

Лангемак. Конструктор «Катюш».

21 (1933) — 85 років тому народився ( с. Грінь Дими-

21

ничського району Калузької області) Олег Мико-

лайович Осмоловський (1933-2006), літературозна-

вець. Закінчив Московський обласний педагогічний інсти-

тут та аспірантуру при Орловському педагогічному інституті .

У КДПІ ім. О.С. Пушкіна працював з 1965 по 1977. Ерудит, ін-

телектуал, блискучий лектор. Кандидат філологічних наук (1966), доцент (1970).

Спеціалізувався на дослідженні творчості Ф.М. Достоєвського. Тема дисертації

«Формы и средства психологического анализа в романе Ф.М. Достоевского

«Преступление и наказание». Уже працюючи у Кишинівському університе-

ті (1976-1991), захистив докторську дисертацію «Художественная система

Ф.М. Достоевского в ее взаимосвязях с современной ему русской литературой».

На її основі підготував монографію «Художественная система Ф.М. Достоевского

и ее воздействие на современную ему литературу», перекладену на декілька

мов. З 1992 і до кінця життя – доктор філологічних наук, професор Орловського

державного університету, автор монографії «Достоевский и русский психологи-

ческий роман ХIХ в.» (1999).

22 (1958) — 60 років тому народився ( м. Помічна

22

Добровеличківського району) Віктор Іванович Оси-

пенко (1958-2016), художник. Закінчив школу підготов-

ки керівників художньої самодіяльності по класу обра-

зотворчого мистецтва при обласному Будинку народної

творчості. Своїм вчителем вважав члена Національної

спілки художників України, викладача Кіровоградської дитячої художньої школи

ім. О. Осмьоркіна Володимира Плітіна. Захоплювався музикою, грав на гітарі.

Жанровий діапазон творчості: пейзаж, натюрморт, портрет, тематична компо-

зиція, ікона. У його доробку як твори, виконані в традиційній реалістичній ма-

нері, так і експериментальні роботи. Нерідко ці два напрямки поєднувалися

151

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

в одному полотні. Персональні виставки влаштовувалися: відділ мистецтв ОУНБ

імені Д.І. Чижевського (1990), Національна бібліотека ім. В.І. Вернадського

(1996), благодійний фонд «Жінка. Родина. Милосердя» (м. Кіровоград) (2000), Кіровоградський обласний художній музей (2013). У 2001 був удостоєний

звання «Людина року» в Добровеличківському районі. Твори зберігаються

у Кіровоградському обласному художньому музеї, Добровеличківському ра-

йонному краєзнавчому музеї, у приватних колекціях України, Росії, Португалії

та інших країн.

22 (1933) — 85 років тому народився ( с. Семенівка

22

Миколаївської області)

Ростислав Сергійович

Фурдуй (1933-2012), геолог, еколог, уфолог, письмен-

ник. Дитинство пройшло на Кіровоградщині, у 1951 закін-

чив середню школу у смт Вільшанці із золотою медаллю.

Навчався на геологічному факультеті Київського універси-

тету ім. Т.Г. Шевченка, який закінчив з відзнакою у 1956. Спеціальність – гео-

логічна зйомка і пошуки корисних копалин. З 1956 по 1969 працював геологом

на Крайній Півночі (Магаданська область, Колима, Чукотка, Якутія). У 1969-1978

– начальник експедиції Науково-дослідного сектора Київського університету, проводив польові дослідження на Уралі. З 1978 викладав у Київському універ-

ситеті. Кандидат геолого-мінералогічних наук, доцент. Поліглот, вільно володів

6 мовами. Автор близько 150 наукових праць, 10 монографій, зокрема «Основи

екології» (2004). Захоплювався пошуками слідів відвідин Землі в минулі епо-

хи представниками інших космічних цивілізацій. Про це розповідає у книгах:

«Загадки древности (белые пятна в истории цивилизации)» (1988), «Прелесть

тайны. Пустыня Наска и Египет потрясают сенсациями» (2005), «Ветра и солнца

брат» (2011). Член Американського Географічного товариства і Товариства ста-

родавньої астронавтики. Добре знав найавторитетнішого фахівця аномальних

явищ Еріха фон Денікена, спілкувався з ним, обмінювався інформацією.

23 (1943) — 75 років тому народився ( с. Петроострів

23

Новомиргородського району) Анатолій Іванович

Кузьминський, педагог. У 1967 закінчив фізико-мате-

матичний факультет Черкаського педагогічного інституту.

З 1972 по 1981 перебував на партійній роботі. У 1981-1988

– начальник Черкаського обласного управління професій-

но-технічної освіти. З 1988 по 1992 – начальник управління освіти Черкаської

облдержадміністрації. До 2000 працював на керівних посадах у Черкаській

ОДА. Кандидат педагогічних наук (1997). З 2000 – ректор Черкаського держав-

ного педагогічного університету ім. Б. Хмельницького, професор. Доктор педа-

152

Пам’ятні дати липня

гогічних наук (2003). Нагороди: орден Дружби народів (1986), Почесна відзнака

Президента України (1996). Автор понад 100 наукових праць. Заслужений пра-

цівник народної освіти України (1992).

23 (1983) — 35 років тому народився ( м. Олександрія)

23

Олександр Вікторович Квачук, спортсмен (ве-

лоспорт, шосе). Велоспортом почав займатись 1993 у місь-

кій спортивній школі № 1. Перший тренер – В.П. Іванина.

У 2002 закінчив Харківське вище училище фізичної культу-

ри № 1. Член збірної команди України. Чемпіон світу серед

юніорів у груповій та індивідуальній гонці (2001). Володар Кубка світу (2001).

Абсолютний чемпіон (2011), срібний (2009) та бронзовий (2005) призер чем-

піонатів України. З 2004 виступає за італійські команди. Срібний призер етапів

гонки Vuelta Ciclistaa Navarra (2007), Tourde Roman die (2011), Settimana Coppie Bartali (2011). Майстер спорту міжнародного класу.

25 (1938) — 80 років тому народився ( м. Умань) Юхим

25

Аронович Маргуліс, лікар, хірург. Закінчив Харків-

ський медико-стоматологічний інститут. Медичний стаж –

57 років. У Кіровограді живе й працює понад 50 років. З його

іменем пов’язане становлення стоматологічно-пластичної

хірургії у Кіровоградській області. Тривалий час працював

завідувачем відділення щелепно-лицьової хірургії обласної лікарні. Блискуче

прооперував не менше 10 тисяч пацієнтів. Автор 36 наукових праць з проблем

щелепно-лицьової хірургії, 32 раціоналізаторських пропозицій. Напрочуд обда-

рована особистість: співак (лауреат республіканських і всесоюзних конкурсів

самодіяльного мистецтва), меломан, чудовий оповідач, дотепник. Заслужений

лікар України (1995).

26 (1848) — 170 років тому народився ( м. Златопіль)

Лазарь Ізраїльович Бродський

26

(1848-1904), підпри-

ємець та меценат. Навчався у Златопільському повітовому

дворянському училищі. Один із засновників Всеросійського

товариства цукрозаводчиків. Спорудив у Києві разом з

братом Левом Політехнічний та Бактеріологічний інститу-

ти, єврейське училище, театр оперети, дві синагоги – Лазарівську та Львівську.

Один із засновників першого українського музею в Києві (1889), будівничий

Бессарабського ринку. Нагороджений орденом Почесного легіону. Пожертвував

30 тисяч рублів на перетворення Златопільської прогімназії у повну гімназію

(1885) та на обладнання навчальних кабінетів. Почесний громадянин Златополя.

153

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

28 (1973) — 45 років тому народився ( с. Подорожнє Світ-

28

ловодського району) Ростислав Володимиро

вич

Мельників, поет, критик, літературознавець. У 1995 за-

кінчив філологічний факультет Харківського державного

педагогічного університету імені Г.С. Ско вороди. Кандидат

філологічних наук (1998), доцент кафедри української літе-

ратури ХДПУ ім. Г.С. Сковороди (з 2002). Член Асоціації українських письменни-

ків (1997) та Національної спілки письменників України (1998). Один із засновни-

ків літературного угруповання «Червона Фіра», співорганізато

р фестивалю

сучасної поезії «Авангард-Фест», учасник низки антологій сучасної української

літератури. Автор книг поезій: «Полювання на Оленя: Поезії» (1996), «Подорож

Рівноденням» (2000), «Апокрифи степу» (2016); монографії «Майк Йогансен: ландшафти трансфор мацій» (2000). Поезія перекладалася англійською, німець-

кою, боснійською, італійською, польською, словенською, чеською та російською

мовами. Лауреат видав ництва «Смолоскип» 1995 року. Творчий доробок потрак-

товується як «синестезійний неокосмізм» та «міфологічний неомодернізм».

31 (1993) — 25 років тому народився ( с. Шишкіне

31

Новоукраїнського району) Сергій Миколайович

Козленко (1993-2015), герой АТО. Служив кулеметником

у 93-й окремій механізованій бригаді. У зоні АТО перебу-

вав 10 місяців. Загинув 28.05.2015 в районі с. Волноваха

(Донецька область). Похований у рідному селі.

154

«НЕСМОТРЯ НА ОТСУТСТВИЕ ИЗВЕСТНОСТИ»:

ОЛЕГ МЕРЦЕДІН — ФОТОХУДОЖНИК

РАДЯНСЬКОГО МИСТЕЦТВА

Людей неинтересных в мире нет.

Их судьбы — как истории планет.

Евгений Евтушенко

Ця незвичайна історія почалася з того, що

у 1996 році в Російський державний архів кіно-

фотодокументів (РДАКФД) прийшов похилого

віку чоловік з великим чемоданом, який назвав-

ся фотокореспондентом Олегом Олександрови-

чем Мерцедіним, щоб передати на постійне збе-

рігання свій особистий архів. Це ім’я працівни-

кам відділу комплектування ні про що говорило,

а тому вони спочатку не надали цій події ніякого

значення. Хіба мало на світі диваків? Ні звань,

ні державних нагород, а хоче потрапити в таку

поважну установу. Лише через 6 років архівісти

вирішили переглянути вміст чемодана, який ви-

явився по-справжньому сенсаційним.

З 2002 по 2015 рік було опрацьовано й пере-

Олег Мерцедін

дано до відділу забезпечення збереженості й дер-

жавного обліку РДАКФ 3 689 фотодокументів з

чемодана Мерцедіна. Це надзвичайно високої якості чорно-білі та кольоро-

ві негативи за 1957-1985 рр., на яких представлені діячі радянської культу-

ри і мистецтва — актори, кінорежисери, кінооператори, письменники, по-

ети, скульптори, художники, циркові артисти та ін. (портрети у домашній

та робочій обстановці, робочі моменти зйомок кінофільмів, театральні по-

становки, циркові виступи, кінофестивалі, зустрічі з глядачами, відкриття

виставок тощо). У супровідному листі власник колекції детально описав

її, а про себе лише повідомив, що він — Олег Олександрович Мерцедін —

працював на «Мосфільмі» й був фотокореспондентом журналу «Советский

фильм».

Працівники архіву доклали чимало зусиль, щоб зібрати хоч якісь відо-

мості про власника унікальної колекції фотодокументів. Єдине джерело

інформації про Мерцедіна, яке вони виявили, — це його особова справа, 155

«Несмотря на отсутствие известности»

що дивом збереглася в архіві кіностудії «Мосфільм» з власноруч написа-

ною автобіографією та особистим фотознімком. Судячи з усього, сам Олег

Олександрович фотографуватися не любив.

Достеменно відомо, що народився Мер-

цедін 20 вересня 1915 року в Єлисаветграді.

Про батька він розповідає, що той працював

рахівником на кондитерській фабриці, а мати

Надія Родіонівна була домогосподаркою.

У 1917 році, коли Олегові не виповнилося

й двох років, мати померла. Батько залишив

сина у сестер матері й зник безвісти.

Як згодом було встановлено, цю частину

автобіографії Олег Мерцедін вигадав, аби

Олександр Мерцедін,

не псувати собі життя. Адже насправді його

батько Олега

батько Олександр Костянтинович Мерцедін (1886-1981) був кадровим

офіцером царської армії, а дід взагалі дослужився до генерал-майорського

чину. У 1910 році Олександр Мерцедін закінчив Єлисаветградське кавале-

рійське училище й корнетом був зарахований у 12-й драгунський Старо-

дубівський полк. Учасник Першої світової та громадянської воєн на боці

Білої армії, ротмістр, відзначений низкою орденів. Емігрант. Мерцедін від-

гукнувся на заклик про створення Об’єднання колишніх юнкерів Єлиса-

ветградського кавалерійського училища для видання пам’ятної книги про

ЄКУ «Незабываемое прошлое Славной Южной Школы (1865-1965)», яка

побачила світ у Нью-Йорку. Помер у Канаді, проживши 95 років.

Отже, Олег Мерцедін народився у 1915 році в розпал Першої світової

війни і навряд чи бачив свого батька. Про нього можна сказати: ледве наро-

дився і відразу став сиротою. Після смерті матері хлопчик дійсно по черзі

жив у своїх тіток (материних сестер) Тетяни Родіонівни Конахевич і Мари-

ни Родіонівни Гординської, чоловіки яких були офіцерами.

Прикметно, що обидва пов’язані з ЄКУ. Про чоловіка Тетяни Родіонівни

Альвіана Захаровича Конахевича відомо лише те, що він у чині штабс-капі-

тана був штатним викладачем ЄКУ. Як склалася його доля невідомо, але на-

вряд чи він уник репресій. Значно більше інформації про чоловіка Марини

Родіонівни Костянтина Миколайовича Гординського (1892-1938). Уродже-

нець містечка Братолюбівки (нині Долинського району), він у 1914 закінчив

ЄКУ. Під час Першої світової війни був штабс-ротмістром 15-го гусарського

полку. Емігрувати чи то не вдалося, чи то не побажав. Та хоч як там було, у 1918 році Гординського мобілізували до Червоної Армії. Вперше він був

заарештований у 1931 році у справі «Весна», востаннє, хоча винним себе

не визнав, — у 1938 році й був розстріляний. Реабілітований у 1957 році.

Таким чином, 15-річний Олег Мерцедін починає самостійне життя. Вихо-

156

«Несмотря на отсутствие известности»

вувався до повноліття у дитячому будинку, навчався у школі ФЗУ на елек-

трослюсаря. У 1934 році вступив до Московського енергетичного технікуму, через рік його кинув. Вирішив стати актором. З цією метою рік провчився

в Училищі театру ім. Моссовєта та стільки ж у Школі кіноакторів кіностудії

«Мосфільм». Нарешті, з третьої спроби знайшов театральний заклад, який

його задовольнив. У 1939 році Олег Мерцедін закінчив Московське міське

театральне училище й отримав кваліфікацію драматичного актора.

Того ж року був направлений у Ташкент на службу в Театр Червоної

Армії Середньоазіатського військового округу. Театральна кар’єра моло-

дого актора складалася доволі успішно. Мерцедін виконував головні ролі

у спектаклях: «Падь Серебряная» (за п’єсою Погодіна, роль лейтенанта

Бахметьєва), «Павел Греков» (п’єса Войтехова і Ленча, роль лейтенанта

Левицького), «Кто смеется последним» (сатирична п’єса білоруського дра-

матурга Крапиви, роль Зелкіна) та ін.

Ну, а потім була війна, і у листопаді 1941 року Мерцедін став курсан-

том Ташкентського піхотного училища, після закінчення якого в 1942 році

йому було присвоєно звання «лейтенант». У бойових діях участі не брав.

Займав такі посади: командир взводу Ташкентського піхотного училища, комендант Куйбишевського району м. Ташкента, начальник штабу коліс-

ного батальйону танкової бригади, яка дислокувалася у м. Солнєчногорськ

Московської області.

Після демобілізації в 1945 році Олег Олександрович повернувся до ак-

торської професії у Театрі-студії кіноактора. Із зіграних там ролей можна

відзначити хіба що роль дворецького Паркера у спектаклі «Віяло леді Він-

дермір» за п’єсою Оскара Уайльда. Як кіноактор Мерцедін знявся в кіль-

кох культових стрічках радянського кіно. Однак більш-менш значною була

лише роль старпома Соловйова у фільмі «Повесть о «Неистовом» режисе-

ра Бориса Бабочкіна (1948). Інші ролі були епізодичними: німецький сол-

дат у стрічці «Молода гвардія» Сергія Герасимова (1948), лікар-ординатор

у фільмі «Повесть о настоящем человеке» (1948) Олександра Столпера.

Очевидно, як людину амбітну, Мерцедіна такий стан речей не задовольняв

ніяк, і хоча в особовій справі його відзначали як «дисциплинированного, способного актера и хорошего общественника», в 1947 році Олег Олексан-

дрович назавжди полишає акторську професію.

Своє справжнє покликання Мерцедін знайшов у 1953 році, коли очолив

фотоцех кіностудії «Мосфільм». Отоді, очевидно, і захопився фотосправою

й настільки успішно оволодів нею, що у 1957 році був запрошений на по-

саду фотокореспондента ілюстрованого рекламного журналу «Советский

фильм» Всесоюзного кінооб’єднання «Совэкспортфильм», де й працював

майже 30 років. Це був один з кращих у поліграфічному відношенні радян-

ських часописів, оскільки був розрахований переважно на зарубіжного чита-

157

«Несмотря на отсутствие известности»

ча: виходив російською, англійською, французькою, німецькою, іспанською

та арабською мовами та розповсюджувався більш ніж у 120 країнах світу.

Начальник відділу комплектування РДАКФД Олена Вікторівна Волко-

ва, яка досліджувала архів Мерцедіна та його життєпис, з подивом відзна-

чає: «Надо сказать, что при работе с данным архивом возникала сложность

в проведении экспертизы ценности. В том плане, что несмотря на большое

количество вариантов, трудно было выбрать лучшие, поскольку большин-

ство фотодокументов в фокусе, великолепного технического состояния.

В заслугу автору надо поставить блестящее чувство композиции, выбор

света, ракурса, отношение к фотографии как к искусству».

А висновок щодо цінності колекції фахівець робить такий: «Несмотря

на отсутствие известности, имя О.А. Мерцедина можно смело поставить

в один ряд с такими корифеями советского фотоискусства как Д.Н. Баль-

терманц, М.В. Альперт, В.В. Егоров. Хочется думать, что творческое насле-

дие О.А. Мерцедина в недалеком будущем будет

всесторонне использоваться и по достоинству

будет оценено пользователями архивной ин-

формации, а также исследователями как в об-

ласти фотографического искусства, так и в об-

ласти документальной фотосъемки».

Переконатися у цьому сьогодні можуть всі

бажаючі в мережі Інтернет на сайті РДАКФД, де

уже розміщено значну частину творчої спадщи-

ни Мерцедіна. Мою увагу зокрема привернув

жартівливий знімок знаменитої трійці (Трус,

Балбес і Бывалый) зі зйомок комедії Леоніда

Гайдая «Кавказька полонянка». Хто тоді, у 1966

році, міг уявити, що цим героям популярної ко-

Найзнаменитіша трійця

медії спорудять справжні пам’ятники? А в Ін-

радянського кіно

тернеті, до речі, хтось виставив на продаж цей

у вигляді пам’ятника

знімок Мерцедіна за 9 тисяч рублів.

Коли помер Олег Олександрович, людина з надзвичайно примхливою

долею, де він похований, чи мав сім’ю та дітей, — поки що не встановлено.

158

СЕРПЕНЬ

1 (1883) — 135 років тому народився ( м. Тарту, Естонія) 1

Леонід Олексійович Кулик (1883-1942), мінералог, фахівець з вивчення метеоритів, один з основоположників

радянської метеоритики. Дитячі роки з 1884 по 1896 ми-

нули у Бобринці та Єлисаветграді, де батько – випускник

Дерптського університету – працював лікарем і був членом

наукового Товариства Єлисаветградських лікарів (з 1885). З 1891 по 1893 навчав-

ся у Бобринецькому повітовому училищі, з 1893 по 1896 – Єлисаветградській

гімназії. Закінчив Троїцьку гімназію в Росії (Оренбурзька область). Перший завід-

увач метеоритного відділу Академії наук (з 1921). Перший дослідник Тунгуської

катастрофи 1908, здійснив упродовж 20 років вісім експедицій. Йому присвя-

чені книги Б. Вронського «Тропой Кулика» (М., 1984) та Ю. Кандиби «Трагедия

Тунгусского метеорита» (Красноярск, 1998). У грудні 1984 Інститут теоретичної

астрономії оголосив, що мала планета № 2794 отримала назву «Леонід Кулик», його іменем названо також кратер на Місяці.

3 (1908) — 110 років тому народився ( с. Ставидла

3

Олександрівського району) Антон Іванович Задонцев

(1908-1971), фахівець у галузі рослинництва. В 1929 за-

кінчив Білоцерківський сільськогосподарський інсти-

тут. У 1932-1971 працював у Всесоюзному НДІ кукурудзи

(до 1956 Український НДІ зернового господарства), з 1941

до 1971 – його директор. Член-кореспондент АН УРСР (1951), дійсний член

ВАСГНІЛ (1960), заслужений діяч науки УРСР (1958). Лауреат Державної премії

СРСР (1951).

4 (1973) — 45 років тому народився ( м. Кіровоград) Сергій

4

Іванович Бульдович (1978-2014), герой АТО. У 1994

закінчив Сизранське вище військове авіаційне училище

льотчиків. Гвардії полковник, командир екіпажу гелікоптера

Мі-8. Загинув 29.05.2014 в зоні бойових дій під час антите-

рористичної операції у місті Слов’янськ Донецької області.

Вертоліт на чолі з полковником Сергієм Бульдовичем, на якому перебував гене-

рал-майор Сергій Кульчицький та ще 12 військових, був збитий проросійськими

терористами неподалік гори Карачун. Похований у Кіровограді, на Лелеківському

кладовищі. Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність» I ступеня (2014).

6 (1948) — 70 років тому народилася ( с. Софіївка Чер

нігівської області)

Антоніна Михайлівна Корінь, поетеса, публіцист, громадський діяч.

159

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

Закінчила Хар ків ський інститут культури (1970). Працювала

6

у школах та бібліотеках України та Білорусії. З 1974 –

у Кірово градській обласній дитячій бібліотеці, з 1984 – ре-

дактор і вчений секретар Кіровоградської обласної універ-

сальної наукової бібліотеки ім. Д. Чижевського. Потім пра-

цювала науковим співробітником літературно-меморіаль-

ного музею І. Карпенка-Карого, очолює обласний літературно-мистецький клуб

«Євшан». Друкується з 1963. Автор збірок поезії: «Заворожи мене» (1993), «Сім

нот мінору» та «Віку мого день» (2000), «Монолог метелика» (2007), «За руки –

по райдузі» (2008); книжки дитячого гумору «Веселі дрібнички із сімейної скарб-

нички» (у співавторстві з сином Олексієм, 1994), книги віршів для дітей «Чому

у сойки крила голубі» (2003), «Як стати другом?» (2010); збірки пісень «Шукаю

папороті цвіт» (2000); книги перекладів та переспівів «Стежками століть» (2010), книги публіцистики «Слово не сорочка, а… душу гріє» (2016); упорядник анто-

логії жіночої поезії «Зоря материнства» (2005) та ін. Член Національної спілки

письменників України (2002). Лауреат обласної літературної премії імені Євгена

Маланюка (2011).

6 (1953) — 65 років тому народився ( м. Калінін, Тверь, 6

РФ) Олексій Якович Корепанов, письменник, поет, редактор і видавець. У 1975 закінчив історичний факуль-

тет Калінінського педагогічного інституту. З 1975 живе і

працює в Кіровограді, на батьківщині дружини. Працював

учителем, у комсомольських, радянських і партійних ор-

ганах. З 1987 по 1991 – відповідальний секретар правління Кіровоградської

обласної організації товариства «Знання». З 1992 по 2007 – головний редак-

тор Всеукраїнського науково-популярного та літературно-художнього журналу

«Порог», який видавався у Кіровограді (вийшло понад 150 номерів). У 2008 став

засновником, видавцем і редактором альманаху «Поріг-АК». Пише українською

та російською мовами. Працює у жанрі фантастики, автор романів: «Обычная

прогулка», «Найти Эдем», «Вино Асканты», «Уснувший принц», «Зверь из безд-

ны», «Время Черной Луны», «Тени Марса» та багатьох інших творів. У 2013 ви-

дав свою першу збірку поезій «Недуг бытия». Член Спілки письменників Росії

(2005). Член Міжнародної асоціації письменників-фантастів (2003).

7 (1888) — 130 років тому народився ( м. Знам’янка) Антоній Северино-

вич Точинський (1888-1969), інженер-металург, один із «батьків» радян-

ської металургії. Після закінчення у 1914 Петербурзького політехнічного ін-

ституту працював на заводах Пермі, Маріуполя, Таганрога, один з фундаторів

Маріупольського металургійного комбінату. У 1931-1933 – завідувач кафедри

160

Пам’ятні дати серпня

Харківського інженерно-економічного інституту. Доктор

7

технічних наук. Був наркомом металургії СРСР, членом

ЦВК СРСР, депутатом Моссовєта. Влітку 1937 усунений

від роботи і призначений головним інженером та заступ-

ником директора Магнітогорського металургійного ком-

бінату. Заарештований 5.12.1937, засуджений на 10 років.

З серпня 1938 – керівник групи інженерів-металургів ОКБ НКВС СРСР. У 1945

переведений у Ленінград ОКБ-172 («Кресты»). Звільнений в 1946. Плідно по-

єднував виробничу й наукову діяльність. Автор понад 100 наукових праць та

десятків відкриттів. У 1954-1962 – головний спеціаліст Державного проектного

інституту Міністерства оборонної промисловості СРСР. Розробив метод («ме-

тод Точинського») позапічної обробки металів шлаками, що його застосовують

для видалення з металу кисню, сірки, фосфору; для легування металу тощо.

Лауреат Ленінської премії (1934).

7 (1893) — 125 років тому народився ( с. Стара Осота Олек-

7

сандрівського району) Дометій Гурович Євтушенко

(1893-1983), співак, педагог. В 1927 закінчив Київський му-

зично-драматичний інститут ім. М. В. Лисенка й залишився

у ньому на педагогічній роботі: декан (1937), з 1939 по 1963

– завідувач кафедри сольного співу, професор Київської кон-

серваторії (1939). Наприкінці 1920-х співав у вокальному квартеті, серед учасників

якого – З. Гайдай. Основні праці: «Методика навчання сольного співу» (1946), «Про

деякі питання вокальної техніки» (1957). Заслужений діяч мистецтв УРСР (1943).

7 (1938) — 80 років тому народився ( с. Триліси Олек сан-

7

дрівського району) Анатолій Анатолійович Крим-

ський (1938-2016), поет, прозаїк, сатирик, гуморист.

Закінчив Кіровоградське медичне училище, Харківський

медичний інститут. Працював лікарем швидкої допомоги

у Харкові та Кіровограді, лікарем у рідному селі. Друкувався

в обласній періодиці, українських часописах. Автор поетичних збірок: «Перша

краплина» (1976), «Погляд крізь відстань» (1993), «Вічний водограй» (1993) та

інших. Член Національної спілки письменників України. Лауреат обласної літера-

турної премії імені Євгена Маланюка (2014)

7 (1963) — 55 років тому народився ( м. Золотоноша Черкаської області) Валерій

Макеєв, правознавець, економіст, письменник, музикант, громадський діяч

(волонтер). У 1985 закінчив Кіровоградський інститут сільськогосподарсько-

го машинобудування. Його студентська наукова робота в галузі робототехніки

161

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

та гнучких систем управління перемогла на Всесоюзному

7

конкурсі. Також у Кіровограді всерйоз захопився музикою, брав уроки у викладачів Кіровоградського музичного учи-

лища. Перший музичний альбом вийшов під назвою «Made in Ukraine». Опісля здобув ще й економічну та юридичну

освіту. Написав десятки наукових статей з правової темати-

ки. Виграв гучні справи як у державних органів, так і у потужних приватних ком-

паній. У 2000 видав власну збірку поезій «Буферна зона». Перший прозовий твір

– повість «Один проти зграї» (2004). У 2008 вийшов роман «Таємний монах».

Щотижня відвозив гуманітарну допомогу в зону бойових дій. В якості волонтера

брав активну участь у звільненні військових ЗСУ з полону. У 2014 сам потрапив

у полон до бойовиків ЛНР, де перебував майже сто днів. Після визволення напи-

сав книгу-сповідь «100 днів у полоні, або позивний 911» (2016).

7 (1988) — 30 років тому народився ( смт Нова Прага

7

Олександрійського району) Максим Петрович Озеров

(1988-2014), герой АТО. Виріс у багатодітній сім’ї, закін-

чив Кіровоградське ПТУ за фахом кухаря. Після строкової

служби вирішив обрати професію військового й розпочав

службу за контрактом. Планував вступати до Харківського

військового училища. У час війни – військовослужбовець 168-го навчального

центру Сухопутних військ ЗС України, молодший сержант. Загинув 26.09.2014

в районі с. Малоорлівка Донецької області під час обстрілу блокпоста із систе-

ми «Град». Похований у Новій Празі. На фасаді школи, в якій навчався герой, встановлено меморіальну дошку. Нагороджений (посмертно) орденом «За муж-

ність» III ступеня (2015).

9 (1893) — 125 років тому народилася ( м. Полтава) 9

Віра Холодна (справжнє прізвище Віра Василівна

Левченко) (1893-1919), зірка німого кіно. Серед її най-

більш знаменитих ролей – Єлена («Песнь торжествую-

щей любви», 1915), Ната («Життя за життя», 1916), Маша

(«Живий труп», 1918) та багато інших. В Єлисаветграді ви-

ступала 1.09.1917 з програмою «Истерзанная душа».

9 (1953) — 65 років тому народився ( м. Кіровоград) Віктор Федорович

Похиленко, хореограф, педагог. У 1976 закінчив факультет фізвиховання

КДПІ ім. О.С. Пушкіна. З 1976 по 1979 працював тренером-хореографом ДЮСШ

«Авангард», з 1979 по 1989 – балетмейстером заслуженого ансамблю народ-

ного танцю України «Ятрань». У Кіровоградському державному педагогічному

162

Пам’ятні дати серпня

університеті ім. В.К. Винниченка викладає з 1989, профе-

9

сор. Головний балетмейстер, режисер-постановник хорео-

графічного ансамблю «Пролісок». Автор низки постановок:

«Грецька сюїта», «Зимові гуляння в Україні» (2000) та ін.

Автор програм та навчальних посібників: «Календарні свя-

та та звичаї українського народу» (1997), «Чарівне коло

українського народного танцю» (2000) та ін. Автор книг: «Танець між небом і

землею» (2012), «Школа гуманізму, любові та краси» (2014). Лауреат обласної

премії у галузі культури «Духовний скарб Кіровоградщини» (2013). Заслужений

працівник культури України (1994). Народний артист України (1999).

11 (1888) — 130 років тому народився ( с. Корлюгівка, 11

поблизу Хутора Надії) Олександр Федорович

Фойницький (1888-1973), живописець, графік, педагог.

Хрещена мати – Софія Віталіївна Тобілевич, дружина дра-

матурга І. К. Карпенка-Карого. Закінчив церковно-парафі-

яльну школу та Єлисаветградську гімназію. Відвідував ВРК

ЄЗРУ (викладач Ф.С. Козачинський). Закінчив у 1913 Одеське художнє училище, навчався у К.К. Костанді та Г.О. Ладиженського. Понад 50 років (з 1913) прожив

у Тирасполі, де викладав в училищах малювання та креслення, брав участь у ви-

ставках Товариства південноросійських художників. У 1940 – один з організато-

рів Спілки художників Молдавської РСР, фундатор Тираспольської ДХШ, яка но-

сить його ім’я (1975). Виховав цілу плеяду відомих митців. Почесний громадянин

м. Тирасполя (1968). У 1968 подарував Кіровоградській картинній галереї два

десятки живописних і графічних робіт. Заслужений діяч мистецтв Молдавської

РСР (1957).

11 (1928) — 90 років тому народилася ( с. Шевченкове, 11

м. Долинська) Тереза Миколаївна Хруслова

(1928-1997), меліоратор. Закінчила Київський гідромеліо-

ративний інститут. Першою серед своїх колег обґрунтува-

ла й розробила екологічно безпечні способи використання

стічних вод підприємств харчової та комунально-побутової

галузей, а також мінералізованих вод для зрошення сільськогосподарських

культур. Автор 179 наукових праць: «Зрошення люцерни стічними водами

Долинського цукрового заводу», «Підвищення урожаю та якості цукрового бу-

ряка при зрошенні посівів стічними водами Долинського цукрового заводу» та

ін. Доктор сільськогосподарських наук (1983). Заслужений працівник сільського

господарства УРСР (1988).

163

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

13 (1958) — 60 років тому народився ( м. Нововолинськ

13

Волинської області) Микола Миронович Шворак

(1958-2009), журналіст. У 1987 з відзнакою закінчив факуль-

тет журналістики Львівського університету ім. І.Я. Франка.

З 1987 жив і працював у Кіровограді: кореспондент, заввід-

ділом газети «Кіровоградська правда» (1987-1991), редак-

тор (останній в її історії) обласної молодіжної газети «Молодий комунар». З 1993

по 2009 – головний редактор газети «21-й канал», яку зробив найпопулярнішою

в регіоні (заснував додатки до неї «Безплатні оголошення», «Мир ТВ», «Сільське

життя плюс», «Діло хазяйське»). З 1997 – головний редактор радіо «Новий

день» 101,9 FM, згодом – телерадіовидавничої компанії (ТРВК) «Новий день».

Заслужений журналіст України.

14 (1938) — 80 років тому народився ( м. Кіровоград)

14

Костянтин Костянтинович Мартишевський,

спорт

смен, тренер, педагог. Займався волейболом, брав

участь у чемпіонатах СРСР. У 1960 закінчив факультет фі-

зичного виховання КДПІ ім. О.С. Пушкіна. Автор понад

90 наукових робіт: 4 монографій, 11 посібників. Винахідник-

конструктор волейбольних тренажерів. Викладає в ЦДПУ ім. В.К. Винниченка, про-

фесор кафедри теорії і методики олімпійського та професійного спорту. Автор

ґрунтовної книги «Портретна галерея факультету фізичного виховання КДПУ іме-

ні Володимира Винниченка» (2011). Заслужений працівник освіти України.

16 (1893) — 125 років тому народився ( м. Єлисаветград)

16

Борис Михайлович Гессен (1893-1936), фізик.

Випускник Єлисаветградської громадської гімназії (1913), удостоєний золотої медалі. Навчався на фізико-математич-

них факультетах Едінбурзького та Петро градського універ-

ситетів, на економічному відділенні Політехнічного інститу-

ту, Інституті червоної професури (до 1928). Працював директором НДІ фізики

МДУ, деканом фізичного факультету МДУ, заступником директора з наукової

роботи Фізичного інституту АН СРСР. Член-кореспондент АН СРСР (з 1933).

Займався дослідженнями у сфері історії та філософії фізики, працював у редак-

ції Великої Радянської Енциклопедії. Заарештований і розстріляний за належність

до «контрреволюційної троцкістсько-зінов’євської терористичної організації».

16 (1928) — 90 років тому народився ( с. Каніж Новомиргородського райо-

ну) Броніслав Петрович Спринчан (1928-2008), поет. У 1949 закінчив

Кіровоградський машинобудівний технікум, у 1962 (заочно) – Літінститут. З 1949

жив і працював у столиці Білорусії. Член Спілки письменників СРСР (1955).

164

Пам’ятні дати серпня

З 1966 по 1991 був завідувачем відділу поезії в журналі

16

«Неман» (Мінськ). Автор книг поезій: «Над кручами Сожа»

(1957), «Ясень» (1973), «Стремнина» (1982), «Сотворение»

(1983), «Надежды нежные ростки» (1986), «Васильки

на белом полотне» (1990), «Жизни вечные круги» (1990),

«Смутный день» (1984) та ін.

16 (1933) — 85 років тому народився ( с. Федвар, нині

16

с. Під лісне Олександрівського району) Анатолій Тимо-

фійович Авдієвський (1933-2016), хоровий диригент, педагог. У 1958 закінчив Одеську консерваторію. Художній

керівник і головний диригент Поліського ансамблю пісні

і танцю «Льонок» (1958-1963); Черкаського українсько-

го народного хору (1963-1966); директор, художній керівник і головний ди-

ригент Державного заслуженого академічного українського народного хору

ім. Г.Г. Верьовки (з 1966). Голова Всеукраїнської музичної спілки з 1991. Лауреат

Державної премії УРСР ім. Т.Г. Шевченка (1968), лауреат Державної премії СРСР

(1978). Провів більше 1 000 концертів, має понад 80 авторських творів і обро-

бок народних пісень. Засновник телевізійного фестивалю народної творчості

«Сонячні кларнети». Народний артист УРСР (1975), народний артист СРСР (1983), академік Академії педагогічних наук України (1995). Один із засновників Академії

мистецтв України (1996), дійсний член АМ України. Герой України (2003).

18 (1903) — 105 років тому народився ( с. Високі Байраки

18

Кіровоградського району)

Лаврентій Петрович

Кравцов (1903-1984), журналіст, письменник. Був реп-

ресований. З 1939 на журналістській роботі в Рівненській

області. Працював редактором райгазети в Сарнах, потім

– заступником редактора обласної газети «Червоний пра-

пор», а з 1965 і до виходу на пенсію – кореспондентом республіканської газети

«Сільські вісті» по Рівненській та Волинській областях. Автор книг: «Підпоручик

Жаданівський» (1962), «Чоботи», «Зростання» (1953), історичного роману

«Волинські Афіни» (2003) та ін.

19 (1863) — 155 років тому народився ( с. Рівне Ново-

19

україн ського

району)

Самійло Мартинович

Дудін (1863-1929), художник, сходознавець, фо-

тограф. Навчався в ЄЗРУ, відвідував ВРК, створе-

ні П.О. Кресто

носцевим, був одним із найактивнішим

членів Єлисавет

град

ського народовольського гуртка

та місцевої Громади (1882-1884). 22.01.1887 засуджений на п’ять років за-

165

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

слання у Забайкальську область. У 1897 закінчив Академію Мистецтв (май-

стерня І.Ю. Рєпіна). За полотно «У храмі Таніти» отримав звання художника

та право на закордонне відрядження. Картина «Перед купанням» у 1913 пе-

редана музеєм АМ до Єлисавет града для місцевого художнього музею, який

мав бути створений. У 1911 виконав 27 ілюстрацій до виданого у Петербурзі

«Кобзаря» Т. Шев ченка. Засновник та член правління «Товариства художників

ім. А.І. Куїнджі» (з 1909). З 1893 і до самої смерті – учений секретар Музею ан-

тропології та етнографії АН СРСР, завідуючий відділом середньоазіатських ста-

рожитностей, автор багатьох праць з орієнталістики. Пам’яті Дудіна присвячений

9-й том праць Музею антропології та етнографії АН СРСР (1930). Вважається

одним з найвидатніших російських фотографів ХХ століття, зробив під час нау-

кових експедицій по Середній Азії декілька тисяч унікальних фотознімків.

20 (1908) — 110 років тому народилася ( ст. Долинська)

20

Наталія Андріївна Ленгауер (1908-1997), лікар.

Закінчила Київський медичний інститут (1934). Учасниця

Другої світової війни. У 1948-1975 – головний лікар швид-

кої допомоги в Києві. Заслужений лікар УРСР (1950).

Герой Соціалістичної Праці (1969). На вшанування її пам’яті

на фасаді будинку Київської станції швидкої допомоги встановлено меморіаль-

ну дошку. У 2008 з нагоди 100-річчя від дня народження Ленгауер випущено

марковані поштові конверти з її зображенням. На батьківщині, у м. Долинській, на приміщенні районного історичного музею встановлено меморіальну дошку

(скульптор В. Френчко).

20 (1973) — 45 років тому народилася Тетяна Олек-

20

сандрівна Ткаченко, музеєзнавець. У 1995 закінчила

КДПУ імені В. К. Винниченка. У 1998-2002 – викладач кафе-

дри історії та суспільних наук Соціально-педагогічного інсти-

туту «Педагогічна Академія». З 2003 – директор обласного

художнього музею. Організатор низки культурно-мистецьких

та благодійних акцій: театральної вітальні, щорічного Великоднього благодійно-

го аукціону тощо. Член Міжнародної Ради Музеїв (ІСОМ). Лауреат премії імені

Володимира Винниченка обласної газети «Народне слово» (2007). Нагороджена

медаллю «За працю і звитягу» (2007). Лауреат (у складі творчої групи) обласної

премії у галузі мистецтвознавства імені Олександра Осмьоркіна (2016). Лауреат

обласної премії в галузі культури «Духовний скарб Кіровоградщини» (2017).

22 (1853) — 165 років тому народився Олександр Іванович Литвинов

(1853-1932), військовий діяч. На військовій службі після закінчення Московської

військової гімназії з 1870. У подальшому закінчив Михайлівське артилерійське

166

Пам’ятні дати серпня

училище (1873) та Миколаївську академію Генерального

22

штабу (1882). Учасник російсько-турецької війни 1877-1878.

Полковник (1889). З 19.04.1890 – начальник штабу 2-ї ка-

валерійської дивізії. З 7.01.1891 по 12.06.1896 – началь-

ник Єлисаветградского кавалерійского юнкерского учи-

лища. Генерал від кавалерії (1911). У Першу світову війну

вступив командиром корпусу 5-ї армії. Згодом був призначений командуючим

1-ю армією (замість усунутого від командування генерала Ренненкампфа).

З 1918 служив у Червоній Армії. Нагороджений багатьма орденами, у тому числі

й Св. Георгія 4-го ст. (1914).

22 (1988) — 30 років тому народився ( с. Михайлівка

22

Олександрівського району) Роман Вікторович Бойко

(1988-2014), герой АТО. Закінчив школу у 2005. Строкову

службу в армії проходив у сухопутних військах наземно-по-

вітряної оборони. У вересні 2014 був призваний до війська

за мобілізацією. Служив стрільцем-санітаром 28-ї окре-

мої механізованої бригади. Загинув 29.11.2014 під час обстрілу зі стрілецької

зброї взводного пункту ЗСУ біля с. Славне (Шахтарський р-н Донецької обл.).

Похований у рідному селі Михайлівка. На фасаді Михайлівської загальноосвіт-

ньої школи відкрито пам’ятну дошку.

25 (1948) — 70 років тому народився ( Кіровоградщина) 25

Георгій Леонідович Бровко, учений-механік.

У 1971 закінчив механіко-математичний факультет МДУ

ім. М.В. Ломоносова. Доктор фізико-математичних наук

(1996). Професор кафедри теорії пружності механіко-мате-

матичного факультету МДУ (1989). Наукові інтереси: основ-

ні постулати (аксіоми) та загальна теорія визначальних співвідношень механіки

суцільних середовищ, некласичні моделі середовищ і структур, що деформу-

ються; дослідження постановок та методів розв’язання крайових задач механіки

тощо. Автор 75 наукових праць. У 2015 присвоєно почесне звання «Заслуженный

профессор Московского университета».

25 (1953) — 65 років тому народився ( с. Косогірка Яр мо-

25

линецького району Хмельницької області) Володимир

Тадеушович Гулавський (1953-2017), організатор

харчового виробництва. Закінчив Кам’янець-Подільський

технікум харчової промисловості, у 1980 з відзнакою –

Одеський інститут харчової промисловості (інженер-ме-

ханік-конструктор). Отримав направлення на посаду головного інженера

167

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

Новоукраїнського комбінату хлібопродуктів. Кандидат технічних наук. З 1991

– директор Новоукраїнського комбінату хлібопродуктів. Депутат обласної ради

трьох скликань. Згодом – директор «ДП ДАК «Хліб України» Новоукраїнський

комбінат хлібопродуктів». Член-кореспондент Інженерної академії України.

Нагороджений Почесним знаком Української асоціації якості «За найвищу до-

сконалість». Заслужений працівник промисловості України.

26 (1873) — 145 років тому народилася ( с. Зелена Діб ро-

26

ва Звенигородського району на Черкащині) Катерина

Максимівна Красицька

(1873-1974), онука

Т.Г. Шев ченка. Її батько Максим Антонович Красицький –

син старшої сестри Т.Г. Шевченка Катерини. Разом з доч-

кою Антоніною Вереміївною заснувала у Знам’янці музей

Кобзаря. Тривалий час його завідувачем був їхній нащадок, відомий знам’ян-

ський краєзнавець В’ячеслав Євгенович Шкода, обраний почесним громадяни-

ном м. Знам’янки. У Державному архіві Кіровоградської області сформовано

особові фонди Красицьких і Шкоди.

27 (1948) — 70 років тому народився ( с. Верблюжка

27

Новгородківського району) Федір Іванович Васи-

ленко (1948-2011), інженер, учений. У 1972 закінчив

Кіровоградський інститут сільськогосподарського машино-

будування. Працював старшим інженером науково-дослід-

ного сектора КІСМу. З 1976 – старший науковий співробіт-

ник, з 1984 – старший викладач кафедри «Металорізальні верстати». Кандидат

технічних наук (1986), професор кафедри експлуатації та ремонту машин (2000).

З 1993 – перший заступник завідувача департаменту експлуатації машин та тех-

нічного сервісу, декан факультету проектування та експлуатації машин (1996).

Проректор з науково-педагогічної роботи Кіровоградського національного тех-

нічного університету. Учений секретар Ради ректорів вищих навчальних закла-

дів Кіровоградського регіону. Наукові дослідження проводив у галузі переробки

полімерних матеріалів та їх композитів. Автор понад 100 наукових праць, 7 на-

вчальних посібників. Академік Міжнародної кадрової академії, член-кореспон-

дент Інженерної академії України.

28

28 (1828) — 190 років тому народився Лев Мико-

лайович Толстой (1828-1910), письменник і мисли-

тель. Детальніше у нарисі «Лев Толстой і єлисаветградці: Єлисаветград – одна із столиць толстовства».

168

Пам’ятні дати серпня

28 (1893) — 125 років тому народився ( м. Єлисаветград)

Георгій Васильович Флоровський

28

(1893-1979),

богослов і філософ. Закінчив історико-філологічний фа-

культет Новоросійського університету. У 1922 прийняв свя-

щенство. Займав кафедру патрології в Православному бо-

гословському інституті (Париж). Був деканом і професором

патрології семінарії, згодом професором Богословських шкіл Гарвардського

і Прінстонського університетів. Автор книг: «Достоевский и Европа» (1922),

«Византийские отцы ІV века» (1931), «Византийские отцы V-VІІІ вв.» (1933),

«Пути русского богословия» (1937) та інших.

28 (1928) — 90 років тому народився ( с. Лелеківка

28

Петрівського району) Григорій Данилович Білаш

(1928-1998), бджоляр. Учасник Другої світової війни. У 1949

закінчив Кишинівський сільськогосподарський інститут.

Відтоді працював у НДІ бджільництва у м. Рибне, з 1966 –

директором. Виступив ініціатором і керував дослідженнями

з концентрації, спеціалізації та реконструкції бджільництва на кооперативних

засадах. Автор праць з теоретичного обґрунтування та методики породного

районування бджіл. Організував розробку прогресивної технології утримання

бджолиних сімей на медових та медовозапилювальних пасіках. Створив єди-

ну систему науково-дослідних, конструкторських і виробничих підрозділів, в яку входили 9 дослідних станцій, 7 опорних пунктів, КБ, розмножувальний

цех, навчальний комбінат, великі пасіки у дослідно-виробничому господарстві, 2 міжгосподарські бджолооб’єднання в Рязанській області. Під його керівниц-

твом і за безпосередньої участі створювалася породна група «Приокська», сім’ї

якої перевищують вихідні за продуктивністю на 25-30 %. Автор книг: «Селекция

пчел» (1991), «Научно-исследовательский институт пчеловодства» (1995).

28 (1908) — 110 років тому народилася ( м. Єлисаветград)

28

Марія Сергіївна Плахотіна (1908-1998), лікар, краєзнавець. До 1918 навчалася у Єлисаветградській

громадській жіночій гімназії, закінчила 6-ту трудову

школу. У 1933 закінчила Дніпропетровський медичний

інститут. До 1940 працювала у лікувальних закладах

Дніпропетровська та Києва. З 1940 – у Кіровограді: організатор та завідувачка

відділу 1-ї міської лікарні, викладала у Кіровоградському медичному училищі.

На прохання місцевих краєзнавців написала ґрунтовні спогади про Єлисаветград

та його мешканців – цінне джерело знань про історію рідного краю, видані гале-

реєю «Єлисаветград» під назвою «О людях, о времени и о себе» в 2016.

169

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

28 (1983) — 45 років тому народився ( м. Світловодськ) 28

Андрій Миколайович Ільїн (1983-2015), герой

АТО. До війни з Росією мешкав у м. Кременчук Полтавської

області, де працював в одній з телекомунікаційних ком-

паній. Призваний за мобілізацією у березні 2014 через

військкомат на Кіровоградщині. Старший лейтенант, ко-

мандир взводу 17-го окремого мотопіхотного батальйону 57-ї окремої мотопі-

хотної бригади (раніше 17-й батальйон територіальної оборони «Кіровоград»).

Загинув 22.01.2015 на блокпосту в районі м. Горлівка (Донецька область). Під

час масованого артилерійського обстрілу російськими збройними формування-

ми під ногами у Андрія розірвався снаряд. Похований на Ревівському цвинтарі

м. Світловодська. На будинку, де жив герой, та на фасаді Світловодської ЗШ

№ 10, в якій він навчався, встановлено меморіальні дошки. Нагороджений (по-

смертно) орденом Богдана Хмельницького III ступеня (2015).

30 (1948) — 70 років тому народилася ( с. Цвітна Олек-

30

сандрівського району) Тамара Федорівна Гор дова, ху-

дожниця декоративного-прикладного мистецтва. У рідному

селі, яке мало славу одного з центрів гончарного промислу, захопилася керамікою. У 2005 закінчила Національну ака-

демію образотворчого мистецтва і архітектури. Педагоги з

фаху – В. Джулай, В. Могилевський, Ю. Бєлічко. Працює в галузі графіки, жи-

вопису та декоративного розпису. Влаштовано понад 80 персональних виставок.

Основні серії розписів: «Квіти рідного краю» (1984), «Один рік кохання» (1993),

«Тобі, з тобою і без тебе» (2000), серія живописних натюрмортів «Селянські речі»

(2004), серія писанок – «Квіти» (1993), «Птахи» (1996), «Клинці» (2005). Член

Національної спілки художників України (1984). Мешкає у Черкасах. Твори збері-

гаються у багатьох музеях України, музеях та приватних колекціях Англії, Болгарії, Німеччини, Ізраїлю, Канади, США, Франції, Молдови, Росії. Персональна виставка

«Дивосвіт на полотні» експонувалася у вересні-жовтні 2010 у відділі мистецтв

ОУНБ імені Дмитра Чижевського. Заслужений художник України (1997).

31 (1938) — 80 років тому народився ( Кіровоградська

31

область) Анатолій Нестерович Мартовицький

(1938-2008), військовий діяч. Закінчив Калінінградське

прикордонне училище. Був начальником Дально

рєчен-

ського прикордонного загону. Під час війни в Афганістані

з 1985 по 1989 очолював оперативну групу, був першим

заступником начальника військ Средньоазіатського прикордонного округу. Брав

активну участь у підготовці багатьох військових операцій, 11-ма керував особи-

170

Пам’ятні дати серпня

сто. Генерал-лейтенант прикордонних військ КДБ СРСР. Нагороджений ордена-

ми Леніна, Червоного Прапора, Червоної Зірки та багатьма медалями.

31 (1943) — 75 років тому народився ( м. Кіровоград)

Віталій Олексійович Тупчієнко

31

, авіаційний штур-

ман, економіст. У 1966 закінчив Кіровоградську шко-

лу вищої льотної підготовки. Працював на Далекому

Сході, отримав запрошення від конструкторського бюро

А. Туполєва у Москві на посаду штурмана-випробовувача

літаків. За час роботи в КБ взяв участь у випробуванні більше 10 модифікацій

літаків. Водночас навчався в економічному інституті. Згодом перейшов у пер-

шу російську комерційну авіакомпанію «Авіаль», а у 1992 очолив її. Доктор

економічних наук, професор. Викладав у Московському інженерно-фізичному

інституті, державній технічній академії, Всеросійському заочному фінансово-

економічному інституті. Автор кількох монографій та підручників з практичної

економіки. Один з його навчальних посібників «Управління затратами», виданий

у Кіровограді українською мовою, використовується в ДЛАУ та КНТУ.

31 (1968) — 50 років тому народилася ( м. Кіровоград) Марина Василівна Долгіх,

31

музикознавець, компо-

зитор, краєзнавець. У 1987 закінчила відділ теорії музики

Кіровоградського музичного училища (клас композитора

Кіма Шутенка), у 1992 – історико-теоретичний факультет

Астраханської державної консерваторії. З 1994 по 2000

працювала науковим співробітником Музею музичної культури імені Кароля

Шимановського в Кіровограді. З 1990 – викладач-методист музично-теоре-

тичних дисциплін КМУ та класів композиції дитячих музичних шкіл № 1 імені

Генріха Нейгауза та № 2 імені Юлія Мейтуса. Кандидат мистецтвознавства (2011).

Тема дисертації «Становлення музичного професіоналізму Єлисаветградщини

(1900-1920 рр.)». Член Національної спілки композиторів України. Автор збірника

«Дитячі пісні» для голоса й бандури, інструментального циклу «Метаморфози», вокального триптиха на вірші Олени Теліги та інших творів. Автор мультимедій-

ного проекту «Юлій Мейтус: повернення на батьківщину» (2007) та двох моно-

графій «Нейгаузи: варіації на єлисаветградську тему» (2013), «Юрій Хілобоков: сюїта для скрипки з оркестром» (2017) Лауреат обласної краєзнавчої премії

імені Володимира Ястребова (2007). Лауреат Всеукраїнського літературно-мис-

тецького конкурсу «Щоб далі йти дорогою одною» пам’яті Олени Теліги (2008).

Лауреат Всеукраїнської премії з музикознавства «PRIMUS UNTER PARES» (2016).

171

НАПІВЗАБУТИЙ ПОЛКОВНИК

ХАРЛАМПІЙ СТАМАТЬЄВ:

ОДИН З ПІОНЕРІВ ВІТЧИЗНЯНОЇ АВІАЦІЇ

Власне кажучи, крім самого факту, що Харлампій Федорович Ста-

матьєв (1859-1920) народився у селі Миколаївці Єлисаветградського по-

віту, про що повідомляють всі біографи, якихось додаткових відомостей

про його зв’язки з нашим краєм (зокрема про родину) відшукати не вдало-

ся. Та навіть у якій саме Миколаївці (а їх у нас три — у Добровеличківсько-

му, Кіровоградському та Олександрівському районах) Стаматьєв з’явився

на світ, достеменно невідомо. А з огляду на те, що значна частина ниніш-

ньої Миколаївської області входила до складу Єлисаветградського повіту

(у тому числі й дві Миколаївки у Казанківському та Братському районах), то не виключено, що Стаматьєв міг народитися і там. Щодо прізвища Ста-

матьєв, то воно грецького походження (від чоловічого імені Стаматій, що

означає «той, хто зупинився», є навіть святий з таким іменем), а греки в за-

селенні Миколаєва, як відомо, брали досить активну участь.

Повідомляється, що загальну освіту Харлампій здобув у класичній гім-

назії. Але, в якому місті це сталося: Єлисаветграді, Миколаєві, Одесі? Од-

ним словом, Харлампій Стаматьєв щодо свого дитинства та юності постає

по-справжньому загадковою особистістю. Лише два його фотознімки, та й

то групові, представлені в Інтернеті. Чомусь, як не дивно, Стаматьєв явно об-

ділений увагою дослідників історії вітчизняної авіації. Жодної статті, крім бі-

ографічних дові-

док, йому не при-

свячено. А тим

часом, військова

кар’єра Ста-

матьєва була на-

стільки насиче-

ною, різноманіт-

ною та плідною,

що заслуговує

на ґрунтовне до-

слідження. Хто

ще, крім нього,

Х.Ф. Стаматьєв (у центрі) і А.А. Анатра (третій ліворуч) може похвалити-

серед членів Одеського аероклубу. 1912 рік

172

Полковник Харлампій Стаматьєв

ся, що підкорював три стихії: землю, воду і повітря? Маю на увазі службу

Стаматьєва аж у трьох родах військ — піхоті, морській піхоті (десант) та

авіації.

На військову службу Харлампій Федорович вступив у 1878 році після

закінчення Одеського піхотного юнкерського училища. Служив у 58-му пі-

хотному Празькому полку. До речі, назва військового підрозділу походить

не від столиці Чехії, а від передмістя Прага у Варшаві й була присвоєна

полку після його участі у придушенні польського повстання 1831 року. По-

тім з 1831 року Празький полк квартирував у нашій Петриківці, яка й була

перейменована на його честь у Нову Прагу.

У 1900 році Стаматьєву було присвоєно чин капітана. Потім він призна-

чається командиром Одеської спеціальної зведено-морської роти, створе-

ної для підготовки сухопутних частин до десантних операцій. Після того, як у 1904 році Військова Рада запропонувала замість сезонної зведено-мор-

ської роти створити постійний морський батальйон, Стаматьєв стає коман-

диром веслувальної роти цього військового підрозділу. У 1906 році уже

в чині підполковника призначається помічником (заступником) командира

морського батальйону і перебуває на цій посаді до 1913 року.

Військовий історик Костянтин Колонтаєв відзначає: «Помимо своих

непосредственных функций инженерной части морской пехоты, Одесский

морской батальон принял самое непосредственное участие в создании

в России военной авиации, отечественного самолетостроения и подготовки

летных кадров. В Сабанских казармах, где распо-

лагался батальон, 15 июня 1910 года, по инициа-

тиве и финансовой поддержке Артура Антонови-

ча Анатры — одесского банкира, и одновременно

с этим — председателя, созданного в 1908 году

Общества авиаторов и воздухоплавателей Укра-

ины и Крыма, был открыт Одесский военно-

авиационный класс, а в ремонтных мастерских

батальона начали строить первые в тогдашней

России аэропланы отечественной конструкции.

Кроме того, личный состав батальона обеспечи-

вал подготовку и полеты одесских авиаторов».

Звісно, до всіх цих подій Стаматьєв мав

безпосередній стосунок. На сайті АВВАЧУЛ

(рос. АВВАКУЛ, Армавірського вищого військо-

вого авіаційного Червонопрапорного училища

льотчиків) у розділі «Історія Імператорського Командир 6-ї авіаційної

повітряного флоту») можна прочитати: «Уча-

роти Х.Ф. Стаматьєв.

ствуя в работе Одесского аэроклуба (основан

1915 рік

173

Полковник Харлампій Стаматьєв

в марте 1908 года), Стаматьев был его пилотом и заведующим воздухопла-

вательным парком, принимал участие в организации военно-авиационного

класса при ОАК и разработке его программы обучения. После открытия

в 1910 году авиакласса (в 1911 году преобразованного в Одескую авиашко-

лу) стал его начальником. Руководил постройкой первых в России аэроп-

ланов “Фарман” в мастерских аэроклуба силами техников Одесского морс-

кого батальона (1910-11). После начала Первой мировой войны, с 22 сентя-

бря 1914 года, Стаматьев стал командиром 6-й авиационной роты, дисло-

цированной в Одессе. 16 декабря 1915 года он был назначен начальником

Офицерской школы авиации в Каче (Севастополь), на базе которой весной

1916 года была сформирована “Севастопольская его императорского вы-

сочества Великого князя Александра Михайловича военная авиационная

школа”. Одновременно Стаматьев был главным редактором журнала воен-

ной авиации и воздухоплавания “Военный лётчик” (выходил два раза в ме-

сяц в 1916-1917). После Февральской революции был смещен с должности

начальника авиашколы».

Цю інформацію маємо нагоду доповнити й уточнити. Захоплення

авіацією виявилося настільки сильним, що Харлампій Федорович, попри

поважний вік (50 років!) та габаритну статуру, вирішив оволодіти мисте-

цтвом пілотування. У 1910 році він стає учнем російського авіатора № 4

Павла Адріановича Кузнецова (1875-1963), запрошеного Артуром Ана-

трою в Одесу викладачем щойно відкритої авіашколи, уперше піднімається

в небо. До речі, це той самий Кузнецов, який 8 вересня 1910 року здійснив

на аероплані «Блеріо ХI» перший демонстраційний політ у Єлисаветграді.

Того ж 1910 року в Одесі, як зазначено в анотації, «под руководством

начальника Воздухоплавательного парка Одесского аэроклуба подполков-

ника Х.Ф. Стаматьева» в серії видань популярної бібліотеки «Победы че-

ловеческого гения» (випуск 1) побачила світ брошура «Воздухоплавание»

(47 сторінок).

Офіцерська школа авіації в Качі (Севастополь), як випливає з рапорту її

начальника полковника Стаматьєва від 16 грудня 1915 року, мала у своєму

розпорядженні 153 аероплани. І хоча школа була розрахована для одночас-

ного навчання 60 чоловік при штаті у 120 осіб, були часи, коли у ній пере-

бувало до 270 курсантів при 920 військовослужбовцях постійного складу.

Згодом, уже в радянські часи (з 1965 по 1998 рік), на базі Севастопольської

військової авіаційної школи, яку очолював Стаматьєв, було створено зна-

мените Качинське (Кача — передмістя Севастополя) вище військове авіа-

ційне училище льотчиків.

Так сталося, що саме Харлампій Федорович безпосередньо причетний

до видатної події в історії російської авіації — появи однієї з головних і

найскладніших фігур вищого пілотажу «штопору Костянтина Арцеулова»

174

Полковник Харлампій Стаматьєв

(онук видатного художника-мариніста Івана Айвазовського і також талано-

витий художник). Це Стаматьєв клопотався про переведення здібного піло-

та до своєї школи на посаду керівника класу винищувачів, хоча Арцеулов

був лише прапорщиком. До нього ніхто не міг знайти прийоми, як виводити

літак із «штопору»: машини розбивалися, пілоти гинули. Вперше Арцеулов

усвідомлено вивів літак із штопору 24 вересня 1916 року.

Наступного дня «приборкувач штопору» на нараді інструкторів авіа-

школи доповів про розроблений ним метод. Одностайно була ухвалена

постанова «ввести прохождение штопора в программу обучения учеников

истребительного отделения школы», яку й за-

твердив Стаматьєв.

Начальник Севастопольської військової

авіаційної школи полковник Х.Ф. Стаматьєв

був головним редактором журналу «Военный

летчик». Редакція ставила за мету: «1. Знако-

мить авиационные части со всеми новинками,

вводимыми как нашими союзниками, так и вра-

гами, но следить за которыми отряды не в состо-

янии в силу боевой обстановки, в которой они

находятся.

2. Помещать описания лихих дел как отдель-

ных летчиков, так и целых отрядов.

3. Доводить до сведения отрядов те практи-

ческие приемы по уходу за механизмами, которые давно выработаны в не-

которых отрядах и, принося там большую пользу, совершенно неизвестны

другим.

4. Помещать фотографические снимки выдающихся героев авиации.

5. Помещать приказы о боевых наградах.

6. Дать возможность обмениваться мнениями по различным вопросам

как общего, так и специально-технического свойства».

Після Лютневої революції 1917 року, за наполяганням солдатського

комітету, Стаматьєва відправили у відставку. За що? Як згадував один з чо-

тирьох членів комітету К. Крижанівський, «за якобы жестокое обращение

с нижними чинами».

У 1919-1920 роках Харлампій Федорович служив у комендантській

команді м. Ялти у складі Білої армії. Емігрувати йому не вдалося. У груд-

ні 1920 року Стаматьєв був розстріляний у садибі Багріївка, у передмісті

Ялти, на території Лівадійського лісництва. Тоді за три дні «червоні» лікві-

дували понад 700 «контрреволюціонерів».

175

ВЕРЕСЕНЬ

1 (1868) — 150 років тому народився ( Єлисаветградський по-

1

віт) Сергій Тимофійович Варун-Секрет (1868-1962), державний і політичний діяч. Закінчив Полтавський кадет-

ський корпус (1886) і Московське кавалерійське училище, до 1898 перебував на військовій службі. З 1899 по 1904 –

земський начальник, 1904-1906 – голова Єлисаветградської

земської управи, 1907-1910 – предводитель дворянства Єлисаветградського по-

віту. Володів селами Софіївка (1 870 десятин) та Єлисаветівка (1 004 десятини) Маловисківського району, названих на честь дружини Софії та дочки Єлизавети.

Голова Єлисаветградської повітової земської управи (з 1912). У 1906, 1907 та

1912 обирався членом 1, 2 і 4 Державної Думи Росії; у 1913-1916 – товариш

голови (віце-спікер), один із лідерів фракції октябристів. Був ініціатором пере-

селення селян Центральної Росії в Оренбурзьку губернію. Пожертвував для цієї

мети 320 тисяч рублів золотом, на які побудовано 14 сіл із школами та лікар-

нями. З 1908 по 1911 видавав у Єлисаветграді політичну, громадську та науко-

во-літературну газету «Новороссийский край» – позапартійний орган правого

напряму (редактор В. Теплов). Під час Першої світової війни влаштував у своє-

му маєтку лазарет, де сестрами милосердя працювали доньки Віра, Єлизавета

та Ніна (за чоловіком Родзянко). Високі посади С.Т. Варун-Секрет займав і при

Тимчасовому уряді (у 1917 – повітовий комісар Єлисаветградського повіту), і при

Центральній Раді, і при гетьмані Скоропадському (у 1919 – товариш міністра вну-

трішніх справ в його уряді). З 1920 – в еміграції. Більшовики оголосили його та

родину ворогами радянської влади. 22.06.1941 перевів на рахунки радянського

уряду 800 тисяч фунтів стерлінгів, на які було побудовано танкову колону.

1 (1878) — 140 років тому народився ( м. Єлисаветград)

1

Ростислав Митрофанович Лащенко (1878-1929), юрист і громадський діяч, один з основоположників іс-

торико-правової науки в еміграції. Народився у сім’ї ін-

спектора Єлисаветградського духовного училища, одного

із засновників місцевої української громади Митрофана

Лащенка (1832-1903). Брат поета, освітнього і громадського діяча В’ячеслава

Лащенка (1875-1953). Випускник Єлисаветградської гімназії (1896). У 1905

закінчив юридичний факультет Київського університету. У студентські роки

був частим гостем київського будинку родини Косачів, захоплювався ідеями

М. Драгоманова. Деякий час числився за Єлисаветградським окружним судом

(1909). Працював в урядових установах Києва. За часів УНР – голова 1-го де-

176

Пам’ятні дати вересня

партаменту Київського апеляційного суду, викладач історії українського права

у Київському народному університеті, член Верховної слідчої комісії. На початку

ХХ століття друкував оповідання в українських періодичних виданнях. З 1920 –

в еміграції. Професор Українського Вільного Університету у Празі та Української

Господарської Академії у Подєбрадах (Чехія). Засновник Українського Правничого

Товариства. Автор книг: «Литовський статут як пам’ятник українського права»

(1923), «Переяславський договір 1654 р. між Україною і царем Московським»

(1923), «Лекції з історії українського права» (1924) та інших праць.

3 (1953) — 65 років тому народився ( м. Кременчук) Олександр Олексійович Іщенко

3

, футболіст, тренер.

Вихованець СДЮШОР «Металург» (Запоріжжя). Грав за ко-

манди: СКА (Одеса), «Зірка» (Кіровоград), «Автомобіліст»

(Житомир). Закінчив факультет фізичного виховання

Кіровоградського державного педагогічного інституту

ім. О. С. Пушкіна. Роки, проведені у Кіровограді (1973-1976), – чи не найуспіш-

ніші у футбольній кар’єрі Іщенка. «Зірка» (головний тренер Віктор Степанович

Жилін) за його участю стала дворазовим володарем Кубка України. З іменем

Іщенка пов’язані найвищі на сьогоднішній день досягнення кіровоградської

«Зірки»: 6-те місце у вищій лізі, вихід до півфіналу кубка України, історична

перемога над київським «Динамо». У 1996-1997 – головний тренер молодіжної

збірної України, з 2005 по 2007 працював у молодіжній збірній України, яка вибо-

рола срібні медалі чемпіонату Європи. У 2006 отримав диплом УЄФА як кращий

футбольний тренер України за роботу з молодіжною збірною. З 2011 – старший

тренер ДЮФШ «Динамо» Київ ім. Валерія Лобановського. Заслужений тренер

України (1998). Заслужений працівник фізичної культури і спорту України (2006).

3 (1983) — 35 років тому народився ( м. Сургут Тюменської

3

області в Росії) Микола Васильович Алексєєв

(1983-2014), герой АТО. У 1989 сім’я переїхала в м. Улья-

новку на Кіровоградщині. Навчався в Ульяновській ЗШ № 1

та музичній школі за класом фортепіано, захоплювався

спортом. Після закінчення школи навчався в Ульяновському

ПТУ № 11. У правоохоронні органи прийшов після строкової служби в армії та

навчання у Запорізькій школі міліції у 2003. Працював у райвідділі міліції по-

мічником дільничного інспектора міліції, молодший сержант. Одночасно заочно

навчався у Кіровоградському філіалі Харківського національного університету

внутрішніх справ за фахом «слідчий-криміналіст». У 2007 пішов служити в ар-

мію за контрактом. Старший сержант, заступник командира розвідгрупи 3-го

окремого полку спецпризначення. Загинув 15.07.2014 в районі КПП «Ізварино»

177

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

(с. Провалля Луганської області) під час мінометного обстрілу. Похований

у Кіровограді, на Алеї Слави Рівненського кладовища. В м. Ульяновка (нині

Благовіщенське) на його честь перейменована одна з вулиць, встановлено мемо-

ріальну дошку на стіні його рідної школи. Нагороджений (посмертно) орденом

«За мужність» III ступеня (2014).

7 (1913) — 105 років тому народився ( м. Єлисаветград) 7

Соломон Якович Коган (1913-1986), кіноопе-

ратор. У 1933 закінчив курси операторів при кіносту-

дії «Мосфільм». З 1934 по 1976 працював оператором

Московської студії кінохроніки. У роки Другої світової

війни – фронтовий оператор. Фільмографія нараховує

40 документальних стрічок: «Линия Маннергейма» (1940), «Оборона Одессы»

(1941), «День войны» (1942), «Битва за Кавказ» (1943), «Победа на юге» (1944),

«Освобождение Белграда» (1945), «Будапештская битва» (1945) та ін. Режисер

стрічок: «Учитель чемпионов (1958), «Чемпионат в Будапеште» (1966), «Если

дело по душе» (1966). Нагороджений орденами Червоного Прапора (1940), Червоної Зірки (1945), Вітчизняної війни (1985); медалями «За бойові заслуги»,

«За оборону Москви», «За оборону Одеси», «За оборону Кавказу» та ін. Лауреат

двох Сталінських (Державних) премій СРСР (1941, 1952). Заслужений діяч мис-

тецтв Російської Федерації (1981).

8 (1883) — 135 років тому народився ( м. Єлисаветград)

8

Григорій Овсійович Зінов’єв (справжнє прізвище

Гершен Аронович Апфельбаум-Радомисль-

ський) (1883-1936), один з вождів Жовтневої революції

1917. Освіту отримав домашню, з 14 років заробляв на жит-

тя приватними уроками, вступив до Єлисаветградської

організації соціал-демократів. Наприкінці 90-х брав участь в організації пер-

ших гуртків самоосвіти – створив у Єлисаветграді так званий «Соціалістичний

університет», що нелегально діяв у оптово-роздрібному магазині Ізраїля

Шполянського. Партійна кличка – «Сіра шапка». Молодший брат був анархістом

(псевдонім Міша Злой), убитий григор’євцями під час заколоту в Єлисаветграді

у травні 1919. З 1902 – в еміграції, стає першим помічником В.І. Леніна. Після

1917 був головою Петроградської ради та головою Виконкому Комінтерну.

У Кропивницькому на розі вулиць Смоленчука та Михайлівської зберігся «бу-

динок Зінов’єва». 10.06.1924 ВУЦВК затвердив перейменування Єлисаветграда

у Зінов’євськ. Зінов’єва було обрано почесним головою окружного виконкому та

членом міськради. 27.12.1934 місто Зінов’євськ «на прохання трудящих» було

перейменовано в Кірово, а 10.01.1939 Указом Президії Верховної Ради СРСР

178

Пам’ятні дати вересня

отримало назву Кіровоград (з 2016 – м. Кропивницький). Включений у книгу

Віктора Савченка «100 знаменитых анархистов и революционеров» (2010).

8 (1953) — 65 років тому народилася ( с. Розсохуватець Но-

8

воархангельського району) Олена Антонівна Зубко, спортсменка (академічне веслування). Багаторазова чемпі-

онка України у складі вісімки, четвірки розпашної зі стер-

новою та двійки розпашної без стернової (1974-1979).

Виступала за спортивні товариства «Спартак» (1972),

«Динамо» (1972-1979; обидва – Київ). Чемпіонка (1976), срібна (1978), бронзова

призерка (1974, 1977) першостей СРСР у складі вісімки. Член збірної команди

СРСР від 1975. Срібна призерка ХХІ Олімпійських ігор у складі вісімки (Монреаль, 1976). Майстер спорту міжнародного класу (1976). У 1981 закінчила Київський

інститут фізичної культури. Працювала інструктором-методистом міської ради

спортивного товариства «Динамо» (1981-1985). Від 1997 – у Державному комі-

теті України з фізичної культури і спорту.

8 (1953) — 65 років тому народилася ( с. Олено-Косого рівка

8

Кіровоградського району) Лідія Леонідів на Забі ляста, співачка (сопрано), педагог. Випускниця Кіровоградського

музичного училища 1973 (клас А. Шпаченка). Закінчила

Київську консерваторію (1979), в 1980-1981 стажувалася

в Міланському театрі «Ла Скала». Солістка Київського театру

опери та балету (з 1979). Лауреат VІ Міжнародного конкурсу ім. П.І. Чайковського

(1982), ІХ Всесоюзного конкурсу вокалістів ім. М.І. Глінки (1979). Водночас від

2007 – викладач Національної музичної академії України. Гастролі в країнах

Європи, США, Канаді, Японії. Лауреат Національної премії України імені Тараса

Шевченка (2011). Народна артистка УРСР (1985).

8 (1953) — 65 років тому народився ( с. Тополі Гайво рон-

8

ського району) Валентин Семенович Крисаченко, філософ. Випускник біологічного факультету Чер

ні-

вецького університету, деякий час працював ентомологом.

З 1978 по 1981 навчався в аспірантурі Інституту філософії.

Доктор філософських наук, професор. Провідний науко-

вий співробітник Інституту філософії НАНУ. Згодом – завідувач відділу етно-

політики Національного інституту стратегічних досліджень, завідувач відділу

геополітики та геостратегії НДІ українознавства. Основні напрями дослідження

– українознавство, філософія науки, етнополітика, вчення про біосферу. Один з

фундаторів теорії екологічної культури в Україні. Основні монографічні роботи: 179

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

«Природні катастрофи: легенди, гіпотези, факти» (1989), «Філософський аналіз

еволюціонізму» (1990), «Обрії ноосфери» (1991). Автор ґрунтовних узагальнень

для системи освіти: «Українознавство» (1995-1996) та двотомників «Людина і

довкілля» (1995), «Екологічна культура: теорія і практика», «Людина й біосфера: основи екологічної антропології» та ін. Лауреат премії президентів НАН України, АН Білорусі та АН Молдови. Заслужений діяч науки і техніки України.

8 (1993) — 25 років тому народився ( с. Ромашки Компа-

8

ніївського району) Олег Олегович Жук (1993-2015), герой АТО. Навчався у Виноградівській загальноосвіт-

ній школі Компаніївського району, після чого працював

у Виноградівці різноробочим. До лав Збройних Сил України

був призваний 2.08.2014, служив солдатом у 9-й роті 40-го

окремого мотопіхотного батальйону 17-ї окремої Криворізької танкової бригади.

17.02.2015, прикриваючи відхід військ з-під Дебальцево, отримав смертельне

поранення у живіт, помер у шпиталі. Похований на батьківщині, у с. Ромашки

Компаніївського району.

9 (1863) — 155 років тому народився ( с. Кобриново Київ-

9

ської губернії) Дмитро Мусійович Петрушевський

(1863-1942), історик-медиєвіст (фахівець з історії серед-

ньовічної Європи). Середню освіту здобув у Зла то пільській

прогімназії, в якій навчався з 1873 по 1878. Навчався

на історико-філологічних факультетах Петербурзького і

Київського університетів. Викладав у Московському та Вар шавському універ-

ситетах, на Вищих жіночих курсах. Доктор історичних наук, професор. Автор

багатьох наукових праць. Академік АН СРСР (1929). Старший брат Микола

Мусійович Петрушевський (1848-1903), педагог. Закінчив Першу Київську гім-

назію (1866), фізико-математичний факультет Київського університету, у 1871

захистив дисертацію «Індигові виробництва», кандидат природничих наук.

З 11.11.1871 – старший викладач природничого циклу дисциплін ЄЗРУ. З 1873

– дійсний член Єлисаветградського благодійного товариства поширення гра-

мотності й ремесел. У 1883-1887 – директор ЄЗРУ після М.Р. Завадського.

Потім викладав природознавство в учительському інституті Феодосії, при-

ятелював з І.К. Айвазовським. Серед його учнів: брати Тобілевичі (Панас

Саксаганський та Микола Садовський), Олександр Тарковський і Самійло

Дудін. Спогади про нього для газети «Елисаветградские новости» у 1903 на-

писали викладач ЄЗРУ Рудольф Пржшиховський та єлисаветградський рабин

Володимир Тьомкін.

180

Пам’ятні дати вересня

9 (1908) — 110 років тому народився ( смт Добровеличківка)

9

Іван Іванович Погребняк (1908-1982), ботанік, аль-

голог. У Добровеличківці закінчив школу та педагогічний

технікум. У 1931 – Одеський інститут професійної освіти

(нині Одеський університет ім. І.І. Мечникова). Його за-

лишили в аспірантурі при ботанічному саду университе-

ту як одного з кращих студентів академіка Д.І. Липського. Оскільки на той час

в Одесі не було альгологів високого рівня, Погребняка відряджають на навчання

до Ботанічного інституту ім. Комарова у Ленінграді до відомих альгологів Єленкіна

та Зінової. Доктор біологічних наук, професор. 34 роки (1944-1978) очолював

кафедру морфології і систематики рослин Одеського державного університету

ім. І.І. Мечникова. Вивчав альгофлору Чорного та Азовського морів. Безцінний

внесок науковця у вивчення мікрофітобентосу, у дослідження діатомових та си-

ньозелених водоростей. Всього виявив та описав 521 вид. У вересні 2008 в Одесі

пройшла міжнародна наукова конференція «Історія та сучасні проблеми ботаніч-

них досліджень», присвячена 100-річчю від дня народження І.І. Погребняка.

10 (1913) — 105 років тому народився ( с. Корсунівка, нині

10

у складі с. Іскрівки Петрівського району) Іван Іванович

Савицький (1913-1994), промисловий діяч, організатор

гірничорудного виробництва. У 1936 закінчив Криворізький

гірничорудний інститут. Кандидат технічних наук.

Багаторічний (з 1957 по 1985) директор Центрального гір-

ничорудного комбінату (ЦГОК). Створив величезну побутову структуру для пра-

цівників комбінату та їхніх родин, починаючи від робітничих їдалень, дитячих та-

борів біля моря, пологового будинку й радонової лікарні, й закінчуючи санаторі-

ями і пансіонатами у Прибалтиці, Криму і на Кавказі. Заслужений металург УРСР

(1982). Заслужений шахтар УРСР (1983). Заслужений винахідник УРСР (1983).

Лауреат премії Ради Міністрів СРСР. Нагороджений трьома орденами Трудового

Червоного Прапора, орденом Жовтневої Революції, орденом Дружби народів та

ін. Іменем Івана Савицького названі вулиця і парк відпочинку в Кривому Розі.

Герой Соціалістичної Праці (1958).

12 (1898) — 120 років тому народився ( м. Єлисаветград)

12

Олександр Платонович Семененко (1898-1978), юрист, громадський діяч, мемуарист. Закінчив Єлисавет-

градську гімназію у 1915. У 1918 редагував першу україн-

ську газету в Єлисаветграді «Новий шлях», організовував

Єлисаветградське відділення Вільного Козацтва України.

Активний учасник визвольних змагань українського народу 1917-1920. Закінчив

181

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

Харківський інститут народного господарства (1922), працював адвокатом

(з 1925). У 1937 репресований, був обербургомістром Харкова часів окупації

(1942-1943). В еміграції обирався головою фундації Української Вільної Академії

Наук у Нью-Йорку, заснував фонд Семененків – на дослідження історії України

та голодомору 1933. Автор книги спогадів «Харків, Харків…» (Нью-Йорк, 1976), яка являє собою щиру сповідь про пережите і наболіле, зворушує непідробною

любов’ю до незабутнього Єлисаветграда – міста дитинства. Сучасники вважали:

«Він був народжений, щоб стати Президентом або прем’єром України».

12 (1903) — 115 років тому народився ( с. Цибулеве

12

Знам’янського району) Олександр Порфирович

Корнєєв (1903-1987), біолог, зоолог та еколог. Закінчив

Київський інститут народної освіти (1926). Учасник Другої

світової війни, капітан, нагороджений орденом Червоної

Зірки та шістьма медалями. Багато уваги приділяв вивченню

звірів в умовах неволі. До 1932 був науковим директором Київського зоопарку.

Працював у Київському університеті деканом біологічного факультету, завідую-

чим кафедрою зоології хребетних (з 1959), проректором (з 1962). Дослідження

у галузі вивчення ссавців України. Був членом проблемної ради із зоології АН

УРСР, членом науково-технічної ради Головного управління мисливства, прорек-

тором народного університету «Природа» товариства «Знання», членом ради та

пленуму Українського товариства охорони природи. Кандидат біологічних наук

(1940), професор (1962). Автор книг та навчальних посібників: «Визначник звірів

УРСР», «Зоологія» (підручник для 6-7 кл.), «Юним фенологам», «Практикум із

зоології хордових», «Розповіді про звірів» (1985) та ін.

14 (1893) — 125 років тому народився ( с. Вікнина Гайво-

14

рон ського району) Микита Павлович Годова

нець

(1893-1974), байкар і перекладач. Закінчив Степашанську

двокласну вчительську школу (1909), навчався на дворіч-

них курсах підготовки до університету, вчителював у цер-

ковно-приходських школах. В 1914-1918 перебував на вій-

ськовій службі. Повернувшись до рідних місць, деякий час учителював по селах, потім став штатним працівником у редакціях газет «Червоний край» (Вінниця) та

«Радянська Волинь» (Житомир). Перші вірші з’явилися друком 1913 на сторін-

ках київського тижневика «Маяк». В його перекладі політвідділ 41-ї стрілецької

дивізії Червоної Армії в 1920 видав збірочку Дем’яна Бєдного «Байки і пісні».

Перша книжка оригінальних байок «Незаможник Клим» вийшла друком у 1927.

У 1937 Годованця було заарештовано і вислано на Середню Колиму, де він про-

був до 1947. Реабілітований у 1957. Жив у Кам’янці-Подільському. Помітним

182

Пам’ятні дати вересня

внеском митця в розвиток української байки стали його книги «Байки» (1957),

«Заяча математика» (1961), «Конвалія і Лопухи» (1966), «Талановита Тріска»

(1967). Тривалий час Годованець трудився над художнім освоєнням байки ан-

тичних часів, епохи Відродження, творчої спадщини видатних західноєвропей-

ських майстрів цього жанру. Його праця увінчалася виданням книг «Ріка му-

дрості. Байки за Езопом» (1964), «Веселий педант» (1965), «Байки зарубіжних

байкарів у переспівах та перекладах Микити Годованця» (1973). У 1968 та 1973

видавалися двотомники байок Годованця.

15 (1968) — 50 років тому народився ( м. Кіровоград) Юрій

Сергійович Ілючек

15

, спортивний журналіст. У 1989

закінчив факультет історії і права КДПІ ім. О.С. Пушкіна.

З 2001 – провідний оглядач всеукраїнського тижневика

«Украина-Центр», що виходить у Кіровограді. У 2007 ви-

знаний кращим спортивним журналістом України. У 2014

отримав нагороду Асоціації спортивних журналістів України «За вірність спор-

тивній журналістиці». Керівник прес-служби ФК «Зірка» Кіровоград. Головний

редактор обласного тижневика «Спортревю NEW», який двічі поспіль у 2015 та

2016 визнавався кращим спортивним виданням України. У 2016 був обраний

одним із 17 спортивних журналістів України, що висвітлювали події ХХХI літніх

Олімпійських ігор у Ріо-де-Жанейро. Нагороджений пам’ятною медаллю МОК та

оргкомітету Олімпіади в Ріо. Заслужений журналіст України (2016).

15 (1978) — 40 років тому народився ( м. Світловодськ) 15

Анатолій Анатолійович Пашинін, актор театру і

кіно, громадський діяч. У шкільні роки займався боксом і

карате. Навчався у Запорізькій державній інженерній акаде-

мії до 5-го курсу. Закінчив Вище театральне училище імені

М. С. Щепкіна в Москві. З 2001 по 2014 рік знявся у 38 росій-

ських та українських фільмах: «Адмиралъ», «Мы из будущего», «Провинциалы»,

«Грозовые ворота», «Побег» та ін. Виконав одну з головних ролей Михайла

Гурмана в українському телефільмі «Украдене шастя» (за п’єсою Івана Франка) (2004). Знявся також в українській стрічці «Зраджений друг» (2012), у телефіль-

мі «Ґудзик» (2008), у телесеріалі «Ундіна» (2003) та ін. Підтримав Євромайдан.

З 2014 живе в Україні, у батьків у Запоріжжі. Різко засудив анексію Криму та ро-

сійську агресію на Донбасі. Відвідував українських бійців-«кіборгів» на фронті.

У серпні 2017 добровільно вступив у Збройні Сили України в зоні АТО.

17 (1958) — 60 років тому народився ( c. Коробчине Новомиргородського району) Петро Леонідович Лойтра, композитор, педагог. У 1979 закінчив музично-пе-

183

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

дагогічний факультет Кіровоградського державного педаго-

17

гічного інституту ім. О. С. Пушкіна. З 1981 по 1994 працював

учителем музики і співів Маловисківської середньої школи

№ 3, а з 1994 по 2005 – керівником гуртків Маловисківського

будинку дитячої та юнацької творчості. З 2005 – директор

Маловисківської дитячої школи мистецтв. Кіровоградським

обласним телебаченням знято два музичні телефільми про його творчий шлях.

Видав два десятки пісенних збірок: «Вічний спомин», «Простелю рушник», «Не

покидай мене, мій цвіте», «Мелодії любові», «Пісенні причали», «Загадаю ща-

стя на світанні», «Лебеді зеленої неділі», «Мого серця таїна», «Калинові обрії» та

ін. Багато пісень написав для дітей, увійшли до збірок «Сріблястий вітрильник»,

«Зорі падають в серпні». Пісні – в репертуарі заслужених артистів України Семена

Торбенка, Володимира Стратьєва, Ореста Мартиніва та інших відомих виконавців.

18 (1908) — 110 років тому народився ( м. Олександрія) 18

Петро Самійлович Рабин (1908-1996), інженер-енер-

гетик. У 1935 закінчив Дніпропетровський інститут інжене-

рів залізничного транспорту. Понад 50 років (1947-1998) працював головним енергетиком Сєвєродонецького ви-

робничого об’єднання «Азот». Загальний трудовий стаж –

70 років. Почесний хімік СРСР. Лауреат премії Ради Міністрів СРСР. Заслужений

енергетик УРСР. Почесний громадянин м. Сєвєродонецька.

19 (1918) — 100 років тому народилася ( с. Могильне

19

Гай воронського району) Ольга Іванівна Марунич

(1918-1965), поетеса, педагог. Закінчила філологічний фа-

культет Київського педагогічного інституту (1940). Після

війни працювала літературним працівником «Літературної

газети» в Києві. Авторка збірки поезій «Цвіт на камені»

(1959), епічної поеми «Пісня гір». Член Спілки письменників УРСР. Багато її вір-

шів покладено на музику.

19 (1948) — 70 років тому народився ( с. Скалівські Хуто-

19

ри Новоархангельського району) Анатолій Федосійо-

вич Кропивка, військовий діяч. З відзнакою закінчив

Вольське вище військове училище тилу та Ленін градську

військово-інженерну академію. Служив на Далекому Сході

(там, на китайскому кордоні, заробив Орден Червоної

Зірки), потім у Східній Європі, Північно-Кавказькому окрузі. Був заступником ко-

мандуючого по тилу Південної групи військ. У 1992 повернувся на батьківщину, 184

Пам’ятні дати вересня

прийняв присягу на вірність Україні. Був призначений заступником командую-

чого Одеським військовим округом, потім заступником командувача – началь-

ником управління логістики Південного округу. Генерал-лейтенант. Прослужив

у армії понад 40 років. У 2006 був незаконно звільнений з посади. Публічно ви-

ступив проти корупції у Збройних Силах України.

20 (1848) — 170 років тому народився Михайло

Ромуальдович Завадський

20

(1848-1926), педагог.

Закінчив історико-філологічний факультет Новоросій-

ського університету в Одесі (1871). З 1871 по 1883 пра-

цював у Єлисаветграді, директор ЄЗРУ (1873-1882).

Перетворив реальну гімназію на один з кращих навчальних

закладів Росії з гуманітарним ухилом. Запросив до викладання чудових педагогів: П. О. Крестоносцева (засновника ВРК), Р.М. Пржшиховського (фундатора метео-

рологічної станції), В.М. Ястребова (організатора музею в училищі), Г.Я. Близніна

та ін. Після раптової смерті в Єлисаветграді (1876) свого вчителя, професора

В.І. Григоровича виступив ініціатором спорудження пам’ятника на його могилі

(1892). Автор підручника з російської словесності для реальних училищ, видру-

кованого в Єлисаветграді. З 10 березня 1881 по січень 1883 двічі на місяць ви-

давав у Єлисаветграді журнал «Педагогический вестник» – перший у Росії часо-

пис, незалежний від Міністерства народної освіти. У 1882 «за погляди, несумісні

з діяльністю Міністерства», його не затвердили на посаді директора ЄЗРУ. Один

з учнів Євген Чикаленко згадує: «Це був чоловік видатного розуму і неабиякий

педагог: він зумів поставити себе так, що всі учні визнавали його безапеляційний

авторитет; він володів розумами й серцями всіх…». Згодом працював директо-

ром Сімферопольської гімназії, попечителем Кавказького навчального округу

(уклав перші мінгрельський та абхазький букварі), став сенатором. Дочка Віра

Михайлівна Завадська – художниця (відвідувала ВРК при ЄЗРУ, закінчила Одеське

художнє училище). Написала зокрема портрет батька, який зберігається в облас-

ному художньому музеї. Син Олександр Михайлович Завадський – зоолог. Нар.

14.01.1879 у Єлисаветграді, пом. 1951. Закінчив Новоросійський університет.

Працював викладачем у Кишиневі, був магістром зоології. У радянські часи – про-

фесор Кишинівського університету. Автор більше 100 наукових праць.

22 (1843) — 175 років тому народився ( м. Єлисаветград)

Микола Іванович Гродеков (1843-1913), генерал-гу-

22

бернатор Туркестану та Приморського краю, просвітитель, військовий письменник. У Примор’ї й дотепер існує містечко

Гродекове на його честь. Автор низки цінних військово-ет-

нографічних праць: «Через Афганистан» (1879), «Война

185

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

в Туркмении. Поход Скобелева 1880-1881 годов» (1884), «Киргизы и каракир-

гизы Сыр-Дарьинской области». Ініціатор створення Приморського відділення

Російського географічного товариства, засновник першої на Далекому Сході

публічної бібліотеки, природничо-історичного («Гродеківського») та художнього

музеїв у Хабаровську, реального училища, 37 початкових шкіл. Під час правління

в Приамур’ї домігся збільшення зарплати учителям майже удвічі.

22 (1948) — 70 років тому народився (с. Олексіївка Олек-

22

сандрійського району – нині не існує, зняте з обліку)

Микола Іванович Панасюк, художник (графік і живо-

писець, мініатюрист). До 1965 навчався у Добро надіївській

СШ Олександрійського району. У 1966 з відзнакою закін-

чив профтехучилище в Олександрії за фахом – тесляр.

У 1974 закінчив Одеське художнє училище, у 1986 – факультет станкової гра-

фіки Харківського художньо-промислового інституту. З 1974 по 1976 працював

учителем малювання і креслення у Закарпатській області. З 1977 по 1981 ви-

кладав у Старокостянтинівській дитячій художній школі. У 1986-1999 викладав

у Чебоксарському художньому училищі та на художньо-графічному факультеті

Чувашського державного педагогічного інституту Російської Федерації. З 2000

живе і працює у м. Кам’янці-Подільському Хмельницької області. З 1974 – учас-

ник республіканських, всеросійських та міжнародних виставок (понад 20). Твори

зберігаються у музеях (зокрема в Олександрійському краєзнавчому музеї) та

приватних збірках. Влаштовано 15 персональних виставок. Основні твори: «Диво

Всесвіту» (1999), «Грицю, Грицю, до роботи…» (1999), «Через дорогу там дів-

ча живе…» (2000), «Мудрість природи» (2000). Член Спілки художників Росії

(1992). Член Національної спілки художників України (2003).

22 (1993) — 25 років тому народився ( м. Олександрія) 22

Ігор Вікторович Константінов (1993-2016), герой

АТО. З акінчив Олександрійський політехнічний коледж, піс-

ля чого пішов у армію. Автор та виконавець пісень у стилі

реп, учасник реп-клубу при БК «Світлопільский», член пое-

тичного клубу «Джерело». Активний учасник козацького

руху, член громадської організації «Козацький звичай». 14.02.2014 уклав контр-

акт на військову службу: механік-водій БМП 54-ї окремої механізованої брига-

ди. З квітня 2014 перебував у зоні АТО. Брав участь у боях за Слов’янськ та під

Іловайськом. Загинув 23.01.2016 в м. Попасна Луганської області. Похований

на центральному кладовищі м. Олександрія. Нагороджений (посмертно) медал-

лю «Захиснику Вітчизни» (2016).

186

Пам’ятні дати вересня

24 (1948) — 70 років тому народився ( м. Чигирин) Микола

24

Михайлович Ковальчук, економіст, лісівник, дер-

жавний діяч. Чигирин, на час народження, входив до скла-

ду Кіровоградської області. Закінчив із золотою медаллю

Деріївську СШ в Онуфріївському районі, лісогосподарський

факультет Української сільськогосподарської академії з

відзнакою (1971), Кіровоградський державний технічний університет (2002, ма-

гістр фінансів). Більше 30 років віддав лісовій галузі. З 1977 по 1997 – директор

Дніпропетровського держлісгоспу. У 1997-1999 – генеральний директор ДЛГО

«Кіровоградліс». З 1999 по 2005 – заступник голови Кіровоградської облдержад-

міністрації. Під його керівництвом створено понад 20 тисяч гектарів лісових наса-

джень у Дніпропетровській та Кіровоградській областях. Автор багатьох статей з

питань лісництва, економіки та фінансів. Один з авторів стратегії економічного і

соціального розвитку Кіровоградщини до 2015. Ініціатор видання та один з авторів

книги «Степ і ліс. Минуле і сучасне лісівників Кіровоградщини» (2004). Депутат

місцевих рад усіх 5 скликань. З 2010 по 2014 – голова Кіровоградської обласної

ради. Лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястребова (2005).

24 (1948) — 70 років тому народився ( смт Вільшанка)

24

Борис Михайлович Жебровський, педагог. У 1972

здобув вищу освіту, захистивши диплом на кафедрі

історії Московського державного університету ім. М. В. Ло-

моносова. Тривалий час працював на Уралі. Повер нувшись

в Україну, вчителював. З 1996 по 2005 – начальник Голов-

ного управління освіти Київської міської державної адміністрації. З 2005 по 2007

– перший заступник міністра освіти України Станіслава Ніколаєнка (уродженця

Кіровоградщини). З 2008 по 2009 працював в апараті Верховної Ради України.

З 2013 – заступник міністра освіти і науки України. Ним започатковано понад

200 педагогічних інновацій, багато з яких були першими не лише в Україні, а й

у Європі. Сповідує «дитиноцентризм», пропагує права дітей, їхню свободу, дис-

ципліну та самостійність. Президент Між народного педагогічного клубу європей-

ських столиць, до складу якого входять 32 столиці Європи (з 1999). Президент

Всеукраїнської асоціації Монтессорі-вчителів України (з 2002). Впроваджує

принципи індивідульного навчання (у Києві та Одесі діють експериментальні

школи, де скасовано класно-урочну систему Яна Коменського). Жебровського

вважають хрещеним батьком сучасного учнівського самоврядування. Кандидат

педагогічних наук. Автор книги роздумів «Сам собі думаю», в якій тезисно ви-

кладено думки про вчителя, школу, дошкільну освіту, а також настанови бать-

кам. Заслужений працівник освіти України (1998).

187

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

26 (1933) — 85 років тому народився ( м. Зінов’євськ)

26

Микола Антонович Яровий (1933-2005), педагог, організатор освіти. Закінчив Кіровоградську школу № 2

(1948) та школу робітничої молоді № 2 (1951). У 1955 закін-

чив фізико-математичний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна.

Три роки працював у Долинській середній школі №

1.

З 1958 – у Кіровоградському обласному інституті удосконалення вчителів: ме-

тодист, завідуючий методичним кабінетом. У 1973-1999 – директор ОІУВ (нині

Кіровоградський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти імені

Василя Сухомлинського). За його керівництва інститут неодноразово визнавався

кращим в Україні. Високу оцінку освітянської громадськості здобули досліджен-

ня методистів інституту з впровадження лекційно-практичної системи навчання

О. О. Хмури та педагогіки В. О. Сухомлинського. Впродовж понад 25 років очолю-

вав обласне відділення педагогічного товариства. Лауреат обласної педагогічної

премії імені Василя Сухомлинського (2003). Заслужений вчитель України (1983).

26 (1938) — 80 років тому народився ( с. Гурівка Долин-

26

ського району) В’ячеслав Васильович Секрета-

рюк (1938-2004), економіст. У 1960 закінчив енерге-

тичний факультет Львівського політехнічного інституту.

З 1968 по 1987 перебував на радянській та партійній роботі

у Львові: голова виконкому Львівської міськради, перший

секретар Львівського міськкому КПУ (1980-1987). З 1987 по 1990 – директор

НДІ побутової радіоелектронної апаратури Мінрадіопрому СРСР. У 1990-1991 –

перший секретар Львівського обкому КПУ. Депутат Верховної Ради УРСР 9-11

скликань. Доктор економічних наук (1997). З 1997 очолював Західноукраїнську

філію Державного підприємства «Укроборонсервіс» і водночас був президентом

Фонду регіональних соціально-політичних та економічних досліджень «Злука».

Автор книг: «Формування ринку праці в нових умовах господарювання» (1992),

«Рынок труда в переходный период: вопросы теории, методологии, практики»

(1997), «Экономическая теория. Учебник» (2000, у співавт.), «Основы экономи-

ческой теории» (2000, у співавт.). Його називають «комуністом з людським об-

личчям». У 2009 вийшло 2-е видання книги «В’ячеслав Васильович Секретарюк.

Людина, яку пам’ятатимуть». Почесний громадянин м. Львова.

26 (1948) — 70 років тому народився ( смт Компаніївка) Юрій Олександ рович

Косін, фотохудожник, викладач, мандрівник. У 1974 закінчив Київський полі-

технічний інститут, у 1988 – Київский інститут журналістської майстерності. Живе

та працює в місті Ірпінь Київської області. Починаючи з 1987, ним було влашто-

вано понад 40 персональних виставок в Україні та за кордоном: Латвія, Бельгія, 188

Пам’ятні дати вересня

Велика Британія, Німеччина, Ізраїль, Польща, США, Росія.

26

Велика кількість праць входять до приватних колекцій бага-

тьох країн світу (Швейцарії, США, Німеччини, Росії, Ізраїлю, Франції, Бельгії, Голландії, Польщі), а також зберігаються

у Фонді фотографії (Москва), у Музеї фотографії (Рига), у Ланкастерскому університеті (Англія), в Національному

музеї історії України. Розробив власний творчий метод, своєрідну авторську

мову фотографії, який був названий «трансгресією». Він базується, з одного

боку, на світосприйнятті митця, а з другого – на відповідній обробці фотомате-

ріалу. Викладач і куратор Незалежної Української Академії Мистецтв. Організатор

і куратор фотогалереї «Ексар» (Україна), член Союзу Kulturforum (Німеччина), Член художньої майстерні «Kulturwerkstatt Trier» (Німеччина). Постійний учасник

телевізійної передачі «Своїми очима» на українському телебаченні, яка присвя-

чена мандрівкам.

27 (1983) — 35 років тому народився ( м. Кіровоград) 27

Федір Анатолійович Романов (1983-2014), герой

АТО. З акінчив у Кіровограді ЗШ № 24, ПТУ № 2, працю-

вав слюсарем, пройшов строкову службу в лавах ЗСУ

(2002-2004). Випускник Кіровоградського медичного коле-

джу імені В. Мухіна (2010). До служби в складі ЗСУ про-

живав у місті Кіровограді та працював на станції швидкої медичної допомоги.

Мобілізований у квітні 2014, фельдшер госпітального відділення медичної

роти 93-ї бригади, старший солдат Збройних сил України. Загинув 19.08.2014

внаслідок обстрілу українських військ поблизу Іловайська під час виходу з

оточення на дорозі біля села Новокатеринівка. Біля фельдшерів вибухнув сна-

ряд. Побратима Степана сильно пошматувало, Федір постраждав менше, тому

до останнього тягнув друга на собі. Коли їх оточили росіяни, Романов підірвав

гранату. Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2014).

Похований у Кіровограді, на Алеї Слави Рівненського кладовища. На честь

Федора Романова у Кіровограді перейменовано вулицю Слави (2016).

28 (1818) — 200 років тому народився ( Чернігівська губернія) Григорій

Миколайович Лішин (1818-1898), військовий діяч, артилерійський генерал.

Обіймав досить високі посади: був начальником артилерії Війська Донського, на-

чальником артилерії 3-го армійського корпусу. У відставку вийшов після 40 ро-

ків бездоганної служби в армії. Повний кавалер ордена Св. Станіслава, повний

кавалер ордена Св. Анни, Св. Володимира 4-го і 3-го ст. В 1853 році одружився

в Єлисаветграді з Антоніною Миколаївною Ерделі, дочкою дійсного статського

радника Миколи Петровича Ерделі й з цього часу жив у нашому місті. Займався

189

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

громадською діяльністю. 30.09.1869 був обраний почесним мировим суддею

Єлисаветградського округу. З 1873 – голова опікунської ради ремісничо-грамот-

ного училища та член Єлисаветградського благодійного товариства поширення

грамотності й ремесел. Мав землеволодіння у с. Балашівка (нині мікрорайон

обласного центру) та в с. Казарня (нині Знам’янського району). Прикметно, що

всі троє синів Микола, Володимир і Сергій Лішини, за його прикладом, стали

військовими. Причому двоє дослужилися до чину генерал-майор, а третій, що

став морським офіцером, до капітана 1-го рану (відповідає званню полковника

в сухопутних військах та авіації). Похований на території Покровської церкви, що на Ковалівці.

28

28 (1883) — 135 років тому народився ( Грінвіч, штат Огайо) Альберт Ріс Вільямс (1883-1962), американський пу-

бліцист і журналіст, очевидець та учасник Жовтневої рево-

люції 1917 року. Детальніше в нарисі «Подорож у російську

та українську революції 1917 року через Єлисаветград» .

28

28 (1918) — 100 років тому народився ( с. Василівка

Онуфріївського району) Василь Олександрович

Сухомлинський (1918-1970), педагог, письменник.

Детальніше в нарисі «Василь Сухомлинський: його предте-

чі, соратники і послідовники».

28 (1933) — 85 років тому народився ( с. Щасливе

28

Олександрійського району) Олексій Феодосійович

Гавриленко, лікар. Працював директором Львівського

НДІ туберкульозу (1979-1983), завідувачем Львівського

обласного відділу охорони здоров’я (1983-1988), ди-

ректором Ялтинського НДІ кліматотерапії туберкульозу

(1988-1992), головним спеціалістом Наукового центру радіаційної медицини

АМНУ (1993-1994). Доктор медичних наук (1985), професор (1990). Автор по-

над 100 наукових праць. Співавтор Соціального кодексу України (1998). З 1995

– завідувач кафедри безпеки життєдіяльності Київського національного лінгві-

стичного університету та провідний спеціаліст з клінічної психології Інституту

післядипломної освіти Київського університету. Академік Міжнародної Академії

безпеки життєдіяльності (2003).

190

Пам’ятні дати вересня

28 (1943) — 75 років тому народився ( с. Завадівка поблизу

28

Кіровограда) Михайло Йосипович Костенко, худож-

ник. Закінчив Львівський державний інститут прикладно-

го та декоративного мистецтва (1977). Педагоги з фаху –

В. Борисенко, В. Перепадя. Працює в галузі декоративного

та монументального мистецтва (кераміка). Основні твори: керамічне панно «Дума про Степана Разіна» (1981), «Вікопомні Віхи» (1983),

«Хвала рукам, що пахнуть хлібом» (1985), «Величальна пісня» (1987). Член

Національної спілки художників України (1985).

28 (1948) — 70 років тому народився (м. Харків) Борис

Стефанович Набока

28

, педагог. У 1970 закінчив фізи-

ко-математичний факультет КДПІ ім. О. С. Пушкіна. З 1982

– директор Кіровоградської ЗШ № 22 з поглибленим ви-

вченням інформатики. Науковий керівник експерименталь-

ної науково-методичної лабораторії обласного інституту

післядипломної педагогічної освіти (з 1996). Започаткував науковий проект у га-

лузі освітнього менеджменту «Азбука управлінської діяльності» (з 1997). З 1997

по 2003 видано 16 науково-методичних посібників. Заснував шкільну газету

«Alma Mater», яка експонувалася на багатьох міжнародних педагогічних вистав-

ках «Освіта України» і визнана однією з кращих. У 1996-2016 видруковано по-

над 100 номерів. Кандидат педагогічних наук (2001). Тема дисертації: «Розвиток

учнівського самоврядування у вітчизняній і світовій теорії та сучасній педаго-

гічній практиці». Лабораторія, яка працює на базі школи, має свою веб-сторін-

ку: www/regin.кr.ua/elisavet/sh22_u.html.). Викладає у КДПУ імені Володимира

Винниченка, доцент кафедри педагогіки та освітнього менеджменту.

29 (1948) — 70 років тому народилася ( с. Димине Мало-

29

висківського району) Валентина Фоківна Кондра-

тенко-Процун, поетеса. Закінчила Маловис ківську СШ

№ 3, філологічний факультет Кіровоградського держав-

ного педагогічного інституту ім. О. С. Пушкіна. Тривалий

час учителювала в Світловодському районі. Нині живе і

працює в селі Олексіївці Добровеличківського району, керівник фольклорного

гурту «Дивоцвіт», виконавиця власних і народних пісень. Автор поетичних збі-

рок: «Цвіте мій терновий, запізнілий», «Золотої осені коралі», «Райські яблука

у пелені», «Між радістю і плачем», «Доля на осінньому балу», «Любов – крини-

ця», «Нате й мій глек на капусту, щоб і я була Химка», «Борщ із сонця й літа»,

«Магдалина». Член Національної спілки письменників України (2017). України.

Лауреат обласної літературної премії імені Євгена Маланюка (2016).

191

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

30 (1853) — 165 років тому народився

30

Григорій Григорович Сокальський

(1853-1913), земський лікар і громадський

діяч. Закінчив медичний факультет Київського

університету. В Олексан дрійському земстві

служив з 1878 до 1913. Завідував хірургічним

відділенням міської лікарні та 1-ю медич-

ною дільницею м. Олександрії. З 1908 по 1913 – міський голова Олександрії.

Дружина Надія Ріхардівна Сокальська була власницею приватної жіночої прогім-

назії в Олександрії. Його автобіографія міститься в книзі «Юбилейный сборник

врачей имп. Киевского университета св. Владимира выпуска 1878 года» (Київ, 1903, с. 79-83), в якій Сокальський розповідає про дитинство, роки навчання

в Києві, службу в Олександрійській земській міській лікарні та сімейне життя.

У 1903 з нагоди 25-річчя земської діяльності Сокальського в Олександрії грома-

да міста подарувала ювіляру фотоальбом зі світлинами міста, цінність якого сьо-

годні важко переоцінити (на знімку обкладинка альбому). У 2016 в Олександрії

замість вулиці Карла Лібкнехта з’явилася вулиця Григорія Сокальського.

30 (1928) — 90 років тому народився Юрій Зіновійо вич

30

Круть, фольклорист, етнограф, мовознавець, перекла-

дач. У 1948 вступив на відділення славістики Львівського

університету ім. І.Я. Франка. Через рік був засуджений

за «антирадянську агітацію», у 1953 звільнений зі зняттям

судимості. Після чого поновився в університеті, навчання

в якому завершив у 1957. З 1967 по 1975 – науковий співробітник Інституту мис-

тецтвознавства, фольклористики та літературознавства ім. М.Т. Рильського АН

УРСР. З 1975 по 2004 працював у Кіровоградському державному педагогічному

інституті імені О.С. Пушкіна (нині ЦДПУ імені В.К. Винниченка). Кандидат філоло-

гічних наук (1967), доцент. Автор наукових досліджень з фольклору та етногра-

фії слов’ян: «Жниварські пісні» (1971), «Хліборобська обрядова поезія слов’ян»

(1973), «Інтернаціональне у сучасному слов’янському фольклорі» (1977) та ін.

Готував статті до «Української літературної енциклопедії» (1988-1993). Його

ім’я внесене Кембріджським бібліографічним центром (Англія) до енциклопедії

«Вчені світу». Всеукраїнським товариством «Просвіта» нагороджений медаллю

«Будівничий України». Заслужений працівник освіти України (1999).

30 (1958) — 60 років тому народився ( с. Водяне Добро величківського райо-

ну) Сергій Іванович Шев

ченко (1958-2015), історик, архівіст, краєзна-

вець, педагог. У 1981 закінчив історичний факультет Київського університету

ім. Т. Г. Шевченка . З 1983 по 1991 працював директором Державного архіву

192

Пам’ятні дати вересня

Кіровоградської області (ДАКО). Очолював обласну філію

30

Спілки архівістів України. З 1991 – на викладацькій робо-

ті у КДПУ ім. В. К. Винниченка. Кандидат історичних наук

(1997), доцент кафедри всесвітньої історії. Автор сотень

статей історико-краєзнавчої тематики у кіровоградських

часописах. Автор книг: «Кіровоградщина – козацький

край» (2001), «Українська доля Нової Сербії» (2004), «На пограниччі культур: Кіровоградщина-Польща в літературних зв’язках ХIХ – поч. ХХ ст.» (2004), «Старі

стіни: Єлисаветградська громадська жіноча гімназія. 1860-1920 рр.» (2007),

«Шульгини: Інгульська сторінка» (2013), «Кавалерія: від Єлисаветградського офі-

церського училища до Української кіннотної військової школи імені Будьонного.

1850-1930» (2015), «Кобзар і Кіровоградщина» (2016, посмертно) та ін. У 2016

в ДАКО сформовано особовий фонд Сергія Шевченка. У 2017 ОУНБ імені Дмитра

Чижевського видала бібліографічний покажчик «Сергій Шевченко: історик, пе-

дагог, краєзнавець». Лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира

Ястребова (1996).

193

ЗАГАДКИ Й ТАЄМНИЦІ ЛЕГЕНДАРНИХ ПІСЕНЬ

И не одно сокровище, быть может,

Минуя внуков, к правнукам уйдет,

И снова скальд чужую песню сложит,

И как свою ее произнесет.

Осип Мандельштам

Свого часу я писав про історію створення

однієї з найпопулярніших пісень часів Великої

Вітчизняної війни «Синий платочек». Її пое-

тичний текст на музику Єжи Петербургського

написав у 1940 році поет, драматург, перекладач

Яків Галицький (син власника однієї з єлиса-

ветградських друкарень Марка Гольденберга,

випускник Єлисаветградської громадської гім-

назії) (1891-1963). Пісня, що складалася з 4-х

куплетів, відразу сподобалася і ще до початку

війни виконувалася відомими співаками, була

навіть записана на грамофонну платівку. Однак

Яків Галицький

у 1942 році військовий журналіст Василь Мак-

симов, на прохання співачки Клавдії Шульжен-

ко, запропонував свій, «фронтовий варіант» тексту пісні «Синий плато-

чек». Звісно, дозволу на таку модернізацію пісні у автора слів до неї ніхто

не питав, хоча Максимов і зберіг перші два куплети Галицького: Синенький скромный платочек

Падал с опущенных плеч.

Ты говорила, что не забудешь

Ласковых, радостных встреч.

Порой ночной

Мы распрощались с тобой…

Нет прежних ночек.

Где ты платочек,

Милый, желанный, родной?..

Однак тривалий час автором тексту називали одного Максимова. Спра-

ведливість було відновлено значно пізніше, і відтак у пісні з’явилися два

автори слів: Яків Галицький і Василь Максимов.

Автором однієї з найулюбленіших українських пісень «Край, мій рідний

край» («Завітайте в Прикарпаття») у виконанні Софії Ротару вважається

194

Загадки й таємниці легендарних пісень

композитор Микола Мозговий (1947-2010). Однак в Івано-Франківську, де

жив і творив наш земляк (уродженець села Сотницька Балка Новоукраїн-

ського району) Володимир Яцола (1954-1979), з цим далеко не всі не згодні.

Навіть у російськомовній версії статті Вікіпедії, присвяченій Миколі

Мозговому (1947-2010), відзначається: «В 1979 году [невдовзі після за-

гибелі Володимира Яцоли! — авт. ] София Ро-

тару спела его песню “Край, мій рідний край”,

что сделало Мозгового широко известным.

Хотя имеются сведения, что авторство этой пе-

сни принадлежит Владимиру Яцоле — извест-

ному в Прикарпатье композитору, начинавшему

свой творческий путь практически в одно время

с Владимиром Ивасюком и так же, как и он, по-

гибшему при невыясненных обстоятельствах…»

Яцолу оглушили ударом по голові, а тіло ски-

нули в озеро міського парку. В офіційну версію

самогубства музиканта чи нещасного випадку

внаслідок творчої кризи, спричиненої алкоголь-

Володимир Яцола

ним сп’янінням, народ не повірив.

Втім, мова йде швидше про чутки, а не відомості. Буцімто музиканти

його гурту «Гуцулочка» у приватних розмовах розповідають, що Володи-

мир Яцола у присутності Миколи Мозгового незадовго до смерті похва-

лився, що написав таку пісню, яку знатиме уся Україна і наспівав окремі

заготовки «Рідного краю». Микола Мозговий чи то жартома, чи то всерйоз

попросив віддати йому цю пісню, на що Яцола начебто відповів: «Та вже

бери! Я собі ще напишу!»

Якщо це правда, то підстав звинувачувати Миколу Мозгового у прив-

ласненні чужої пісні, як це роблять його недо-

брозичливці, немає. У взаєминах творчих людей

такі випадки не поодинокі. Адже готової пісні,

що визнають і «свідки» цієї «угоди» між компо-

зиторами, ще власне й не існувало (були «окре-

мі заготовки»).

Одним словом, історія «темна» і, як було

насправді, ми, певно, вже ніколи не дізнаємося,

а надто після смерті Миколи Мозгового.

У 1969 році народилася одна з найпрони-

кливіших антивоєнних пісень «Журавлі». У неї

аж 5 авторів: композитор (уродженець Києва)

Ян Френкель (1920-1989), аварський поет Ра-

Володимир Івасюк

сул Гамзатов (1923-2003), перекладач Наум

195

Загадки й таємниці легендарних пісень

Гребньов (1921-1988) та співак, її перший виконавець (уродженець міста

Ніжина на Чернігівщині) Марк Бернес (1911-1969).

Проте в сучасній Грузії після проголошення незалежності у 1991 році пе-

реконані, що насправді автором тексту «Журавлів» є княжна Марія (Маро) Макашвілі (1902-1921), яку називають «грузинською Жанною Д’арк». Гру-

зини доводять, що Расул Гамзатов лише переклав її вірш аварською мовою, а Наум Гребньов — відповідно російською.

Маро Макашвілі народилася в аристокра-

тичній родині. Батько був поетом, одним із за-

сновників Спілки письменників Грузії, мати

— дочкою письменниці Катерини Габашвілі.

Маро закінчила жіночу гімназію, навчалася

у Тбіліському університеті. Коли взимку 1921

року Червона Армія вдерлася в Грузію, добро-

вольцем пішла на фронт на захист незалежності

Демократичної Республіки Грузії (1918-1921).

Історики відзначають: «Защитники неза-

висимой Грузии проявили настоящий героизм

в сражениях с противником, который имел по-

Маро Макашвілі

давляющее преимущество в живой силе и тех-

нике. Под Тбилиси, в Коджори, несколько сот курсантов тбилисского воен-

ного училища вступили в бой с большевиками и почти все погибли». 19 лю-

того 1921 року сестра милосердя Маро Макашвілі отримала смертельне

поранення й була похована разом із юнкерами на подвір’ї Олександро-

Невського військового собору.

Дивовижно, чи не так? Виявляється, у грузин були свої Крути! Зберег-

лися листи й щоденники надзвичайно обдарованої 18-річної дівчини і серед

них вірш, датований 12 лютого 1921 року (за тиждень до загибелі!). Ось

його початок у підрядковому (дослівному) перекладі: Мои братья и друзья,

Что пали жертвой проклятой войны,

Мне кажется, что высшей волей

Превратились в белых журавлей.

Журавлиная стая кличет и курлычет,

Они и правда братья мои,

Где-то в клине том остром разрыв,

Наверно, мне его заполнить суждено…

Слід визнати, що схожість з текстом пісні «Журавлі» Расула Гамзато-

ва — вражаюча! І тут виникають питання, хто й коли познайомив його з

віршем Маро Макашвілі (тим паче, що грузинською мовою Гамзатов не во-

196

Загадки й таємниці легендарних пісень

лодів, хоча в Грузії бував часто). Якщо такий факт мав місце, то зрозуміло, чому у радянські часи він не міг бути оприлюднений. Історія Грузинської

Демократичної Республіки, так само, як і Української Народної Республі-

ки, перебувала під забороною. Чому це не було зроблено пізніше, після роз-

паду СРСР, можна лише здогадуватися: неймовірно важко творчій людині

відмовитися чи розділити з кимось іще авторство твору, який прославив

його ім’я.

У 2015 році Маро Макашвілі присвоєно звання Національного героя

Грузії. У 2012 році в Грузії навіть створена жіноча молодіжна організація

патріотичного спрямування «Маро Макашвілі», членами якої є дівчата

у віці від 18 до 25 років.

І вже зовсім неймовірною видаєть-

ся історія створення однієї з найпопу-

лярніших російських пісень «Москва

златоглавая», яку називають то народ-

ною, то емігрантською, то циганською.

Тривалий час писали, що автори слів та

мелодії пісні — невідомі. Що стосується

тексту, це дійсно так, а от щодо музики,

то її написав (сам того не відаючи!) …

американський композитор єврейського

походження Шолом (Соломон) Секунда

(1894-1874), який є уродженцем нашої

Олександрії. Батька його звали Абрамом

Секундою, і був він ремісником (бля-

Шолом Секунда

харем), а матір — Анною Недобейкою.

з виконавицями своїх пісень

Навчався Шолом у хедері (початкова єв-

сестрами Ендрюс

рейська школа), там же почав співати. І настільки гарно, що рабин запросив

його у синагогу, де Шолом у 12 років став кантором (головним співаком).

У США батьки емігрували, коли хлопцеві було 13 років. Творча спадщи-

на Шолома Секунди вражає як кількістю, так і своїм різноманіттям: понад

60 мюзиклів, 7 оперет, майже 100 літургійних творів, музика до багатьох

кінофільмів, понад 1 000 естрадних пісень. Дві з них принесли йому світову

славу. Досить сказати, що тексти на мелодію пісні Секунди «Ба мир бисту

шейн» («Для меня ты красавица»), створену в 1932 році, існують на 80 (!) мовах народів світу, музичними критиками ця пісня визнана кращою мело-

дією ХХ століття. Лише російською мовою на мелодію Шолома Секунди

створено принаймні 4 пісні: «В Кейптаунском порту» та пародійні «Ста-

рушка, не спеша, дорогу перешла», «Барон фон дер Пшик», «Красавица моя

красива, как свинья».

197

Загадки й таємниці легендарних пісень

У 1922 році Шолом Секунда на слова Аншеля Схора написав пісню

«My Yiddishe meydele» («Моя єврейська дівчина»): Красивые девушки

Есть в каждой стране,

Но еврейские девушки –

Лучше всех, верьте мне.

Их глазки прекрасные,

Точно звездочки ясные,

Колдовские, опасные —

Я их вижу во сне.

Пісня стала дуже популярною спочатку в США, а потім і в Європі, її

виконували відомі співаки. А далі сталося ось що (за матеріалами Циклопе-

дії): «Кого привлекла мелодия песни “Моя еврейская девушка” для написа-

ния текста на русском языке, к сожалению, неизвестно. Этот неизвестный

русский поэт не стал переводить известную в Америке песню, а написал

свой текст к ней. Это были стихи о златоглавой Москве, стихи-воспоми-

нания, стихи-боль об утраченной родине. Новая песня не имела никакого

сюжета, она представляла собой набор текстовых зарисовок-картинок, сти-

лизованных под московские сценки, какими они стали представляться из-

далека, из вынужденной эмиграции:

Москва златоглавая, звон колоколов,

Царь-пушка державная, аромат пирогов.

На проспектах и улочках в этот праздничный день

Продают сладки булочки, покупай, коль не лень.

Конфетки-бараночки, словно лебеди саночки,

Эй, вы, кони залетные, слышна песнь с облучка.

Гимназистки румяные от мороза чуть пьяные

Грациозно сбивают белый снег с каблучка.

Помню тройку удалую, вспышки дальних зарниц, Твою позу усталую, трепет длинных ресниц.

Всё прошло, всё умчалося в бесконечную даль, Ничего не осталося, лишь тоска да печаль…»

Автор двох мелодій, що стали світовими шлягерами, Шолом Секунда

міг би стати багатієм. Але не став, через те в єврейських колах мав репута-

цію «шлімазла» (щось на кшалт «простака», ледве не «дурника»). Судіть

самі. У 1937 році Шолом Секунда продав авторські права на пісню «Бай

мир бисту шейн» за… 30 доларів, половину суми віддавши автору текста.

Нові власники пісні за 28 років володіння правами на неї заробили 3 міль-

йони доларів! Подейкували, що мати Шолома Секунди дізнавшись, як

прогадав її син, понад чверть століття відмолювала його гріх, за який той, 198

Загадки й таємниці легендарних пісень

на її тверде переконання, був покараний

Богом позбавленням багатства. А от сам

композитор в інтерв’ю газеті «Нью-Йорк

Таймс» щодо цього висловився напрочуд

спокійно: «Это беспокоило всех вокруг

больше, чем меня самого».

Втім, у 1961 році права на пісню по-

вернулися до Шолома Секунди, й до кін-

ця життя композитор насолоджувався

авторством хіта, грошима та славою. Та

ще й родину забезпечив, адже після

його смерті в 1974-му права на пісню ще

Могила Шолома Секунди

75 років належатимуть його нащадкам.

та його дружини на кладовищі

А от щодо «російської народної пісні»

«Монтефіорі» в Нью-Йорку

«Москва златоглавая», то Шолом Секунда авторських прав не заявляв.

З ким судитися? Нехай, мовляв, співають! На його могилі лаконічна епіта-

фія: «Солодкоголосий співець Їзраїлю».

Я чомусь був упевнений, що в Олександрії, де народився всесвітньо ві-

домий композитор, має з’явитися вулиця Шолома Секунди. А така нагода

була, коли на виконання закону про декомунізацію відбувалося масове пе-

рейменування вулиць. Шкода, що цього не сталося!

…Коли та чи інша пісня завойовує всенародну любов, вона немов втра-

чає авторів. Про цей феномен народної пісні іспанський поет Мануель Ма-

чадо писав:

Пока не поет их народ,

Песни еще не песни,

А когда их поет народ,

Сочинитель уже неизвестен.

Такая судьба, без сомненья,

Всем песенникам суждена,

Остаются их сочиненья,

Забываются имена…

199

ЖОВТЕНЬ

3 (1863) — 155 років тому народився ( с. Секретарівка Олек-

3

сандрійського повіту) Іван Костянтинович Чижев

-

ський (1863-1923), земський діяч, астроном, батько

Д.І. Чи жев ського. Закінчив Псковський кадетський корпус

і артилерійську академію. Служив у Кронштадтській фор-

течній артилерії. Викладав там фізику і математику. У 1889

одружився з М. Д. Єршовою, студенткою Академії мистецтв. За участь у народ-

ницькому гурткові перебував на засланні у Вологді. У лютому 1892 повернув-

ся в Олександрійський повіт під нагляд поліції. З 1898 по 1908 – дійсний член

земської управи, завідував земськими школами. Їхня кількість з 1901 по 1912

подвоїлася і складала 183, не рахуючи 117 церковних. У 1903 в «Сборнике

Херсонского земства» надрукував «Отчет о командировке на выставку по на-

родному образованию при Курской губернской земской управе». Захоплювався

астрономією, був членом Російського товариства «Мироведения», французь-

кого Астрономічного товариства. В «Известиях Русского Общества любителей

мироведения» у 1913-1917 надруковано 14 статей. Після революції 1917 був

директором семирічної школи, викладав математику в Олександрійському сіль-

ськогосподарському технікумі.

3 (1918) — 100 років тому народився ( смт Нова Прага Олек-

3

сандрійського району) Федір Миколайович Плот-

нір (1918-2011), краєзнавець. Учасник Другої світової

війни, закінчив військове училище, офіцер, в’язень конц-

табору Бухенвальд. У 70-ті роки ХХ століття допоміг до-

сліднику української культури Григорію Нудьзі встановити

місцезнаходження хутора Припутні, де жив і помер легендарний автор всес-

вітньо відомої пісні «Їхав козак за Дунай» Семен Климовський (поблизу села

Мошорине Знам’янського району). Невтомний дослідник історії рідного сели-

ща. Домігся упорядкування пам’ятного знака на честь військових маневрів 1888

під Новою Прагою (архітектор О. Бернардацці), на свої кошти встановив обеліск

на місці розстрілу новопразьких євреїв під час Другої світової війни. За отримані

від ФРН «остарбайтерські» гроші перевидав та розповсюдив серед бібліотек об-

ласті книги Г. Нудьги «Козак. Філософ. Поет» та працю Л. Дениско «Бібліотека

та архів Олексія Захаровича Попільницького» (2009). Підготував та видав свої

краєзнавчі розвідки «Петриківські бувальщини», «Новопразький літописець»,

«Наші земляки». Зібрав колекцію екслібрісів шевченківської тематики. Лауреат

обласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястребова.

200

Пам’ятні дати жовтня

3 (1928) — 90 років тому народився ( м. Зінов’євськ) Володимир Петрович Шурапов

3

, поет, прозаїк, те-

атрознавець. Закінчив історичний факультет Одеського

університету (1962). Працював журналістом (1962-1968), старшим редактором обласної студії телебачення

(1968-1974), помічником голови обласної ради народних

депутатів (1974-1991). З 1993 – керівник літературно-драматичної частини об-

ласного музично-драматичного театру ім. М.Л. Кропивницького, дослідник його

історії. Автор понад 20 статей про видатних діячів театрального мистецтва на-

шого краю для Енциклопедії Сучасної України. Автор книги поезій «Мої лелеки»

(1984); збірки пісень та романсів «Симфонія душі» (1997), «Минута грез» (2000) та ін.; театрознавчих праць «Театр Марка Кропивницького: минуле і сучасне»

(2001), «Театру Марка Кропивницького – 120» (2002), «Про що мовчить сце-

на…» (2002), «Єлисаветградський Сусанін» (у співавт. з Р. Федосеєвою, 2003),

«Синьйор Монтеккі» (2003), «Мельпомени рік благословенний або Знак долі»

(2004), «Земний уклін тобі, солдате…» (у співавт. з Р. Федосеєвою, 2005), пое-

ми-спогаду «Як нам болить за тебе, Україно…» (2008) та ін. Автор текстів понад

120 пісень. Лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястребова

(2002). Лауреат обласної журналістської премії (2004). Лауреат обласної літера-

турної премії імені Євгена Маланюка.

8 (1938) — 80 років тому народився ( с. Вітрівка Ново-

8

георгіївського району, затоплене Кременчуцьким водо-

сховищем) Олександр Михайлович Заболот-

ний, графік і живописець. У 1972 закінчив Український

поліграфічний інститут ім. І. Федорова. Педагоги з фаху

– В. Овчинников, В. Савинов. Працює в галузі станко-

вої графіки, живопису. Основні твори: «Моє дитинство» (1985); «Гопак», се-

рія «Вечорниці» (1989); «Мелодії життя» (1998); «Натюрморт «Квіти» (1998);

«Весняні квіти» (2007). Член Національної спілки художників України (1989).

10 (1958) — 60 років тому народився ( м. Бобринець)

Валерій Васильович Галан

10

, спортсмен, тренер.

Закінчив Владивостоцьке морехідне училище, Одеську

юридичну академію, Харківський державний університет

фізичної культури. Майстер спорту міжнародного класу

з карате. Чотириразовий чемпіон Європи, виступаючи під

прізвищем свого чеського учня Знаменечека (у ті часи карате в СРСР було за-

бороненим видом спорту). Пізніше під власним прізвищем посідав на чемпіона-

ті Європи 2 та 3 місця. Підготував близько 30 переможців чемпіонатів Європи

201

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

і світу. Організував і очолив Міжнародну та Всеукраїнську федерацію карате-до, яка має 18 філій у країнах Європи. Разом із компаньйонами побудував сучас-

ний туркомплекс «Легенда Карпат» в Івано-Франківській області. Тренер збірної

України з карате (з 1993). Заслужений тренер України.

12 (1903) — 115 років тому народився ( м. Єли-

12

саветград) Валерій Олександрович Тар-

ков ський (1903-1919), старший брат поета

Арсе нія Тарковського. Син учительки Марії Дани-

лівни Рачковської і колишнього народовольця

Олек

сандра Карловича Тарковського. Хрещений

в Успенському соборі. Був справжнім вундеркіндом. Уже в 7 років писав ма-

ленькі повісті, оформляв музику на домашніх концертах, захоплювався астроно-

мією. У 13 років видавав рукописний журнал «Осенние мысли». Став активним

учасником революційних подій в Єлисаветграді. У 1917 був спочатку в лавах ес-

ерів, потім вступив до української Конфедерації анархістів «Набат». Під різни-

ми псевдонімами (один з них «Кід») писав полум’яні вірші й статті. Організував

гурток революціонерів-анархістів. Загинув у бою з григор’євцями на підсту-

пах до Єлисаветграда. В одному з кращих віршів «Еще в ушах стоит и гром

и звон…», присвяченому братові Валерію, Арсеній Тарковський згадує: « Мы оба

(в летних шляпах на резинке, в сандалиях, в матросках с якорями) еще не знаем, кто из нас в живых останется, кого из нас убьют…»

14 (1918) — 100 років тому народилася ( м. Знам’янка) 14

Марія Савівна Білоус-Гарасевич (1918-2004), літера турознавець. Навчалася у 1-й середній школі

ім. К. Маркса. Закінчила філологічний факультет Київсь-

кого університету (1941). Після Другої світової війни пере-

бувала в еміграції, жила і працювала в США. Авторка понад

150 праць у царині літературознавства. Досліджувала творчість Т. Шевченка, І. Франка, М. Вовчка, М. Коцюбинського, У. Самчука, Б. Лепкого, Д. Стейнбека та

багатьох інших. Літературознавці діаспори називають її майстром літературного

портрета. Книгу вибраних літературознавчих праць «Ми не розлучалися з тобою, Україно» подарувала Кіровоградському державному педагогічному університету

імені Володимира Винниченка. Одна з організаторів літературно-громадського

життя української діаспори. Після проголошення незалежності Української дер-

жави організувала та очолила «Комітет сприяння демократичній пресі в Україні».

14 (1993) — 25 років тому народився ( с. Свірневе Голованівського району) Михайло Васильович Крегул (1993-2015), герой АТО. Після закінчен-

202

Пам’ятні дати жовтня

ня 9-го класу вступив до Голованівського ПТУ № 38, здо-

14

був спеціальність «водій-електрик». 31.10.2011 був мо-

білізований у 34-й батальйон територіальної оборони

Збройних Сил України. Служив у льотному війську водієм.

Загинув 11.07.2015 під час виконання бойового завдан-

ня в ході проведення АТО, підірвався на протитанковому

фугасі під м. Горлівка Донецької обл. Похований на кладовищі в селі Свірневе

Голованівського району. На фасаді Свірневської ЗШ встановлено меморіальну

дошку. Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2015).

15 (1893) — 125 років тому народився ( м. Єлисаветград, 15

за іншими даними с. Плетений Ташлик) Андрій Дани-

лович Долуд (1893-1976), військовий діяч . Після закін-

чення Олександрійської гімназії навчався в Одеському пі-

хотному юнкерському училищі, звання поручника отримав

1913. У 1914-1917 перебував на фронтах Першої світової

війни. Був одним з будівничих армії Української Народної Республіки; його обрали

до проводу Української соціально-демократичної робітничої партії, Центральної

Ради, делегатом Всеукраїнського військового з’їзду. У 1917 на ІІІ Всеукраїнському

Військовому З’їзді був обраний до складу Всеукраїнської ради військових депу-

татів, перебував у розпорядженні Військового міністра Центральної Ради. На по-

чатку листопада 1918 сформував в Одесі загін ім. І. Гонти, на чолі якого вирушив

до Львова на допомогу Західно-Українській Народній Республіці. Брав участь

у боях за Львів, був командиром куреня у 6-й бригаді УГА. З кінця серпня 1919

– командир першого Гайсинського пішого полку ім. С. Петлюри. З грудня 1919

до травня 1920 – начальник штабу Армії УНР під час першого Зимового походу.

З 22.05.1920 – начальник 5-ї Херсонської стрілецької дивізії. Полковник Армії

УНР (генерал-хорунжий в еміграції). Жив у Польщі. У 1942 формально очолював

так зване Українське Визвольне Військо, що формувалось у складі сухопутних

сил німецької армії (Вермахту). З 1943 року очолював так званий Запорізький

загін (Ost-Nachschub-Bataillon 651) у складі Вермахту. У 1944 – член Козацького

штабу генерала А. Шкуро, співробітничав із А. Власовим. Після 1945 емігрував

до Бразилії, де й помер у місті Курітіба. Львівське телебачення зняло докумен-

тальний фільм про А. Д. Долуду.

16 (1938) — 80 років тому народився ( Велика Виска

16

Маловисківського району) Кім Степанович Богдан, фахівець у галузі електромеханіки. У 1960 закінчив

Київський політехнічний інститут. З 1960 працює в Інституті

ливарного виробництва (нині Фізико-технологічний інсти-

203

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

тут металів та сплавів НАНУ): старший науковий співробітник відділу автомати-

зації. Доктор технічних наук (2000). Автор багатьох наукових праць.

17 (1898) — 120 років тому народився ( с. Високі Бай раки

17

Кіровоградського району) Сергій Тарасович Ка

рін-

Даниленко

(справжнє прізвище Даниленко)

(1898-1985), співробітник радянських спецслужб, пись-

менник. Закінчив Єлисаветградське комерційне училище

(1919), навчався у Київському університеті. Спочатку брав

участь у національно-визвольних змаганнях на боці УНР, під час німецької оку-

пації зблизився з більшовиками, став суперагентом ЧК. У 1921 був відправле-

ний за кордон до отамана Ю. Тютюнника, якого переконав у готовності України

до повстання. Отамана було схоплено відразу після переходу кордону. У 1937

репресований за «контрреволюційну діяльність», витримав усі тортури, винним

себе не визнав. Згодом реабілітований. У 1969-1972 опублікував книги: «Час

розплати», «Дорогою ганьби і зради», «Уніати» та ін. Включений до Енциклопедії

найвидатніших співробітників радянських спецслужб, виданої у Москві.

19 (1948) — 70 років тому народився ( м. Кіровоград) 19

Михайло Андрійович Колесников, філософ. У 1970

закінчив фізико-математичний факультет Шадрінського

державного педагогічного інституту (РФ). З 1972 працює

в ньому на кафедрі філософії: лаборант, старший викладач, доцент, професор кафедри, завідувач кафедри (з 1988).

Кандидат філософських наук (1978). З 1981 по 1987 – декан фізико-математич-

ного факультету ШДПІ. У 1989-1994 – проректор з наукової роботи ШДПІ. З 1994

по 2002 та у 2003-2005 – перший проректор ШДПІ. Має близько 100 наукових

праць, 2 монографії. Заслужений працівник вищої школи Російської Федерації

(1999). Почесний працівник вищої професійної освіти РФ (2001). Академік

Міжнародної академії педагогічної освіти.

19 (1958) — 60 років тому народився ( смт Олександрівка)

19

Борис Миколайович Кузик, військовий і державний

діяч Російської Федерації, благодійник. Закінчив із золо-

тою медаллю Олександрівську середню школу № 1, з від-

знакою Ярославське вище військово-фінансове училище

та Фінансову академію при уряді Російської Федерації.

Служив у Збройних Силах на посадах керівника фінансово-економічної служби

дивізійної та армійської ланки і в Центральному апараті Міністерства оборони

РФ. З 1994 працював помічником Президента РФ з питань промислової полі-

204

Пам’ятні дати жовтня

тики і військово-технічного співробітництва. Президент Інституту економічних

стратегій. Академік Академії військових наук Росії, доктор економічних наук, заслужений діяч науки Росії, генерал-майор, генеральний директор промисло-

вого холдингу «Нові програми і концепції». Автор книг: «Російська зброя: війна

і мир», «Оборонно-промисловий комплекс Росії: прорив у ХХІ століття» та ін.

Лауреат Державної премії Росії у галузі науки і техніки (2002). У співавторстві з

олександрівським краєзнавцем В. В. Білошапкою написав та видав своїм коштом

книги: «Олександрівка. Погляд крізь віки» (2001), «У плині часу. Енциклопедія

Олександрівщини» (2002), «Олександрівський меридіан: люди, події, час» (2003),

«Кіровоградщина: Історія та сучасність центру України» (2004) та ін. Лауреат об-

ласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястребова (2002). Заснував іменну

стипендію для кращих освітян Олександрівського району.

20 (1918) — 100 років тому народився ( с. Бугруватка

20

Світловодського району) Андрій Прокопович Бой-

чук (1918-1985), літературознавець та педагог. Закінчив

Олек

сандрійський політпросвітний технікум, Кірово-

градський педінститут (1949), аспірантуру та докторантуру.

Працював завідуючим клубом, учителем, завідуючим ка-

федрою української літератури у Кіровоградському державному педагогічному

інституті ім. О. С. Пушкіна. Кадидат філологічних наук, професор. Автор моно-

графії «Українська сатира другої половини ХІХ століття» (1972).

20 (1943) — 75 років тому народився ( с. Надлак Ново-

20

архангельського району) Дмитро Іванович Тансь кий, поет і журналіст. У 1971 закінчив філологічний факуль-

тет Кіровоградського державного педагогічного інституту

ім. О. С. Пушкіна. Працював редактором кіровоградської

районної газети «Зоря». Друкувався у часописах «Дзвін»,

«Україна», «Перець» та ін. Автор 6 збірок гумору та лірики: «Цибуля і секс»,

«Знахарі з-під колодки», «Танці на узліссі», «Журавлиний обрій», «Де відкри-

вається душа», «Квіти чарівного берега». Його вірші, покладені на музику кі-

ровоградськими композиторами, неодноразово відзначалися на обласних та

Всеукраїнських конкурсах-фестивалях вокально-хорового співу. Член Конгресу

літераторів України.

20 (1943) — 75 років тому народився ( с. Розумівка Олександрівського району) Микола Григорович Сметана (1943-2007), еколог, ґрунтознавець, геобо-

танік та зоолог. У 1961 закінчив Шамівський сільськогосподарський технікум

(Знам’янський район), у 1970 – біологічний факультет Дніпропетровського дер-

жавного університету. Декілька місяців провів у лабораторії всесвітньо відомого

205

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

вченого, корифея української біохімії академіка О.В. Палладіна. Після закінчення

ДДУ працював старшим науковим співробітником, завідувачем наукового від-

ділу та заступником директора з наукової роботи Наурзумського заповідника

в Казахстані, старшим науковим співробітником і директором Приаральської

дослідної станції, старшим науковим співробітником Інституту ботаніки АН

Казахської РСР. У 1992 повернувся в Україну. Доктор біологічних наук (1993).

У подальшому працював завідувачем відділу оптимізації техногенних ланд-

шафтів Криворізького ботанічного саду НАН України, завідувачем кафедри ге-

ографії та біології КДПУ імені Володимира Винниченка, завідувачем кафедри

зоології Криворізького державного педагогічного університету, завідувачем ка-

федри прикладної екології Криворізького технічного університету. Автор понад

200 наукових праць, 10 монографій.

22 (1838) — 180 років тому народився ( м. Санкт-Петер-

22

бург) Гаврило Якович Близнін (1838-1901), педагог.

Закінчив Рішельєвський ліцей в Одесі, продовжив навчан-

ня у Парижі. Після повернення починає викладацьку ді-

яльність в Одеському комерційному училищі (1865-1868).

З 1870 і до кінця життя (понад 30 років!) викладав

в Єлисаветградському земському реальному училищі природничі науки та хі-

мію, завідував кабінетом природознавства; був головою Товариства охорони на-

родного здоров’я. Один з фундаторів та перших директорів Єлисаветградської

Громадської бібліотеки (з 1897). Понад чверть століття керував метеостан-

цією ЄЗРУ (з 1882). На Всеросійській художньо-промисловій виставці 1896

у Нижньому Новгороді удостоєний Диплома першого розряду «за зразкову ме-

теостанцію та важливі для сільського господарства дослідження». Учні під ке-

рівництвом завідуючого виготовили велику географічну карту вологості ґрунту

для Московської сільськогосподарської виставки 1895. Кореспондент Головної

Фізичної обсерваторії АН (1885). Почесний член товариства природодослідни-

ків при Новоросійському університеті (1886). Нагороди: золота медаль за атлас

метеорологічних таблиць від Херсонської сільськогосподарської і промислової

виставки (1890), срібна медаль від Московського сільськогосподарського то-

вариства (1895). Автор книг: «Влажность почвы в лесу и в поле», «К вопросу

о народных приметах», «Исследования о хлебном жуке». Зібрав гербарій (250

видів). Заклав власний оцтовий завод, відзначений у 1891 бронзовою медаллю

Міністерства фінансів Росії та малою золотою медаллю Вільного Економічного

товариства. На смерть відгукнувся телеграмою М. Р. Завадський, попечитель

Кавказького навчального округу, колишній директор ЄЗРУ: «Опечален смертию

Гаврила Яковлевича! Мир праху твоему, дорогой товарищ, честный работник, 206

Пам’ятні дати жовтня

добрый наставник юношей и детей! Молю Господа, да водворит он душу ско-

нчавшегося в места светлые, места покойные». Після смерті завідувача мете-

останції видано книгу «Памяти Г. Я. Близнина» (Єлисаветград, 1902), засновано

стипендії Близніна для трьох кращих учнів реального училища.

22 (1898) — 120 років тому народився ( м. Єлисаветград)

22

Олександр Григорович Лемберг (1898-1974), кіноо-

ператор. У кіно – з 1914. З 1916 – оператор ігрових фільмів

(спільно з батьком). Під час Першої світової війни – фронто-

вий оператор. Знімав хроніку громадянської війни, відомий

зйомками В.І. Леніна. Вперше зняв вождя у квітні 1917 під

час його виступу з балкону особняка Кшесинської з «квітневими тезами». Зняв

виступи Леніна: 1 травня 1917 на мітингу на Марсовому полі, 7 листопада 1917

– на Червоній площі, 5 грудня 1917 – на Всеросійському з’їзді Рад. Брав участь

разом з іншим уродженцем Єлисаветграда О. Разумним у зйомках похорону

Леніна (грудень 1924). Фронтова хроніка О. Лемберга часів громадянської вій-

ни увійшла до фільмів «Оборона Царицына» та «XI армия» (1919). У 1919-1920

залучався до роботи на агітпароплаві та агітпоїзді ВЦВК. Входив у групу «кіно-

оків» під керівництвом геніального кінодокументаліста Д. Вертова, брав участь

у зйомках фільму «Шоста частина світу» (1926). Оператор-постановник худож-

ніх фільмів: «Трагедия Евлампия Чиркина» (1925), «Когда пробуждаются мер-

твые» (1926), «Машинист Ухтомский» (1926), «На рельсах» (1927). У 1938-1941

– оператор і фотокореспондент на Виставці досягнень народного господарства

СРСР. Як актор знявся у фільмах «Тобаго меняет курс» (1965) та «Исход» (1967).

25 (1918) — 100 років тому народилася ( м. Єлисаветград)

25

Ріна Григорівна Бадова (1918-1994), скуль-

птор. Навчалася у Московському художньому інсти-

туті ім. В.І. Сурикова (1938-1948): дипломна робота

«Ф.М. Достоєвський» (керівник А. Т. Матвеєв). Учасниця

виставок з 1948. Серед її творів: «Колгоспниця» (дерево, 1957), «Біля моря» (бронза, 1955), портрети Г.І. Котовського (мармур, 1957), поета В. О. Луговського (мармур, 1961-1962), В.В. Маяковського (гіпс, 1961) та

ін. Виконала декілька садово-паркових скульптур (бетон): «Дівчинка з книгою»

(1947), «Скрипалька» (1954), «Лижниця» (1959) та ін. Одна з кращих робіт –

бюст О. С. Пушкіна (на знімку) зберігається у Воронежі.

26 (1848) — 170 років тому народився ( м. Полтава) Дмитро Іванович

Маркович (1848-1920), юрист, історик, державний і громадський діяч, бе-

летрист; небіж фольклориста та етнографа, чоловіка Марка Вовчка Опанаса

207

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

Марковича. Навчався у Новгород-Сіверській (з 1859) та

26

Вологодській гімназіях. Закінчив юридичний факультет

Новоросійського університету в Одесі (1873). Працював

слідчим у Кишинівському повіті. Займав у Єлисаветграді

посаду товарища прокурора, був учасником єлисавет-

градського гуртка «Громада» О. Михалевича. Після ареш-

ту гуртківців упорядкував та видав у Петербурзі (1886) літературний альманах

«Степ», підготовлений єлисаветградськими літераторами. Представлений у ньо-

му п’ятьма оповіданнями: «Из уголовщини», «Два платочки», «Іван із Буджака»,

«Шматок», «Омелько каторжний». З 1917 – діяч УНР, генеральний прокурор; з грудня 1917 – Генеральний суддя Генерального суду УНР, а з 29.04.1918 – про-

курор Генерального суду, з липня 1918 – сенатор Української Держави.

26 (1883) — 135 років тому народилася ( м. Шпола Чер ка-

26

ської області) Леоніда Миколаївна Балановська

(1883-1960), оперна співачка (сопрано), онука настоятеля

Єлисаветградського собору І. Левицького. Навчалася у при-

ватній гімназії Єфимовської в Єлисаветграді. Закінчила 1906

Петербурзьку консерваторію. 1906-1908 – солістка Київської

російської опери, 1908-1919 та 1925-1926 – Великого театру (Москва), 1926-1933

– Харківського театру опери та балету. У 1927-1933 – викладач Харківського му-

зично-драматичного інституту. З 1941 – професор Московської консерваторії.

Була членом музично-драматичного товариства «Кобзар» у Москві (1909-1912).

Неодноразово виступала у Єлисаветграді. У 1918 разом з К. Шимановським брала

участь в організації музичного життя міста. Чоловік – відомий театральний діяч

Іван Екскузович (1882-1942) – також уродженець Єлисаветградщини.

27 (1888) — 130 років тому народився ( м. Гуляй-Поле)

27

Нес тор Іванович Махно (1888-1934), один із лідерів

анархістського руху в Україні. Був одружений з уродженкою

с. Піщаний Брід Добровеличківського району Г. А. Кузьменко.

Вів бойові дії на території сучасної Кіровоградщини.

Зокрема 27.09.1919 під Перегонівкою (Голованівський

район) здобув зі своїм військом найвизначнішу перемогу над денікінською

армією (понад 18 тисяч убитих, 5 тисяч полонених – 15 відсотків особового складу

Добровольчої армії). 27.07.1919 у с. Сентовому (Родниківці) Олександрівського

району підступно убив отамана М. Григор’єва. Помер у Парижі, урну з прахом

замуровано в стіні комунарів на кладовищі Пер-Лашез.

27 (1938) — 80 років тому народилася ( м. Знам’янка) Неоніла Миколаївна

Білецька-Бугайова, актриса. Представниця великої акторської династії

208

Пам’ятні дати жовтня

Білецьких-Носсер (бабуся, батьки, сестра, чоловік, діти

27

та онуки). Уперше вийшла на сцену у Кіровограді в театрі

ім. Кропивницького у 7-річному віці з лялькою без ручки

і промовила свою найпершу акторську фразу: «У неї ні-

мець руку відірвав…», працювала в ньому з 1956 по 1959.

У 1965 закінчила Державний інститут театрального мисте-

цтва ім. А. В. Луначарського у Москві. Служила у театрах Донецька та Маріуполя

(1959-1980). З 1980 – у Київському академічному театрі драми і комедії на лівому

березі Дніпра. Ролі: Параска («97» Куліша), Олена («Голубі олені» Коломійця), Женя Комелькова («А зорі тут тихі» Васильєва), Б’янка («Приборкання непокір-

ної» Шекспіра) та ін. Знялася у 26 кінострічках та серіалах. Двічі лауреат театраль-

ної премії «Київська пектораль» (2003, 2013). Народна артистка України (1978).

27 (1943) — 75 народився ( Закарпаття) Йосип Тереля

27

(1943-2009), містик, в’язень совісті (греко-католик), пророк

та ясновидець. У Кіровоградському обласному державно-

му архіві зберігається 5 томів справи Терелі. З 1966 року

відбував семирічне покарання у Кіровоградській ВТК-6.

У 1967 разом із Алімом Сайфутдіновим виготовляв у зоні

листівки антирадянського змісту, які були через вільнонайманих працівників на-

правлені на 17 адрес (газети «Кіровоградська правда» і «Молодий комунар», бібліотека ім. Гайдара, обком та міськом партії, райком комсомолу та ін.). За це

Кіровоградський обласний суд присудив Терелі 8 років ВТК особливого режиму.

А загалом у радянських тюрмах і таборах Тереля провів 23 роки за те, що був ак-

тивістом українського католицького правозахисного руху: у повністю містичний

спосіб здійснив 9 успішних втеч. Про нього написано бестселер Майка Брауна

«Труба Гавриїла». Папа Римський Іван Павло II провів з українським пророком

36 аудієнцій. Автор книг: «Свідок» (1991), «Чорне і біле» (1993), «Царство Духа»

(1994), «Явління Господа» (2002). Помер на вимушеній еміграції в Канаді, похо-

ваний на батьківщині.

28 (1873) — 145 років тому народився ( смт Вільшанка) 28

Стефан Володимирович Лобачевський (1873 – піс-

ля 1931), священнослужитель. Закінчив Одеську духовну

семінарію, в 1898 Київську духовну академію зі ступенем

кандидата богослов’я, рукопопокладений у священики

в 1900. Автор праці «Св. Антоний Великий (его жизнь, писания и нравственно-подвижническое учение)» (1906). З 1900 по 1920 ви-

кладав Закон Божий у Катеринославському реальному училищі, Одеській 2-й

гімназії, Рішельєвській гімназії, Маріїнській гімназії. В Одеському кафедраль-

209

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

ному соборі служив з 1906 до 1923. З 1928 – настоятель Успенської церкви

в Одесі. Арештований 18.02.1931 за звинуваченням «в образовании к. р. ор-

ганизации церковников, ставивших своей целью свержение советской влас-

ти». Засуджений на п’ятирічне заслання до Казахстану. Подальша доля не-

відома. Старший брат Олександр Володимирович Лобачевський (1870-1933) закінчив Єлисаветградське духовне училище, Одеську духовну семінарію та

Київську духовну академію, кандидат богослов’я. До 1931 служив священиком

у Володимирському та Малому Софійському соборах Києва. Арештований, як і

молодший брат, 6.02.1931 за таким самим звинуваченням. Перебуваючи на за-

сланні в Архангельську, був убитий бандитами при пограбуванні будинку. Їхній

батько – священик Володимир Стефанович Лобачевський, автор історико-кра-

єзнавчого дослідження «Летопись прихода села Ольшанки Святого Иоанна

Милостивого церкви» (1875). У 2016 парафіянами цього храму споруджено ме-

моріальну дошку на честь цієї події.

28 (1903) — 115 років тому народився ( с. Розношенське

28

Ульяновського, нині Благовіщенського району) Микола

Каленикович Бойчук (1903-1967), мовознавець.

Закінчив Одеський інститут народної освіти (1925) та

Одеський педагогічний інститут (1935). Був завідувачем

кафедр української мови педагогічних інститутів у Одесі

(1938-1943), Львові (1945-1948). З 1948 – доцент кафедри української мови

Київського педагогічного інституту. Одночасно працював у Львівському від-

ділі Інституту мовознавства АН УРСР (1946-1947). Досліджував історію ста-

рослов’янської мови, історію української мови. Автор підручників (у спів авт.):

«Історична граматика української мови» (1957), «Порівняльна граматика україн-

ської і російської мов» (1957).

30 (1938) — 80 років тому народилася ( с. Червонокам’янка

30

Олександрійського району)

Світлана Панасівна

Лога чевська, педагог. Закінчила Піщанобрідську СШ

(1953), Олександрійський педагогічний технікум (1957), факультет педагогіки і методики початкового навчання

Кіровоградського державного педагогічного інституту

ім. О. С. Пушкіна (1969). Педагогічну діяльність почала у Добронадіївській СШ

Олександрійського району (1957). З 1968 працює у Балахівській школі-інтернаті

Петрівського району, після її закриття – учителем початкових класів Балахівської

ЗШ I -III ст. Кандидат педагогічних наук (1998), доцет. Розробила програму ав-

торських курсів з проблеми «Диференційований підхід до навчальної діяльності

молодших школярів в умовах масової школи». Автор 25 навчально-методичних

210

Пам’ятні дати жовтня

посібників для вчителів та учнів початкових класів. За 55 років творчої діяль-

ності провела понад 250 семінарів та авторських курсів у всіх куточках України.

35 учнів стали вчителями. Лауреат обласної педагогічної премії імені Василя

Сухомлинського. Заслужений учитель України (1976).

30 (1953) — 65 років тому народилася (Московська об-

30

ласть) Тетяна Іванівна Пашукова, психолог. У 1978

закінчила факультет психології МДУ ім. М. В. Ломоносова.

З 1978 по 2005 викладала у Кіровоградському державному

педагогічному інституті ім. О. С. Пушкіна (нині ЦДПУ імені

Володимира Винниченка). Кандидат психологічних наук

(1985). Доктор психологічних наук (2002), доцент кафедри практичної психоло-

гії. За сумісництвом викладала також у Кіровоградському інституті удосконален-

ня учителів. У 1991 була одним з організаторів Міжнародної конференції з про-

блем психології спілкування у Кіровограді. Редагувала перші збірники наукових

праць з цієї теми: «Психология педагогического общения» (1991), «Психология

диалога и общения учителя и учащихся» (1994). Спеціалізувалась у нашому

місті на дослідженні егоцентризму як соціально-психологічного явища, якому

присвятила монографії: «Егоцентризм у підлітковому і юнацькому віці: причини

і можливості корекції» (1998), «Егоцентризм: феноменологія, закономірності

формування і корекції» (2001). З 2005 – професор кафедри психології та пе-

дагогічної андрагогіки факультету гуманітарних наук Московського держав-

ного лінгвістичного університету. За сумісництвом викладала у Вищій школі

психології (2010-2012) та Психологічному інституті Російської академії освіти

(2005-2015). Автор майже 200 наукових праць з проблем психології особистості.

30 (1958) — 60 років тому народився ( с. Тарасівка

30

Олександрівського району) Василь Іванович Бирзул, журналіст. Закінчив Київський державний університет

ім. Т. Г. Шевченка (1980). Працював у редакції інформації

Українського радіо (програма «Промінь»), спеціальним ко-

респондентом «Останніх вістей» (з 1981). З перших днів

Чорнобильської катастрофи впродовж року розповідав про хід рятувальних ро-

біт (1986-1987). З 1994 – ведучий інформаційних програм Українського телеба-

чення. Вів репортажі з «гарячих» точок: Косово, Південний Ліван, Сьєра-Леоне.

Був віце-президентом Національної телекомпанії «Україна», ведучим інформа-

ційно-аналітичної програми «Панорама». Заслужений журналіст України (2000).

211

ЛЕВ ТОЛСТОЙ І ЄЛИСАВЕТГРАДЦІ:

ЄЛИСАВЕТГРАД — ОДНА ІЗ СТОЛИЦЬ

«ТОЛСТОВСТВА»

Донедавна якось не замислювався, коли у нашо-

му місті з’явилася вулиця Льва Толстого. Здавало-

ся очевидним, що це сталося у радянські часи, адже

саме вождь більшовицької революції Ленін обізвав

Льва Толстого у 1908 році «дзеркалом російської

революції» (так називалася його стаття) про першу

російську революцію 1905-1907 років. А в дорево-

люційній Росії ставлення до геніального письмен-

ника і мислителя, одного з Учителів людства та його

релігійно-морального вчення (толстовства), було

далеко неоднозначним, надто після того, як у 1901

Лев Толстой

році Лев Миколайович святійшим Синодом РПЦ

за єретичні погляди був відлучений від церкви і досі

нею не прощений (в РПЦ вважають, що він сам себе відлучив). В одному

з храмів Курської губернії була навіть фреска «Лев Толстой у пеклі», яка

зображує Льва Миколайовича в обіймах Сатани.

Яким же було моє здивування,

коли в адрес-календарі та довідни-

ковій книзі по м. Єлисаветграду та

повіту під назвою «Ежегодник Го-

лоса Юга» (видання газети «Голос

Юга») на 1913 рік виявив вули-

цю… Льва Толстого. Благодійним

товариством, яке очолювала Мері

Ельворті, Єлисаветград був по-

ділений на 14 дільниць, за якими

закріпили попечителів, що опіку-

валися бідними людьми. Про одну

з цих дільниць читаємо: «Десятый

участок. В следующих границах:

Лев Толстой у пеклі

Б. Перспективная, Береславская,

Клинцовская, Льва Толстого. Попечительница О. А. Антоновская».

212

Лев Толстой і Єлисаветградці

Напевне ж, вулиця Льва Толстого в Єлисаветграді з’явилася раніше, ймовірно невдовзі після смерті Толстого, яка сталася у 1910 році. Шкода, але жодних подробиць, як вдалося єлисаветградцям домогтися дозволу

на таке найменування однієї з вулиць міста, віднайти не вдалося.

Єлисаветградські книголюби взагалі надзвичайно трепетно ставили-

ся до творчості титана світової літератури. У 1903 та 1908 роках дирекція

Єлисаветградської громадської бібліотеки (ЄГБ) надсилала вітальні теле-

грами Л. М. Толстому в Ясну Поляну з нагоди 75- та 80-річчя письменника.

На смерть Льва Миколайовича в 1910 році ЄГБ відгукнулася телеграмою

на ім’я члена Державної думи О. І. Нікольського (свого колишнього дирек-

тора) з пропозицією «…считать день смерти Толстого днем национального

траура». А уродженець Єлисаветграда Амі-

над Шполянський (майбутній поет Дон-Амі-

надо) спеціально для місцевої газети «Голос

Юга» висвітлював похорон Льва Толстого.

Вражає не тільки художня (романи, пові-

сті, оповідання, п’єси), а й епістолярна спад-

щина Льва Миколайовича. Повне зібрання

творів письменника нараховує 90 томів, з них

31 том займають листи. У це важко повірити,

але Толстой упродовж життя отримав 50 ти-

сяч листів (і не лише з Російської імперії, а й

з багатьох країн світу), відповіді дав на кожен

п’ятий (тобто особисто написав понад 10 ти-

сяч листів!). Серед кореспондентів Толсто-

го були й уродженці Єлисаветграда (лише

за моїми скромними підрахунками їх налічу-

ється не менше 10).

Не гребував письменник відповідати на-

Обкладинка книги

віть на листи, які, за своїм наївним змістом,

Льва Толстого, виданої

цього, здавалося б, і не заслуговували. Примі-

в Єлисаветграді у 1906 році

ром, 9 вересня 1909 року Лев Миколайович отримав листа від 17-річної гім-

назистки з Єлисаветграда Раїси Собічевської. Її батько дійсний статський

радник Володимир Тарасович Собічевський був членом Єлисаветградсько-

го окружного суду. Дівчина скаржилася на те, що у неї похитнулася віра

в Бога, оскільки палкі молитви не допомогли їй успішно… скласти іспити.

16 вересня Лев Миколайович пише відповідь юній кореспондентці: «Ваши

разочарования происходят оттого, что вы верите в Бога, которого можно

просить о личном, внешнем благе. Посылаю вам книгу, из которой вы узна-

ете, как я верю в бога».

213

Лев Толстой і Єлисаветградці

Натомість ґрунтовної відповіді 27 квітня 1903 року був удостоєний зуб-

ний лікар з Єлисаветграда Еммануїл Григорович Линецький, який звернув-

ся до Толстого з проханням висловити свою думку з приводу єврейського

погрому, що мав місце у Кишиневі 6-8 квітня 1903 року. Тоді було убито 50

та покалічено близько 600 чоловік, пошкоджено третину будинків у місті.

Процитую лише фрагмент цього листа Толстого: «…Еще не зная всех ужас-

ных подробностей, которые стали теперь известны потом, я по первому га-

зетному сообщению понял весь ужас совершившегося и испытал тяжелое

смешанное чувство жалости к невинным жертвам зверства толпы, недоуме-

ния перед озверением этих людей, будто бы христиан, чувство отвращения

и омерзения к тем, так называемым образованным людям, которые возбуж-

дали толпу и сочувствовали ее делам и, главное, ужаса перед настоящим ви-

новником всего, нашим правительством со своим одуряющим и фанатизи-

рующим людей духовенством и со своей разбойнической шайкой чиновни-

ков. Кишиневское злодейство есть только прямое последствие проповеди

лжи и насилия, которая с таким напряжением и упорством ведется русским

правительством…»

Чомусь і досі поза увагою краєзнавців і дослідників творчості Толстого

залишається діяльність в Єлисаветграді місцевих толстовців Володимира

Семеновича Лапідуса (1869-1914), Ісаака Борисовича Файнермана (псев-

донім Тенеромо) (1863-1925), Олександра Івановича Селевіна (? — 1913) та ін. Уродженець Одеси, журналіст, літератор (псевдонім С. Владимиров), Володимир Лапідус ще під час навчання у Харківському університеті по-

трапив під вплив ідей Л. М. Толстого. Друкувався в «Харьковских ведомо-

стях», «Одесских новостях» та інших газетах. З 1903 по 1905 та у 1907-1908

роках Лапідус — редактор-видавець щоденної ілюстрованої газети «Елиса-

ветградские новости»; заснував у місті власну друкарню, де друкував листи

Толстого до єлисаветградців і навіть його твори.

У Російській державній бібліотеці зберігаються дві унікальні, дивом

уцілілі книги (точніше брошури), надруковані в Єлисаветграді. Це, переду-

сім, публіцистична повість Льва Толстого «Божеское и человеческое», що

побачила світ у 1906 році. Книга, як на ті часи та ще й у провінційному місті, видана досить якісно. На обкладинці — фотознімок Толстого і така інтригу-

юча інформація: «Книгоиздательство А. И. Селевина. Божеское и человече-

ское. Елисаветград. Типография В. С. Лапидуса. 1906».

Очевидно, що саме за пропаганду толстовства Володимир Лапідус

у тому ж 1906 році був заарештований, декілька днів просидів у в’язниці: газету та друкарню закрили, наклад книги Толстого конфіскували.

В історії з виданням цієї книги фігурує також досі невідоме нам «кни-

гоиздательство А. И. Селевина». Ніяк, упродовж багатьох років займаючись

краєзнавством, не можу збагнути, чому людина, яка за життя зробила стіль-

214

Лев Толстой і Єлисаветградці

ки добрих справ, після смерті виявляється забутою. Втім, очевидно головне

призначення краєзнавства якраз і полягає в тому, щоб нагадувати сучасни-

кам про таких особистостей. Характерна у цьому сенсі доля Олександра

Івановича Селевіна, нотаріуса, видавця й громадського діяча (толстовця).

Ми навіть не знаємо, коли й де він народився, зате з некрологу відома дата

смерті — це сталося 6 лютого 1913 року в Єлисаветграді.

У молоді роки кумиром Селевіна був Федір Достоєвський. Після публі-

кації у 1868 році роману «Ідіот», в якому, до речі, згадується й наш Єлиса-

ветград, він написав листа письменнику: «Я перечитал все Ваши сочинения

(“Идиота” я прочитал чуть не сто раз и, кажется, никогда не перестану его

читать) с таким восторгом, с таким болезненным (если можно так выразить-

ся) лихорадочным чувством; столько передумал и перестрадал, что не могу

не благодарить вас за те мысли, идеи, которые я получил благодаря чтению

ваших книг».

У 1877-1880 роках Олександр Іванович був членом повітової училищ-

ної ради Єлисаветградської земської управи. На початку ХХ століття жив

на вулиці Великій Перспективній у будинку Олінської. У 1897 році став од-

ним із засновників Єлисаветградської громадської бібліотеки. Селевін був

представником голови об’єднаних паперових фабрик Фінляндії в Єлиса-

ветграді. В листі від 1 грудня 1903 року Олександр Іванович просив у Тол-

стого дозволу на друк окремою книгою 20 його листів до Ісаака Борисовича

Файнермана (Тенеромо). Толстой відповів: «Вы бы очень обязали меня, если бы прислали мне для просмотра прежде напечатания их мои письма

к Фейнерману. Я не помню их содержания и потому, только прочтя их, могу

ответить, желательно мне или нет их печатание». Не дочекавшись дозво-

лу письменника, нетерплячий Файнерман опублікував листи Толстого

в «Елисаветградских новостях».

Серед єлисаветградських толстовців —

це безумовно найколоритніша й найсупере-

чливіша особистість (про нього я розповідав

у «Історичному календарі Кіровоградщини

на 2013 рік» у статті «Апостол толстовства

Тенеромо та його донька — дружина апостола

троцькізму Якова Блюмкіна»). Лише нага-

даю, що Тенеромо — уродженець Кременчу-

ка, закінчив Київську гімназію. Захопившись

ученням Толстого, прийняв православ’я.

З 1885 року жив у Ясній Поляні, пробував

учителювати у місцевій школі, займався

селянською працею, навіть був пастухом

Яків Гордін

у селян. За дорученням Л. М. Толстого ви-

215

Лев Толстой і Єлисаветградці

вчав діяльність «Духовно-біблійного брат-

ства», заснованого в Єлисаветграді у 1880

році талановитим журналістом та вчителем

Яковом Гордіним, якого називали «єврей-

ським Львом Толстим». Деякі мемуаристи

взагалі вважають Гордіна «неофициальным

редактором газеты «Елисаветградский ве-

стник» (псевдоним Иван Колючий) и руко-

водителем толстовского кружка». Радикаль-

не вирішення єврейського питання Гордін

вбачав у відмові євреїв від своєї релігійної

винятковості та національної самобутності,

у відмові від своїх колишніх занять, закликав

їх до продуктивної праці, головним чином

землеробства. Емігрувавши до США, Гордін

Обкладинка книги

прославився як видатний драматург, рефор-

І. Тенеромо, виданої

матор єврейського театру.

в Єлисаветграді у 1914 році

У листі до Тенеромо в Єлисаветград (ли-

пень 1888) Лев Толстой писав: «Рад, что вы в Елисаветградской общине

не одиноки. Передайте мою любовь вашей жене и всем братьям. Хотя вы

и много писали мне про них, напишите еще подробнее, и главное о том, верят ли они и исповедуют ли жизнью то, что по плодам узнается дерево, что единственное мерило жизни христианской, т. е. любовной — в отношен-

нии между тем, что человек берет от людей, и тем, что он отдает им…»

Разом з іншими єлисаветградськими євреями Тенеромо заснував зем-

леробську колонію в с. Глодоси, яка досить швидко розпалась. Згодом жив

у Кременчуці та Полтаві, де захопив тол стовськими ідеями семінариста

Георгія Гапона (того самого попа Гапона, що 9 січня 1905 року очолював

мирну кількасоттисячну маніфестацію до Зимового Палацу, яка заверши-

лася «Кривавою неділею»). Потім Тенеромо жив у Єлисаветграді, займався

столярною працею, а дружина акушерством. У 1903 році закінчив стома-

тологічну школу, практикував у Києві та Єлисаветграді. Своє багаторічне

листування з Толстим, про що я вже згадував, факсимільно опублікував

у газеті Лапідуса «Елисаветградские новости». У друкарні Лапідуса були

надруковані також книги Файнермана «Воспоминания о Л. Н. Толстом

и его письма» та «Л. Н. Тол стой и евреи». На початку 1900-х Тенеромо за-

йнявся драматургією, писав п’єси та кіносценарії на єврейські теми та за мо-

тивами творів Толстого. У 1910 році організував зйомки похорону великого

письменника, разом з Я. Протазановим зняв фільм «Уход великого старца»

(1912). У радянські часи був автором сценарію відомої стрічки «Єврейське

щастя» (1925).

216

Лев Толстой і Єлисаветградці

Друга раритетна книга, що зберігається у Російській державній бібліо-

теці, це твір самого Тенеромо, на обкладинці читаємо: «Злая отрава или Бе-

зумие пьянства. Повесть из рабочей жизни. Со слов Л. Н. Толстого». Кни-

гоиздательство «Заря». Елисаветград, 1914 год». На звороті обкладинки

міститься така інформація: «Цена 3 коп. Главный склад изданий книгоиз-

дательства «Заря» в типографии Бр. Броун. Елисаветград, Нижне-Донская

ул., собств. дом».

Олександр Селевін у грудні 1904 року заснував у Єлисаветграді щоден-

ну політичну, економічну та літературну газету «Голос Юга». Був одночас-

но редактором і видавцем цього часопису (випустив 278 номерів). А потім з

невідомих нам причин (можливо, через захоплення вченням Толстого) «Го-

лос Юга» з 6 серпня 1905 перейшов до редактора-видавця Д. С. Горшкова.

14 квітня 1910 року Олександр Іванович звернувся до Льва Толстого з про-

ханням допомогти підібрати цитати з Євангелія для друку на учнівських

зошитах, і письменник йому не відмовив: «Думаю, что отмеченные здесь

стихи подходят к вашей цели. Советовал бы вам тоже взять еще из I-го По-

слания Иоанна, III гл., 14-24, и IV, 7-21. Рад буду, если выписки эти вам

пригодятся». Відомо, що Селевін заснував у Єлисаветграді видавництво

«Детский мир», яке виготовляло літературно-художні зошити на фінсько-

му папері, мав власну друкарню. Випустив 20 серій зошитів (мова, арифме-

тика, історія, природознавство і т. д.), жодного примірника яких відшукати

не вдалося.

З «Елисаветградскими новостями» у 1903-1904 році співробітничав

ще один толстовець Кирило Палович Злинченко (псевдонім Работніков) (1870-1947). Уродженець Києва, за фахом — масажист. У 1895-1896 роках

побував у Ясній Поляні, листувався з письменником, розповсюджував

його заборонені твори «Сповідь», «У чому моя віра» та ін., за що перебував

у засланні. У газеті Лапідуса опублікував листи

Л. Толстого, своє сатиричне оповідання «Чумне

засідання» та інші матеріали. Потім став соці-

ал-демократом і більшовиком. З 1905 по 1917 рік

перебував у еміграції в Швейцарії. У 1906 році

разом з М. Горьким, А. Луначарським та М. Се-

машком заснував Міжнародний комітет допомо-

ги безробітним Росії, був його секретарем. Піс-

ля 1917 року Злинченко — співробітник Бюро

преси при РНК, РОСТА, один з організаторів

Спілки радянських журналістів, голова Мос-

ковського профкому письменників. Вважається

Кирило Злинченко

засновником Музею революції СРСР. Автор спо-

гадів «Жизнь как она была» (1931).

217

Лев Толстой і Єлисаветградці

28 серпня 1905 року з Єлисаветграда священик Костянтин Спиридо-

нович Стефанович (учитель Закону Божого чоловічої та жіночої гімназій) наважився надіслати Льву Толстому в Ясну Поляну свою книгу «Наболев-

шее сердце» з дарчим написом. Це був доволі сміливий вчинок священно-

служителя з огляду на те, що в 1901 році Лев Миколайович був відлучений

від церкви. Твір єлисаветградця отримав схвальний відгук письменника:

«Очень хорошая книга. То, что я прочел, было хорошо. Не критикует. Свя-

щенник, который горюет о том, что должен проповедовать суеверие и испо-

лнять обряды, и тоскует, что не может проповедовать христианское простое

учение. В авторе не чувствуется священник».

Зрозуміло, що ні книга Стефановича, ні його

звернення до Толстого не залишили байдужи-

ми церковне начальство. У березні 1907 року

в столичних газетах з’явилося таке повідомлен-

ня з Єлисаветграда: «Священнику Стефановичу,

прикосновенному к журналистике, Синодом во-

спрещено печатать статьи по вопросам государ-

ственным, церковно-общественным, педагоги-

ческим и религиозно-нравственным. Он может

писать лишь с благословения епархиального

архиерея».

Нагадаю також, що одним із прототипів гра-

Костянтин Стефанович

фа Вронського у романі «Анна Кареніна» вва-

жається полковник М. М. Раєвський ІІІ, онук героя 1812, похований після

загибелі в Сербії у с. Розумівці Олександрівського району. Толстой лис-

тувався з єлисаветградкою Наталією Аркадіївною Бракер, високо оцінив

її переклад твору філософа, уродженця Єлисаветграда Африкана Шпіра

«Нариси критичної філософії» (1901).

Улюбленим художником Льва Миколайовича та його родини став наш

земляк Іван Похитонов, який двічі у 1905 та 1907 гостював у Ясній Поля-

ні, написав багато творів. Так само й улюбленим поетом Толстого був наш

Афанасій Фет, краща й головна частина життя якого минула на військовій

службі на Єлисаветградщині й надихала його на шедеври інтимної та філо-

софської лірики «всю оставшуюся жизнь».

Знаменита публіцистична праця Толстого проти смертної кари «Не

можу мовчати» (1908) народилася під враженням від розстрілу селян

у Єлисаветградському повіті за напад на поміщицьку садибу. Вони напали

на маєток Василя Келеповського (с. Семенасте Новоукраїнського району), убили господаря та його дружину.

Добре знав і поважав Лев Миколайович першого почесного громадяни-

на Єлисаветграда Дмитра Єрофійовича Остен-Сакена. Той під час Крим-

218

Лев Толстой і Єлисаветградці

ської війни, учасником якої був Толстой, керував обороною Севастополя.

У 1854 році Толстой навіть склав напівіронічну пісню про коменданта Се-

вастополя: «А там Сакен генерал все акафисты читал…» Втім, у щоденниках

відзначає: «5-го был в Севастополе, со взводом людей — за орудиями. Мно-

го нового. И все новое утешительное. Присутствие Сакена видно во всем…

Сакен побуждает, сколько может, войска к вылазкам… Сакен сделал тран-

шеи перед бастионами… Сакен завел порядок для относу раненых в перевя-

зочные пункты на всех бастионах. Сакен заставил играть музыку». Не з’я-

сованим залишається питання про графа, підполковника Карла Івановича

Остен-Сакена, чоловіка улюбленої тітки Толстого Олександри Іллівни.

Чи доводиться він роди-

чем нашому Остен-Саке-

ну? З ним пов’язана тра-

гічна історія: «Вскоре по-

сле бракосочетания обна-

ружилось, что Карл Ива-

нович страдает сильным

психическим расстрой-

ством. В один из припад-

ков мании преследования

муж пытался застрелить

свою беременную жену.

Истекавшую кровью жен-

щину безумец выбросил

из экипажа на дороге,

Лев Толстой у Марії Заньковецької

где ее подобрали проезжавшие крестьяне. К. И. Остен-Сакена поместили

в психиатрическую больницу, Александра Ильинична родила мертвого ре-

бенка».

А нещодавно ми дізналися, що один з уродженців нашого краю дійсно до-

водився родичем Толстому. Це уродженець с. Ерделівки Маловисківського

району Іван Георгійович Ерделі (1870-1939). Він був одружений з Марією

Олександрівною Кузминською (1869-1923), рідною племінницею Софії

Андріївни Толстої. Доля та риси характеру її матері Тетяни Олександрівни

Берс надихнули Льва Толстого на створення образу Наташі Ростової. Іван

та Марія познайомилися, коли йому було 17 років, а їй — 18. Звісно, бать-

ки не могли дати згоди на їхній шлюб. Закоханим довелося чекати 4 роки.

Іван Ерделі, як наречений Марії Кузминської, часто згадується на сторінках

щоденників самого Толстого та його дружини. Софія Андріївна зазначає, що тоді Іван «производил впечатление жалкого, слабого, чистого и нежного

мальчика». Хто міг тоді уявити, що цей юнак зробить блискучу військову

219

Лев Толстой і Єлисаветградці

кар’єру: стане кавалерійським генералом, визначним діячем Білого руху, одним із засновників Добровольчої армії?

Лев Миколайович з величезною повагою ставився до України, її мови та

культури, захоплювався філософією Григорія Сковороди, творчістю Тараса

Шевченка, актрисою Марією Заньковецькою. Дмитро Яворницький на за-

питання щодо України отримав таку відповідь: «Что касается меня, то я

очень люблю ваш народный украинский язык, шумный, красочный и та-

кой колоритный. В вашем языке столько нежных, сердечных и поэтических

слов: ясочка, зіронька, квітонька, серденько. После этих нежных слов Лев

Николаевич начал читать по памяти поэму Шевченко “Наймычка”. Читал

хорошо, с хорошим произношением и с верными ударениями, словно ее чи-

тал украинец». Толстой дуже любив українські пісні: «Под их музыку я ду-

шой отдыхаю. Сколько в них красоты и грации, у кого такая песня, тому

нечего страшиться за свое будущее».

Нарешті про ще один надзвичайно приємний факт: кращим знавцем

творчості Льва Толстого визнано уродженку Єлисаветграда Евеліну Юхи-

мівну Зайденшнур (1902-1985). Ще б пак! Ця жінка пропрацювала у музеї

Льва Толстого 60 років. Вона дослідила десятки тисяч аркушів автографів

письменника (один лише рукописний фонд роману «Війна і мир» складає

понад 5 500 аркушів). Евеліна Юхимівна повністю відновила справжній

(автентичний) тест романів «Війна і мир», «Анна Кареніна», «Воскресін-

ня». Відомий літературознавець та мистецтвознавець Ілля Зільберштейн

відзначив: «Неделями, месяцами, годами сидеть над каждой строкой ори-

гинала, расшифровывать толстовские кружева, чтобы любой ценой точно

восстановить каждое слово гения… Скромная женщина Эвелина Ефимовна

Зайденшнур проделала громадную, просто неслыханную работу. Таких зна-

токов, как она, поверьте мне, в мире насчитывается лишь несколько».

Звісно, оприлюднені мною зв’язки Толстого з нашим краєм не претен-

дують на вичерпність, однак і їх вистачить на велику книгу, яку, сподіваюсь, хтось колись напише, хоча сам письменник і мислитель Єлисаветград ніко-

ли не відвідував!

220

ЛИСТОПАД

2 (1963) — 55 років тому народився ( м. Знам’янка) Петро

2

Іванович Балога (1963-2016), герой АТО. Після закін-

чення школи та строкової служби в армії присвятив себе

службі в органах внутрішніх справ. Після закінчення служ-

би працював у таксомоторному парку Кіровограда. Влітку

2015 добровільно пішов служити до ЗСУ. Старший солдат, командир 1-го відділення 1-го взводу механізованого батальйону 128-ї окремої

гірсько-піхотної бригади. За час проведення антитерористичної операції викону-

вав бойові завдання поблизу населеного пункту Широкий Станично-Луганського

району Луганської області, брав участь у боях поблизу населеного пункту

Невельське Ясинуватського району Донецької області. За зразкову службу був

нагороджений медаллю «Захисник Вітчизни». 14.03.2016 під час обстрілу між

Мар’їнкою та Пісками, обороняючи опорний пункт, загинув від кулі снайпера.

Похований у Кіровограді на Алеї Слави Рівненського кладовища. Нагороджений

(посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2016).

6 (1968) — 50 років тому народився ( м. Кіровоград) Андрій Вікторович Філіппак

6

, актор театру і кіно.

Після закінчення середньої школи у Кіровограді вступив

на театральний факультет Саратовської державної консер-

ваторії ім. Л. Собінова. Потім навчався в Ярославському

театральному училищі. Закінчив освіту у ВДІКу (майстерня

Армена Джигарханяна). Декілька років служив у театрі під керівництвом свого

вчителя Джигарханяна та працював на телебаченні. Вів програми «Раз в неде-

лю» (ТВ-6, РТР) та «Оставайтесь с нами!» (ТВЦ). Знявся у майже 50 фільмах та

серіалах. Головні ролі виконав у стрічках: «Збудження (Ідіосинкразія)» (2002),

«Любов і золото» (2003), «Зона. Тюремний роман» (2006), «Стороній» (2008),

«Зниклий безвісти» (2009), «Втікач» (2017) та ін.

6 (1973) — 45 років тому народився ( м. Мала Виска)

6

Сергій Іванович Рубан, художник. У 1995 закінчив

Кримське художнє училище ім. М. С. Самокиша, у 2001 –

Харківську державну академію дизайну і мистецтв. Учасник

багатьох регіональних і всеукраїнських виставок. Викладав

на відділенні живопису Харківської державної академії

дизайну і мистецтв. Нині викладач Євпаторійської дитячої художньої школи

ім. Ю. В. Волкова. Яскравий представник кримської школи живопису. Улюблені

жанри – пейзаж і натюрморт: «В порту», «Яхти», «Чайна троянда», «Бузок», 221

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

«Осінь», «Натюрморт з самоваром», «Натюрморт з хризантемою», «Натюрморт

з кавуном», «Натюрморт з овочами» та ін. Член Національної Спілки художників

України (2008).

7 (1923) — 95 років тому народився ( м. Новомиргород)

7

Віктор Андрійович Шульга (1923-2005), поет, ху-

дожник, журналіст. Учасник Другої світової війни. Все життя

пропрацював у новомиргородській районній газеті «Червона

зірка». Закінчив два курси Одеського художнього училища

(1948). Автор сотень живописниж полотен (пейзажів, пор-

третів, натюрмортів, малюнків та акварелей), які зберігаються у кіровоградських

музеях та приватних збірках. Автор книги поезій «На тихій пристані» (1995).

8 (1818) — 200 років тому народився ( м. Утрехт, Голландія) Вільям Корнеліус

Верлоп (Вільгельм Карлович Верлон) (1818-1895, м. Єлисаветград), архітектор. У 1848 відразу після отримання від Петербурзької Академії мистецтв

звання вільного художника приїздить в Єлисаветград, де займається проекту-

ванням ансамблю військового містечка (будівлі юнкерського кавалерійського

училища, палацу, штабу, зимового манежу, стрільбища та Покровської церкви).

У його творчості проявились нові для того часу тенденції використання у мону-

ментальних спорудах форм неоренесансу і неоросійського стильового напрям-

ку. Проектував також в Єлисаветграді будівлі присутственних місць (1848-1850), будинок для благородного зібрання на вулиці Петровській (1875) та ін. У 1854

одружився в Єлисаветграді з уродженкою міста Емілією Ульман (1837-1856).

На Озерній балці побудував цегельний завод, яким володів до 1891.

9 (1973) — 45 років тому народився ( м. Олександрія)

9

Роман Олександрович Новицький, іхтіолог, теле-

журналіст. У 1996 з відзнакою закінчив біолого-екологічний

факультет Дніпропетровського державного університету.

Кандидат біологічних наук (2004), викладає на біолого-

екологічному факультеті Дніпровського національного

університету, доцент кафедри зоології та екології. Автор 3 книг і 2 брошур з

проблем любительської рибалки, понад 200 науково-популярних статей у ри-

боловних виданнях України та Росії. Працював заступником головного редак-

тора всеукраїнської газети «Клев» (2001-2002). Член Українського товариства

мисливців та рибалок (1991), Національної спілки журналістів України (2000), Українського іхтіологічного товариства (2007). З 2004 по теперішній час – автор і

ведучий популярної телепрограми «О рыбалке всерьез», яка виходить в Україні, Болгарії, країнах Балтії.

222

Пам’ятні дати листопада

10 (1903) — 115 років тому народився ( с. Глодоси Ново-

10

українського району) Терень (Терентій) Гер ма нович

Масенко (1903-1970), поет. Закінчив Харківський уні-

верситет (1930). Був на журналістській роботі (часописи

«Молодняк», «Перець» та ін.). Друкувався з 1924. Автор

18 поетичних збірок, книги спогадів «Роман пам’яті»

(1970). Вибрані твори виходили у двох томах (1963). У віршованому романі

«Степ» (1968) тепло згадує завідуючого Глодоською школою Божора.

11 (1913) — 105 років тому народився ( м. Єлисаветград)

11

Борис Якович Котляров (1913-1982), скрипаль, музи-

кознавець. У дитинстві в 7-річному віці внаслідок нещасно-

го випадку повністю втратив зір. Мав абсолютний музичний

слух. У 1932 блискуче закінчив Кишинівську консерваторію

по класу скрипки, у 1933 – по класу композиції. З 1933

по 1940 сліпий музикант жив у м. Льєжі (Бельгія), удосконалював свою майс-

терність у місцевій консерваторії. З 1940 по 1948 працював при посольстві СРСР

у Великій Британії. З 1950 – викладач історії молдавської і румунської музичної

культури у Кишинівській консерваторії. Доктор мистецтвознавства (1971), про-

фесор (1974). Автор багатьох праць з музикознавства.

11 (1933) — 85 років тому народився ( м. Київ) Залмен

11

Юхимович Філер, математик. Закінчив фізико-ма-

тематичний факультет Харківського університету. З 1953

– вчителював у школах. З 1960 викладав у Донецькому

політехнічному інституті. Кандидат фізико-математич-

них наук (1966), науковим керівником був академік

Ю. О. Митропольський. З 1989 – професор КДПІ ім. О. С. Пушкіна, доктор тех-

нічних наук (1987). Фахівець з динаміки вібраційних машин у взаємодії з елек-

тродвигунами та технологічними навантаженнями. Як математик, займався те-

орією коливань і диференціальними рівняннями. Має 10 авторських свідоцтв

на винаходи, більше 300 публікацій. У 1979 захопився проблемами сонячно-зем-

них зв’язків (послідовник О. Л. Чижевського). Академік Української Академії ори-

гінальних ідей (1993). У 2007 під загальною редакцією Філера в Кіровограді ви-

дано у перекладі на українську мову працю О. Л. Чижевського «Фізичні фактори

історичного розвитку» (1924).

13 (1928) — 90 років тому народився ( м. Новоукраїнка) Володимир

Васильович Бродовий (1928-2009), геолог, геофізик. У 1950 закінчив

Київський державний університет. Працював у геофізичних партіях та експеди-

223

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

ціях на Алтаї і в Казахстані. У 1966-1975 – начальник від-

13

ділу рудної геофізики Міністерства геології СРСР. З 1980

– професор кафедри електричних і гравімагнітних методів

Московскої геолого-розвідувальної академії. Доктор геоло-

го-мінералогічних наук. Основні напрями наукової діяльно-

сті: геофізичні методи розвідки корисних копалин, мікроге-

офізичні дослідження. Обґрунтував напрями розвитку й технологію високоточ-

ної магніторозвідки з використанням протонних і квантових магнітометрів. Член-

корреспондент РАПН. Автор понад 120 наукових праць, декількох монографій.

Лауреат Державної премії СРСР (1970).

14 (1943) — 75 років тому народилася ( с. Попівка

14

Онуфріївського району) Ніла Валеріївна Крюкова, актриса, майстер художнього слова. Закінчила Київський

інститут театрального мистецтва ім. І. Карпенка-Карого

(1967). У 1967-1968 – актриса Полтавського музично-дра-

матичного театру, 1970-1975 – Київського театру «Слова», з

1975 – Київської консерваторії. 43 роки – майстер художнього слова Національної

філармонії України. Знялася у кінофільмах: «На Київському напрямку» (1967),

«Пропала грамота» (1972), «Кайдашева сім’я» (1993, баба Параска) та ін. Народна

артистка України (1985). Лауреат Державної премії УРСР ім. Т. Г. Шевченка (1989).

Нагороджена орденом Ярослава Мудрого V ст. Герой України (2008).

15 (1923) — 95 років тому народився ( с. Григорівка

15

Компаніївського району)

Степан Ілларіонович

Письменний (1923-2010), графік і живописець. Учасник

Другої світової війни. У 1949 закінчив Дніпропетровське

художнє училище, у 1955 – Харківський державний ху-

дожній інститут, де навчався у І. Дайца та В. Мироненка.

Член Національної спілки художників України з 1958. Проілюстрував близько

30 книг, автор майже 2 тисяч графічних творів і картин. Учасник понад 70 ви-

ставок: обласних, республіканських, всесоюзних і міжнародних. Персональні

виставки (1998, 2003, 2010). За ліногравюру «Свої турботи» на Бієнале 1962

в Італії нагороджений золотою медаллю. Основні твори: серія «Донбас» (1960),

«Сталінград – 1943» (1962), «Людина та природа» (1974), «Художник та мо-

дель» (2001) та ін. Твори зберігаються у 26 художніх музеях та картинних гале-

реях країн СНД, у приватних колекціях Італії, Франції, Німеччини, Японії, США

та інших країн. Остання прижиттєва персональна виставка майстра відбулася

у грудні 2010 у Кіровоградському обласному художньому музеї, якому він по-

дарував 50 робіт.

224

Пам’ятні дати листопада

16 (1883) — 135 років тому народився ( м. Новогеоргіївськ, 16

Світловодськ) Михайло Григорович Шуйський

(1883-1953), співак (драматичний баритон) і педагог.

Вокальну освіту здобув у Віденській консерваторії (1911).

Дебютував на сцені Віденської опери. У 1911-1912 – соліст

оперного театру м. Лінц (Австрія). Згодом співав в оперних

театрах Катеринослава (1917-1923), Києва (1923-1926), Харкова (1926-1927), Одеси (1931-1932) та Пермі (1933-1949). Серед кращих партій: Остап («Тарас

Бульба» М. Лисенка), Онєгін, Мазепа (однойменні опери П. Чайковського), Фігаро

(«Севільський цирульник» Росіні) та ін. Заслужений артист РРФСР (1945).

16 (1918) — 100 років тому народилася ( м. Олександрія)

Надія Сергіївна Носенко (1918-2010), скульптор.

16

У 1941 закінчила Дніпропетровське державне художне

училище. Основні твори: пам’ятник «Металург» (1967), пам’ятник «Морякам-десантникам» у м. Бердянськ (1972),

«Запорізький сталевар А. Гаврилюк» (1976) та ін. Член

Національної спілки художників України (1967).

16 (1948) — 70 років тому народилася ( с. Олександродар

16

Миколаївської області) Людмила Георгіївна Мако-

вецька-Трофимчук, співачка (лірико-колоратурне со-

прано), актриса. Дитинство та юність минули в Кіровограді.

Навчалася у дитячій музичній школі грі на скрипці, а у 1968 закінчила диригентсько-хорове відділення

Кіровоградського музичного училища (клас Семена Дорогого). У 1974 завер-

шила вокальну освіту в Київській консерваторії. З 1972 – солістка Київського

державного театру оперети. Виступає також у дуеті з чоловіком Олекандром

Трофимчуком (отримали гран-прі міжнародного конкурсу «Квітнева весна»

у м. Пхеньян, 1996). Записали грамплатівки «Як надійшла любов» (1983), «Зорі

викупані в щасті» (1987) та компакт-диски «Моя оперета» (2003), «Стежина»

(2006), «Люблю тебе я, Україно» (2008), «Пам’ятаємо» (2009). Гастролі у США, Канаді, Італії, Аргентині, Німеччині, Польщі, Югославії, Англії, Австрії, Греції та

ін. Кавалер ордена княгині Ольги 3-го (2000) та 2-го (2014) ст. Народна артистка

України (1985).

16 (1953) — 65 років тому народився ( смт Лисянка Черкаської області) Василь

Всеволодович Даценко, краєзнавець. Закінчив історичний факультет

Ужгородського державного університету. Працював учителем історії в школі

с. Копанки Маловисківського району. З 1978 по 2008 – в органах держбезпе-

225

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

ки. Нині – начальник відділу взаємодії з правоохоронними

16

органами та оборонної роботи апарату Кіровоградської

обласної державної адміністрації. Автор книг: «Щоб пам’я-

тали… Кіровоградщина в роки Великої Вітчизняної війни

1941-1945» (2009), «Зеленая Брама: Возвращение к ле-

генде» (2013), «За те, що євреї… Трагедія Голокосту в ме-

жиріччі Південного Бугу та Дніпра» (2015). Лауреат обласної краєзнавчої премії

імені Володимира Ястребова (2011).

17 (1947) — 70 років тому народився ( м. Знам’янка)

17

Микола Васильович Рогов, залізничник. Трудову

діяльність розпочав у 1966 слюсарем з ремонту вагонів

у вагонному депо Знам’янка Одесько-Кишинівської заліз-

ниці. У 1976 закінчив Дніпропетровський інститут інженерів

залізничного транспорту. Начальник Управління Донецької

залізниці (2000-2005), (2006-2008), (2010-2014), яка неодноразово визнавалась

кращою в Україні. Почесний залізничник України (1991). Почесний працівник

транспорту України (2006). Заслужений працівник транспорту України (1998).

17 (1978) — 40 років тому народилася ( м. Кіровоград) Ірина

17

Анатоліївна Шибанова, гандболістка. Захопилася цим

видом спорту в рідному місті, де навчалася до 6 класу.

Потім дівчину перевели до школи Олімпійського резерву

в столиці України. Дебютувала у чемпіонаті України в 1997

у складі київського «Спартака». З 1998 грала за львівську

«Галичанку», з якою виборола свою першу медаль – «бронзу». Три роки висту-

пала за команду Податкової Академії України. Як гравець команди «Наїсса» із

сербського міста Ніш, двічі вигравала чемпіонат Сербії, двічі завойовувала Кубок

цієї країни. Найвище досягнення – виграш європейського кубка «Челендж Кап».

З 2005 – гравець Національної збірної України, брала участь у двох чемпіонатах

світу та Європи. Багаторазова чемпіонка та володар кубка Росії у складі команди

«Ростов-Дон», за який грала з 2007 по 2015.

18 (1888) — 130 років тому народилася ( м. Єлисаветград)

18

Мальвіна Асирівна Розенберг (1888-1965), фізі-

ко-хімік. Після закінчення у 1911 Харківського університету

працювала у хіміко-бактеріологічному кабінеті університе-

ту. У 1917-1920 – асистент кафедри біохімії Вищих жіночих

курсів у Катеринославі. З 1920 – асистент кафедри неорга-

нічної хімії Катеринославського інституту народної освіти. Брала участь в органі-

226

Пам’ятні дати листопада

зації хімічного факультету Дніпропетровського університету і стала його першим

деканом. Доктор хімічних наук (1936), професор (1933). У 1924-1927 виклада-

ла у Катеринославському гірничому інституті. У 1927 брала участь в організації

Інституту фізичної хімії АН СРСР. Розробила методи захисту металів від корозії.

Автор першого в СРСР підручника (у співавторстві з Л. В. Писаржевським) з не-

органічної хімії, декількох монографій.

21 (1958) — 60 років тому народилася ( с. Грушка Благо-

21

віщенського району) Антоніна Іванівна Гурбанська, літературознавець, культуролог, педагог. Закінчила КДПІ

ім. О. С. Пушкіна. Кандидат філологічних наук, доцент КДПУ

імені Володимира Винниченка (до 2004). Займається дослі-

дженням творчості українських письменників-шістдесятни-

ків ХХ століття та особливостей сучасного українського літературного процесу.

З 2004 – директор Кіровоградського філіалу Київського Національного універси-

тету культури і мистецтв. У 2009-2011 – директор Інституту журналістики і між-

народних відносин Київського Національного університету культури і мистецтв

(КНУКіМ), завідувач кафедри журналістики та видавничої справи. Доктор філо-

логічних наук, професор. Нині проректор з наукової роботи КНУКіМ. Автор моно-

графічних студій: «Віктор Близнець: Літературний портрет» (1998), «Жанровий

дискурс української повісті 60-80-х років ХХ ст.» (2008). У 2016 презентувала

в ОУНБ імені Дмитра Чижевського монографію «Слово-людина-світ: студії

з літературознавства, культурології та соціальних комунікацій».

24 (1953) — 65 років тому народився ( м. Кіровоград) Ігор

Володимирович Смичек

24

, графік, живописець, педагог,

громадський діяч. Вихованець Кіровоградської дитячої ху-

дожньої школи. У 1973 закінчив Одеське художнє училище

ім. М. Грекова, у 1981 – Український поліграфічний інсти-

тут ім. І. Федорова у Львові (навчався у В. Овчинникова та

Ю. Чаришникова). Працює у галузі книжкової графіки та станкового малярства.

Для різних видавництв оформив понад 20 книг, зокрема у 2001 побачило світ

унікальне видання – книга-альбом «Театр Марка Кропивницького: минуле і су-

часне» (Кіровоград, ПВЦ «Мавік»). Викладає у Кіровоградській дитячій художній

школі. Член Національної Спілки художників України (1987). Твори зберігаються

у музейних зібраннях та приватних колекціях України, Росії, Молдови, Болгарії, Німеччини, Ізраїлю, США, Японії. Лауреат обласної премії в галузі образотвор-

чого мистецтва імені Олександра Осмьоркіна (2009). В історію уже увійшов пе-

редусім як автор ідеї про перейменування Єлисаветграда (Кіровограда) у місто

Кропивницький, що й було здійснено Верховною Радою України у липні 2016.

227

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

25 (1938) — 80 років тому народився ( с. Петроострів

25

Новомиргородського району) Станіслав Григорович

Діордіца, фахівець у галузі інформаційних технологій

оброблення економічної інформації. Закінчив Московський

державний університет економіки, статистики та інфор-

матики (МЕСІ), Фінансову академію при уряді РФ. Доктор

економічих наук (1983), професор (1984), завідувач кафедри обчислювальної

техніки та інформаційних систем в економіці Одеського кредитно-економічного

інституту. Займається розробкою сучасних комп’ютерних технологій у процес

управління господарськими об’єктами та освітньою галуззю, зокрема пристрою

для вибору оптимальних рішень. Автор понад 80 наукових праць (монографії, 2 підручники, 2 навчальні посібники, статті). Підготував 9 кандидатів наук. Член

спеціалізованої вченої ради із захисту докторських дисертацій. Член експертної

ради ВАК Україны з питань економічної теорії, фінансів, управління та регулю-

вання економіки, економіко-математичного моделювання та фінансів (економіч-

ні науки). Академік Української академії інформатики та Академії економічної

кібернетики України.

26 (1928) — 90 років тому народився ( м. Зінов’євськ)

26

Володимир Антонович Бродовий (1928-2009), фі-

зик. У 1959 закінчив Київський університет. З 1953 по 1957

працював на Київському заводі «Арсенал». Від 1960 ви-

кладає у Київському університеті. Доктор фізико-мате-

матичних наук (1985). З 1988 – професор кафедри напів-

провідникової електроніки радіофізичного факультету Київського університету.

Досліджує в сильних електричних полях нерівноважні процеси в кристалах і

твердих розчинах. На ВО «Київський радіозавод» керував кафедрою та лабо-

раторією неруйнівних методів контролю. У 1981-1992 – вчений секретар вченої

ради радіофізичного факультету. Автор понад 200 наукових праць.

26 (1943) — 75 років тому народився ( с. Свірневе Голо-

26

ванівського району) Леонід Петрович Бучацький, біолог. У 1968 закінчив Київский університет

ім. Т.Г. Шевченка, де й працює з 1971 провідним науковим

співробітником. Одночасно від 1999 – завідувач відділу бі-

отехнології Інституту рибного господарства УААН. Фахівець

у галузі вірусології безхребетних і риб. Один із засновників квантової генетики.

Президент Української асоціації іхтіопатологів. Під його керівництвом вивчені

унікальні біологічні властивості нового для науки вірусу кровососних комарів, на основі якого створено препарат Віроден. Уперше в Україні ізолював також

228

Пам’ятні дати листопада

парвовірус людини. Доктор біологічних наук (1990), професор (1994). Лауреат

Державної премії УРСР в галузі науки і техніки (1988).

27 (1938) — 80 років тому народився ( с. Красносілля

27

Олек сандрівського району) Василь Ісаакович Зіно-

ват ний (1938-2010), актор. Закінчив курси при студії

Кіровоградського обласного музично-драматичного те-

атру ім. М. Л. Кропивницького, викладачі М. О. Донець і

І.В. Казнадій (1958) та Дніпропетровське театральне учи-

лище (1963). Працював у Дніпропетровському ім. Т. Г. Шевченка (1963-1965), Кіровоградському обласному українському музично-драматичному театрі

ім. М. Л. Кропивницького (1965-1991). Ролі: Омелько («Дай серцю волю, за-

веде в неволю» М. Кропивницького), Писар, Василь («Майська ніч», «Циганка

Аза» М. Старицького), Никодим («Гріх і покаяння» І. Карпенка-Карого), Корній

(«Фараони» О. Коломійця) та ін. Заслужений артист України (1982).

29 (1868) — 150 років тому народився ( м. Златопіль) Борис

29

Томашевський (1868-1939 у Нью-Йорку), актор, режи-

сер, драматург, театральний діяч. Син актора і драматурга

Пінхаса Томашевського (1842-1914). Отримав традиційну

єврейську освіту. З 1881 після погрому в Єлисаветграді

жив у США. Працював на тютюновій фаб риці, співав у хорі

нью-йоркської синагоги. У 1882 вперше вийшов на сцену в спектаклі «Чарівниця»

А. Гольдфадена. У 1886 в Чикаго створив перший єврейський театр, що грав на іді-

ші; став його директором. У 1892 повернувся у Нью-Йорк, де придбав Народний

театр; ставив п’єси Гольдфадена, Якова Гордіна, С. Юшкевича, О. Димова. У 1912

заснував у Нью-Йорку Національний театр, в якому працював 40 років; здійснив

постановку 50 спектаклів, писав до них музику й пісні. У 1908 видав у Нью-Йорку

збірник «Театральные произведения Томашевского», куди включив статті і спо-

гади. У 1910 видавав журнал «Єврейська сцена». У 1935 зняв кінофільм «Бар

Міцва». Автор книг «Історія канторства» та «Історія мого життя» (1937).

29 (1933) — 85 років тому народився ( м. Красноград Хар-

29

ківської області) Вадим Васильович Васильєв, актор. Син актриси Н. Байкової. Закінчив культурно-

освітній технікум Олександрії (1953). У 1957-1966 – актор

Кіровоградського обласного музично-драматичного театру

ім. М. Л. Кропивницького. Ролі: Голохвостий «За двома за-

йцями» М. Старицького, Мартин «Мартин Боруля» І. Карпенка-Карого та ін. З 1967

– у Чернігівському музично-драматичному театрі. Народний артист України (1993).

229

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

31 (1953) — 65 років тому народилася ( м. Львів) 31

Валентина Василівна Бажан, філолог, журналіст.

У 1976 з відзнакою закінчила філологічний факультет (ро-

сійське відділення) КДПІ ім. О. С. Пушкіна. З 1976 по 1995

викладала в ньому. Потім працювала літературним редак-

тором тижневика «Україна-Центр». Головний редактор га-

зет «Елисаветградские ведомости», «Молодіжне перехрестя», з 2010 по 2015

– газети обласної державної адміністрації та обласної ради «Народне слово».

З 2016 – головний редактор обласної газети «Центральноукраїнська освіта».

Листопад (1868) — 150 років тому народився ( м. Херсон) Олександр Львович Лишневський (1868-1942), архітектор. Закінчив Санкт-Петербурзьку Академію мис-

тецтв. Під час навчання нагороджений медалями: малою

срібною (1891), великою срібною (1892), малою золо-

тою (1893). У 1894 отримав звання класного художника.

З 1895 по 1901 працював у Єлисаветграді міським архітектором За його про-

ектами у Єлисаветграді наприкінці ХІХ – початку ХХ століть споруджені будівлі

Хоральної синагоги, громадської жіночої гімназії, «пушкінської школи» (нині

Кіровоградська ЗШ № 7) та ін. Коли у Єлисаветградській міській думі деякі гласні

піддали Лишневського критиці за приватну практику, на його захист виступили

П. Ф. Долинський і П. О. Фірсов, зазначивши: «Со времени вступления в долж-

ность городского архитектора г. Лишневского, город наш стал поразительно

украшаться красивыми и изящными постройками и прочим комфортом». Був

членом Єлисаветградського благодійного товариства поширення грамотності й

ремесел, один із засновників Єлисаветградської громадської бібліотеки (1897).

Згодом працював у Петербурзі, де також здобув визнання, ставши одним з про-

відних зодчих міста на Неві. Автор багатьох будівель та проектів у стилі модер-

ну та неокласицизму. Найзнаменитіші з них – «Дом городских присутственных

мест» (1906) та згаданий В. Висоцьким в одній з пісень «Дом у Пяти углов»

(1914). У радянські часи – активний учасник житлового й шкільного будівництва

у Ленінграді, керував майстернею інституту Ленпроект.

230

СПОМИН ПРО ВІКТОРА ПЕТРАКОВА

Все, кто в этот мир приходят,

не останутся, уйдут.

Да помянут тех достойно,

кто достойно прожил тут!..

Все уйдем, не в этом дело.

Как уйдем — куда важней:

Будут помнить ли могилу,

позабудут ли о ней.

Амир Дехлеви Хосров

(1253-1325)

Свого часу, у далекій юності, коли читав

роман Ернеста Хемінгуея «По кому подзвін»,

мене, як, напевне, й усіх читачів, вразив епіграф

до нього з проповіді (на той час напівзабуто-

го) геніального англійського поета і священика

Джона Донна (1572-1631): «Немає людини, яка

була б, як Острів, сама по собі, кожна людина є

частиною Материка, частиною Суші; і якщо хви-

лею знесе в море берегову Скелю, меншою стане

Європа… Смерть кожної людини зменшує і мене,

бо я єдиний з усім людством, а тому не питай,

по кому подзвін — він по тобі».

Ці слова міцно закарбувалися в пам’яті й

Віктор Васильович

щоразу згадуються, коли чую звуки похоронно-

Петраков

го маршу, що розбурхують душу. Однак це переживання з приводу смерті

незнайомої людини — лише чергове й абстрак-

тне нагадування про те, що всі ми смертні. А от

смерть Віктора Васильовича Петракова сприй-

нялася особливо гостро й болісно, і наповни-

ла вислів Джона Донна конкретним змістом:

без нього я, як особистість, почуваюся збідні-

лим і змалілим.

Петраков був по-справжньому світлою лю-

диною з потужною позитивною енергетикою,

спілкування з якою надихало на краєзнавчі по-

шуки, дослідження і навіть відкриття.

231

Спомин про Віктора Петракова

А познайомив нас у 1995 році сумнозвісний чи славнозвісний (як кому

подобається) колекціонер (а насправді, збирач та хранитель складу анти-

кваріату, який йому й не належав)… Олександр Борисович Ільїн. Я відгук-

нувся на його смерть і вилучення колекції двома статтями «Людина, яка

спокусила місто» та «Скарби Ільїна: містика і КДБ», які власне й започат-

кували «ільїнознавство».

Віктор Васильович завітав до редакції газети, щоб «лично познакомить-

ся с автором и наладить приятельские отношения». Мої публікації йому

сподобалися («многое в натуре Ильина-соби-

рателя, которого я знал не одно десятилетие, вы

угадали поразительно точно»).

Потім запросив до себе на квартиру поспіл-

куватися «в непринужденной обстановке».

Коли вийшли з редакції, Віктор Васильо-

вич здивував мене вперше. Він помітив, що

на узбіччі дороги валяється старий номерний

знак з будинку 60-х років минулого століття і…

прихопив його з собою, пояснивши: «Это уже

музейный экспонат!» Петраков взагалі мав ди-

вовижну інтуїцію, «чуйку», нюх на старожит-

ності, тому й став, не побоюсь цього слова, ви-

датним колекціонером.

Захоплююча розмова тривала годин шість. Петраков зауважив, що

не поділяє моєї гіпотези про зв’язок Ільїна з КДБ. Адже я навіть припускав, що найцінніше з його колекції нелегально потрапляло на аукціони за кор-

доном, а кошти йшли на фінансування радянської резидентури. Десь ко-

лись прочитав, що таке практикувалося радянськими спецслужбами. Іншої

думки про Ільїна був Петраков:

— Александр Борисович — классический тип коллекционера-маньяка.

Вы слишком преувеличиваете всезнайство и всемогущество КГБ. Когда

я почти три года работал в Лаосе, буквально влюбившись в эту удивитель-

ную страну, то познакомился в нашем посольстве с двумя «товарищами»

из ГРУ. Так эти разгильдяи, когда нужно было писать отчет в Москву, при-

бегали ко мне с просьбой помочь его составить, ибо не сведения собирали, а гуляли напропалую.

Віктор Васильович, хоча й посіяв деякі сумніви, мене не переконав. Тим

паче, ще до нашого знайомства мав місце один більш ніж дивний випадок.

Невдовзі після вилучення колекції до мене в обласний художній музей, де

я тоді працював, добряче напідпитку з пляшкою горілки раптом завітав

один член комісії, котра цим займалася. Прийшов «миритися», бо я тоді

почувався ображеним через те, що мене не включили до складу комісії.

232

Спомин про Віктора Петракова

Він подякував за публікації та найбільше дивувався з того, як я здогадав-

ся, що Ільїн пов’язаний з КГБ. А потім, як великий секрет, повідомив, що

під час вилучення вони знайшли якийсь папірець, з якого випливало, що

Олександр Борисович… — полковник КГБ! Зробили запит у Москву, але

там цього не підтвердили.

Більше ми ніколи до цієї теми не поверталися. Невже, думаю сьогодні, той товариш усе вигадав? А як же тоді з приказкою: «Що у тверезого на умі, то у п’яного на язиці»?

Нині спостерігається певна ідеалізація та міфологізація особи Ільїна.

Чудово, що нарешті зусиллями ентузіастів його могила впорядкована, але

не варто твердити, що завдяки Ільїну наше мі-

сто отримало частку його книжкових та мис-

тецьких скарбів. Цього Ільїн і у кошмарному

сні не міг уявити.

Та хоч як там було, я особисто щиро вдяч-

ний Олександру Борисовичу за знайомство

з Петраковим.

Надалі наші зустрічі з Віктором Васильови-

чем, коли він приїздив до рідного міста, відбува-

лися регулярно. Щоразу напередодні, зазвичай

у вересні-жовтні, він телефонував з Москви:

— Еду к вам, как всегда, «на помидоры».

Буду такого-то числа. Как они там, родили хо-

рошо?

Віктор Васильович виступив ініціатором та організатором наших по-

їздок на батьківщину геніального художника-земляка Івана Похитонова.

За сприяння заступника голови обласної ради Якова Андрійовича Бондаря, ми спочатку відвідали село Мотронівку поблизу Кіровограда. Село вияви-

лося «мертвим», з двома десятками напівзруйнованих хат. Поки я розмов-

ляв з Бондарем, Віктор Васильович часу не гаяв: знімав сільські краєви-

ди, а потім хутко обнишпорив покинуті житла і повернувся з «трофеями»: керамічний посуд, фотоальбоми тощо.

Відвідали ми також село Микільське, маєток приятеля Похитонова

Угриновича, який він, як і Мотронівку, увічнив у своїх живописних міні-

атюрах. Як і інші «похитонівські місця», це село давно припинило своє іс-

нування. А розташовувалося воно поблизу села Піщаний Брід Новоукра-

їнського району. За допомогою місцевих жителів ми приблизно визначили

його місцезнаходження. Жодних слідів маєтку виявити не вдалося, однак

невтомний Петраков здивував мене у черговий раз: добряче побігавши по-

лем, він таки знайшов декілька уламків дореволюційної кераміки.

233

Спомин про Віктора Петракова

Потім, уже з Москви, Петраков зателефонував з проханням більш ре-

тельно дослідити питання, де ж насправді народився Похитонов. Мовляв, з’явилися сумніви: схоже на те, що ми побували не в тій Мотронівці. Вона, виявляється, належала поміщику Крижанівському, а маєток Похитонових

називався Мотроно-Андріївкою (нині у складі села Новопавлівки Ново-

українського району). Так вдалося виправити помилку в біографії видатно-

го митця. А ще Віктор Васильович мав надію привезти у Кіровоград велику

виставку творів Похитонова з приватної колекції відомого російського бан-

кіра Отара Марганії. Мав з ним попередню домовленість, проте, на преве-

ликий жаль, щось не склалося.

Віктор Васильович був одним з організаторів виставки французького

художника Жана Песке (насправді митця польсько-українського похо-

дження Яна Пескевича) (1870-1949) в Україні. І хоча місцем його народ-

ження названо містечко Голта Ананіївського повіту, Петраков порадив мені

уважніше поставитися до цього живописця, його можливих зв’язків з на-

шим краєм.

І Віктор Васильович мав рацію. В деяких джерелах, як місце народжен-

ня Жана Песке, фігурує наш Голованівськ, а дитинство його взагалі минуло

у маєтку батьків Новосілка поблизу Голованівська.

Віктор Васильович від самого початку був палким пропагандистом та

агітатором моїх щорічних «Історичних календарів Кіровоградщини» (світ

побачили уже 12 альманахів). А для мене найвищою оцінкою стало його

визнання: «Читаются, как детектив».

Книга без автографа, вважав Петраков, — неповноцінна. Тому, даруючи

йому календарі, я намагався робити присвяти оригінальними і нестандарт-

ними. Згадав навіть, що у молодості трохи займався «рифмоплетством».

У пам’яті, щоправда, застрягли лише дві віршовані присвяти, можливо, че-

рез те, що виявилися більш-менш вдалими. Так, після виходу книги Петра-

кова «Маленький Париж. Елисаветград в старой открытке», даруючи йому

черговий випуск «Історичного календаря», я відгукнувся на цю подію та-

ким чином:

Ни к чему вам мои советы –

На любое согласен пари,

Что град святой Елисаветы

Предпочтительней, чем маленький Париж!

Річ у тім, що я був не в захваті від назви «Маленький Париж», нага-

дував Віктору Васильовичу, що вона не оригінальна, адже ще у 1986 році

в СРСР великим накладом була видана книга російського письменника

Віктора Лихоносова про столицю Краснодарського краю місто Катерино-

дар (Краснодар) під назвою «Наш маленький Париж». Однак Петраков

234

Спомин про Віктора Петракова

занадто довірився авторитетному місцевому краєзнавцю, у недавньому ми-

нулому викладачеві російської словесності, про ефектний вислів Миколи

Добролюбова, який буцімто після відвідин Єлисаветграда назвав його «ма-

леньким Парижем». Звісно, недоброзичливці та заздрісники скористалися

цією похибкою сповна, виливши на автора та книгу не одне відро помиїв.

Тому Віктор Васильович мріяв її перевидати у виправленому та допов-

неному вигляді під назвою «Град Святой Елисаветы». Не судилося!

Ще одна моя присвята Петракову була такою:

Когда-нибудь, быть может,

И нас вспомянут тоже

За воскрешение былого

И доброго, и злого.

За то, что град святой Елисаветы,

Поэтами воспетый,

Который невозможно не любить,

Пытались все же воскресить,

За то, что были столь наивны

В попытках возвратить святое имя!

Окрема й велика тема — Петраков-

колекціонер, невтомний збирач єлиса-

ветградських старожитностей, унікумів

та раритетів. Якось я запитав його, чи

перевезе він їх до Москви. Віктор Васи-

льович навіть образився: «Я, наоборот,

все, что нахожу интересного по елиса-

ветградской тематике в России, препро-

вождаю сюда — в Кировоград. Мечтаю

о создании музея истории города Елиса-

ветграда — он этого заслуживает».

Більшу частину свого життя Петра-

ков досліджував у архівах та збирав

матеріали з історії Єлисаветградського кавалерійського училища, мріяв

написати серію книг про славнозвісний військовий заклад. Всі місцеві кра-

єзнавці про це знали, однак знайшлися серед них такі, що, так би мовити, перейшли дорогу Петракову. В одному з місцевих видавництв вони надру-

кували книгу про ЄКУ, повністю побудовану на запозиченнях з Інтерне-

ту. Звісно, Віктор Васильович був дуже розчарований їхнім нешляхетним

вчинком.

Якщо трохи пофантазувати і уявити, що Кропивницький знову стане

Єлисаветградом, то, на моє глибоке переконання, більш гідної кандидатури

235

Спомин про Віктора Петракова

на звання «Почесний громадянин Єлисаветграда», ніж Віктор Васильович

Петраков, годі й шукати.

Петраков відзначений багатьма високими державними нагородами Ро-

сійської Федерації. Якось я його запитав, а чому він і досі не «заслужений

працівник культури РФ». Напівжартома Віктор Васильович відповів:

— Предлагали несколько раз, но я отказался: уж больно оскорбитель-

ная аббревиатура: не хочу быть «засраком». Так у нас, в России, называют

«заслуженных работников культуры».

Петраков побував у багатьох країнах світу, зустрічався з видатними осо-

бистостями, був чудовим оповідачем, тому я настійно радив йому в одній

з присвят у календарі писати мемуари. «Да, рановато еще», — говорив він.

Віктор Васильович ніколи не скаржився на здоров’я. Лише після опера-

ції на серці я помітив, що він уже не такий жвавий, енергійний та бадьорий.

Я запитав його, настільки нагальною вона була. Чомусь, майже дослівно, запам’яталася його відповідь:

— Врачи сказали: «Желательно сделать. К тому же, пока вы работае-

те, для вас — государственного советника I класса — она будет бесплатной.

Выйдете на пенсию, придется выложить 1 миллион рублей. Подумайте хо-

рошенько».

Потім, уже після операції, стався нещасний випадок: на дачі Петракова

вдарив струм, і він казав, що чудом залишився живий. З цього приводу ми

ще й жартували, чи не з’явилися у нього екстрасенсорні здібності.

Віктор Васильович по суті створив і очолював організацію, повну наз-

ву якої запам’ятати було проблематично: «Федеральная служба по надзору

за соблюдением законодательства в области охраны культурного насле-

дия». Тому називали її просто — «Росохранкультура».

На цій посаді Петраков пережив і тріумф, і драму. Він пишався се рією

каталогів «Внимание, розыск» та «Внимание: возможно, подделка!», які

у 2006 та 2007 році були удостоєні національної премії «Лучшая книга

года». Ці сенсаційні видання, випуск яких ініціював Віктор Васильович, за колір обкладинок і за викривальний зміст називали «чорними книгами».

У першій мова йшла про викрадені з музеїв, приватних колекцій, бібліотек

та храмів твори мистецтва та рідкісні книг. У другій — викривалася тех-

нологія підробок картин відомих російських художників, які заполонили

художній ринок. Могутня художньо-мистецька мафія намагалася будь-що

перешкодити виданню цих книг: від спроб підкупу до погроз фізичного

знищення. Тому, поки книги друкувалися, Петракова та його команду ціло-

добово охороняв спецназ. Ці книги називали «бомбами». Спалахнули гран-

діозні скандали: чимало приватних колекцій, в які було вкладено шалені

гроші, складалися з підробок.

236

Спомин про Віктора Петракова

А драма сталася через конфлікт з губер-

натором Санкт-Петербурга Валентиною

Матвієнко. Губернаторша поскаржилася

на Росохоронкультуру Медведєву і Путіну:

мовляв, не дають дозволів на знесення ста-

рих будівель, а значить заважають розвитку

міста, інвестиціям у будівництво. Матвієнко

навіть просила президента та уряд РФ позба-

вити місто Санкт-Петербург статусу «исто-

рического поселения». Все закінчилося тим,

що Росохоронкультуру… ліквідували, приєд-

навши до міністерства культури, а Матвієн-

ко стала третьою особою в державі: головою

Ради Федерації Федерального Зібрання РФ.

От і подумалося, яке серце після пережитих потрясінь витримає такі

удари долі!

Віктор Васильович помер у день свого народження. Містики вважають, коли таке трапляється, то це означає, що людина повністю виконала свою

місію, своє призначення на землі. Якщо дати життя і смерті збегаються, то людина покидає цей світ з просвітленою душею. Такі пояснення, м’яко

кажучи, не втішають.

Невже Віктор Васильович більше ніколи не зателефонує:

— Я вас приветствую! Собираюсь к вам, на помидоры. Как они? Хоро-

шо родили? Ждите. До встречи.

P. S. Здається, понад усе Віктор Васильович любив дарувати книги.

За роки спілкування з ним у мене зібралася невелика бібліотечка книг

з його дарчими написами. Стаття й проілюстрована обкладинками книг, автором яких є Петраков.

237

ГРУДЕНЬ

4 (1898) — 120 років тому народився ( м. Новомиргород)

4

Степан Демидович Кожем’якін (Кожум’яка)

(1898-1989), педагог, українофіл, мостобудівник. У 1917 за-

кінчив земські педагогічні курси в Єлисаветграді, працював

народним учителем (до 1923). Навчався на вищих педаго-

гічних курсах у Новомиргороді. У 1926 закінчив факультет

соціального виховання Одеського інституту народної освіти, а у 1928 – мовно-лі-

тературний факультет. Тричі заарештовувався (1928, 1937, 1949), у тюрмах та

засланнях провів близько 20 років. У 1937 закінчив Харківський автодорожний

інститут. Володів кількома іноземними мовами. Звів декілька мостів із залізобе-

тону в Новомиргородському районі. Упродовж життя брав найактивнішу участь

у національно-громадському житті. Приятелював та листувався з Б. Антоненком-

Давидовичем, О. Гончаром, М. Стельмахом, В. Чорноволом та ін. Регулярно

виступав на захист української мови. Його пам’яті присвячено книгу «Планида

Степана Кожум’яки. Життя й діяльність» (упорядник Ю. Колісник), яку видано

у Черкасах (2004). Почесний громадянин м. Новомиргорода.

4 (1978) — 40 років тому народився ( м. Кіровоград)

4

Дмитро Вільямович Карпачов, практикуючий психо-

лог і популярний телеведучий. У 2003 закінчив КІСМ (спеці-

альність «маркетинг»), у 2007 КІРУЕ (спеціальність «психо-

логія»). На телебаченні працює з 2009. Був психологом-мо-

дератором політичної передачі «Шустер Live». Телеведучий

передач телеканалу СТБ: «Кохана, ми вбиваємо дітей», «Детектор брехні», «Один

за всіх», «Вагітна у шістнадцять», «Доньки-Матері», «Правила життя», «Врятуйте

нашу сім’ю». Постійний психолог-консультант та експерт багатьох інших телеві-

зійних проектів, зокрема тележурналу «Все буде добре!» Часто з успіхом висту-

пає з лекціями-концертами з проблем виховання дітей у багатьох містах України, неодноразово відвідував Кіровоград.

5 (1878) — 140 років тому народився ( хутір Кандиби біля

5

м. Білопілля на Сумщині) Олександр Олесь (справжнє

прізвище Кандиба Олександр Іванович) (1878-1944, м. Прага), поет. Перепохований в Україні в 2016 на Лук’я-

нівському кладовищі. Закінчив Харківський ветеринарний

інститут. Літературну діяльність почав у 1903. Перша збірка

поезій «З журбою радість обнялась» побачила світ у 1907. З 1919 перебував

у еміграції. З братами Тобілевичами познайомився у 1903 на відкритті пам’ят-

238

Пам’ятні дати грудня

ника І. Котляревському у Полтаві. Скориставшись їхнім запрошенням, побував

у Єлисаветграді у будинку Тобілевичів на вулиці Знаменській. Бажаним гостем

був у родині єлисаветградського нотаріуса, відомого українофіла В. О. Нікітіна

в його оселі на розі Великої Перспективної та Нижньо-Донської вулиць.

Відвідував також свого приятеля часів навчання у Харківському ветеринарному

інституті К. Хороманського – уродженця Єлисаветграда.

7 (1898) — 120 років тому народився ( м. Єлисаветград)

7

Микола Михайлович Тараканов (1898-1976), хоро-

вий диригент. Закінчив Київський музично-драматичний ін-

ститут ім. М. В. Лисенка (1926). Працював головним хормей-

стером Харківського (1932-1934), Київського (1934-1947), Донецького (1964-1966) театрів опери та балету. Був репре-

сований радянськими каральними органами (1944-1954). У 1964-1966 викладав

в Одеській консерваторії. За його участю поставлено понад 40 опер. Народний

артист України (1960). У Кіровограді встановлено меморіальну дошку на будин-

ку, в якому він народився.

8 (1923) — 95 років тому народився ( с. Новий Стародуб

8

Петрів ського району) Ілля Антонович Шевченко, педагог. Учасник Другої світової війни. Після закінчення

військового училища командував батареєю, Отримав інва-

лідність. У 1947 закінчив Київський педагогічний інститут.

З 1951 по 1978 – директор Олександрійської СШ № 13, яку було визнано однією з кращих в Україні. «Справжнім майстром педагогіч-

ного процесу» назвав Шевченка В. О. Сухомлинський у книзі «Серце віддаю ді-

тям». Олександрійський педагог резензував книги павлиського Добротворця.

З 1969 – науковий кореспондент НДІ педагогіки УРСР. Кандидат педагогіч-

них наук (1978). З 1978 по 1987 викладав у КДПІ ім. О. С. Пушкіна. Автор по-

над 20 наукових праць: «Питання ідейно-морального виховання в творах

В. О. Сухомлинського», «Виховна робота в школі-інтернаті та школах з продов-

женим днем» та ін. Після цього викладав в Олександрійському педагогічному

коледжі ім. В. О. Сухомлинського. Лауреат обласної педагогічної премії імені

Василя Сухомлинського (2005). Почесний громадянин м. Олександрії.

8 (1928) — 90 років тому народився ( м. Зінов’євськ)

Микола Йосипович Кваша

8

(1928-2007), інженер-

конструктор, корифей підводного суднобудування. Пережив

голод 33-го та німецько-фашистську окупацію Кірово града.

У 1953 з відзнакою закінчив енергомашинобудівний фа-

культет Харківського політехнічного інституту. Був направ-

239

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

лений на роботу на завод «Красное Сормово» у місто Горький, на якому працю-

вав понад 50 років. У 33 роки став головним інженером ЦКБ, одночасно – голов-

ний конструктор атомного підводного човна (проект 945) «Барракуда». З 1993

– Генеральний директор і Генеральний конструктор ВАТ «ЦКБ «Лазурит». Брав

безпосередню участь у проектуванні всіх підводних човнів ЦКБ, про що свідчать

понад 50 авторських свідоцтв і патентів на винаходи. Атомні підводні човни його

останніх проектів продовжують охороняти морські рубежі Росії. Лауреат премії

Уряду Російської Федерації за створення ефективних багатофункціональних ря-

тувальних глибоководних апаратів у титановому корпусі (1998). Почесний гро-

мадянин Нижегородської області (1996). Почесний працівник газової промисло-

вості. Почесний доктор Нижегородського державного технічного університету.

Лауреат міжнародної премії Ертсмейкер у номінації «За сохранение и развитие

интеллектуально-кадрового потенциала предприятия в период переходной эко-

номики». У грудні 2008 на фасаді будинку № 178 по вулиці Комінтерна відкрито

меморіальну дошку. Герой Росії (1993).

9 (1903) — 115 років тому народився ( с. Стоянівка Єлиса-

9

ветградського повіту, нині Новоукраїнського району)

Степан Омелянович Стеценко (1903-?), державний

і партійний діяч УРСР. З 1920 по 1922 перебував у лавах

Червоної Армії. Після закінчення радянсько-партійної шко-

ли з 1923 по 1932 працював у партійних, комсомольських

і профспілкових органах на Єлисаветградщині. У 1931-1932 – редактор газети

«Зінов’євський пролетарій». З 1932 працював завідувачем відділу, другим се-

кретарем Ворошиловградського міськкому партії, секретарем партійного ко-

мітету паровозобудівного заводу в м. Ворошиловграді. Один з організаторів і

керівників підпільного і партизанського руху в Україні під час Другої світової

війни. У 1942-1943 – секретар Ворошиловградського підпільного обкому партії, прототип одного з персонажів роману О. О. Фадеєва «Молода гвардія» комуніста

Проценка. Письменник Борис Горбатов у повісті «Нескорені» Степана Стеценка

вивів у образі головного героя Степана Яценка. Після війни перебував на партій-

ній роботі у Ворошиловградській, Чернівецькій і Черкаській областях. 1967-1975

– перший заступник Голови Президії Верховної Ради УРСР. Депутат Верховної

Ради УРСР (1963-1967).

10 (1953) — 65 років тому народився ( с. Димино Мало-

10

висківського району) Володимир Павлович Пойда, фізик, художник. У 1969 з похвальною грамотою закінчив

Лозоватську 8-у школу, а у 1971 – із золотою медаллю

СШ № 3 у Малій Висці. Випускник фізичного факультету

Харківського університету (1979), відтоді працює у ньому.

240

Пам’ятні дати грудня

Кандидат фізико-математичних наук (1986). Доктор технічних наук (2003), про-

фесор кафедри експериментальної фізики Харківського національного універ-

ситету ім. В. Н. Каразіна. З дитинства захоплюється живописом (улюб лені жанри

– пейзаж і натюрморт). Працює у техніці олійного, акварельного та пастельно-

го живопису. Неодноразово брав участь у виставках самодіяльних художників

м. Харкова. Влаштував три персональні виставки (1999, 2000, 2005).

12 (1908) — 110 років тому народився ( м. Єлисаветград)

12

Юхим Якович Дорош (1908-1972), письменник, мис-

тецтвознавець. Закінчив Єлисаветградське земське реальне

училище. Навчався на Центральних курсах Асоціації худож-

ників Росії (1928-1931). Друкуватися почав з 1935. Автор

6 книг оповідань, 4 книг нарисів, двох повістей. Завідував

відділом прози журналу «Новый мир». Кілька видань витримав «Деревенский

дневник» (1956-1973), читацький успіх мали також книги мистецтвознавчих

нарисів «Живое дерево искусства» (1966, 1970), «Размышления в Загорске»

(1967), «Обряды в России» (1969). Спогади про дитинство в Єлисаветграді

містить книга «Дождь пополам с солнцем» (1970).

12 (1893) — 125 років тому народилася ( м. Єлисаветград)

12

Марія Аркадіївна Смушкова (дівоче прізвище Гар) (1893-1986), бібліотекознавець, організатор бібліотечної

справи в СРСР, педагог. Після закінчення Воронезької гімна-

зії у 1912 навчалася на історико-філософському факультеті

Московських Вищих жіночих курсів. У 1916 вийшла заміж

за випускника Єлисаветградської гімназії Вадима Васильовича Смушкова, який

став відомим ученим-економістом (розстріляний у 1938), мала від нього двох до-

чок. У 1918 познайомилася з Н. К. Крупською, дружиною В.І. Леніна, стала її найвід-

данішою соратницею в організації бібліотечної справи в СРСР. З 1920 до 1931 за-

ймала керівні посади у цій галузі: завідувачка Бібліотечного відділу Наркомосвіти, голова Центральної бібліотечної комісії, головний редактор журналу «Красный

библиотекарь» (з 1923). У 1923 розлучилася зі Смушковим і стала дружиною

Юхима Ілліча Рубінштейна, завідувача відділу Книготоргового об’єднання держав-

них видавництв. У цьому шлюбі також народилися дві дочки. У 1924 очолювала

оргбюро Першого Всеросійського бібліотечного з’їзду. За її редакцією у 1930 світ

побачив ґрунтовний «Справочник библиотекаря» та інші праці. У 1936 році після

арешту Юхима Рубінштейна та його засудження на 5 років виправно-трудових та-

борів не відмовилась від контактів з «ворогом народу», за що в адміністративному

порядку з дітьми була вислана в Челябінську область. Працювала вчителькою ні-

мецької мови у сільській школі. У 1951 Рубінштейна засуджують вдруге на 8 років

241

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

заслання у Красноярському краї, і Смушкова добровільно їде за ним. У 1955 чоло-

віка реабілітували, подружжя відновили в партії, і вони повернулися до Москви.

12 (1918) — 100 років тому народилася ( м. Миколаїв) 12

Лідія Петрівна Тімош (1918-2000), актриса. У 1941

закінчила Одеський театральний технікум. З 1941 по 1983

служила в Кіровоградському обласному українському

музично-драматичному театрі ім. М. Л. Кропивницького.

Серед кращих ролей – Тетяна («Суєта» Карпенка-Карого), Лимариха («За двома зайцями» Старицького), Мавра («У неділю рано зіл-

ля копала» за Кобилянською), Ковалиха («Голубі олені» Коломийця), Комісар

(«Оптимістична трагедія» Вишневського) та ін. Дочка – народна артистка РРФСР

Світлана Георгіївна Семенова. Чоловік – народний артист УРСР Георгій Гнатович

Семенов. Народна артистка УРСР (1968).

13 (1893) — 125 років тому народився ( с. Веселі Терни

13

на Катеринославщині) Панас Васильович Феденко

(1893-1981), письменник, публіцист, історик. Закінчив

Олександрійську гімназію (1913), історико-філологіч-

ний факультет Петербурзького університету. У 1917-1918

– член Центральної Ради, редактор друкованих орга-

нів УСДРП «Наше слово» та «Наша справа». У 1919-1920 – член ЦК УСДРП, учасник Першого Зимового походу армії УНР. З 1920 в еміграції (Польща, Чехословаччина, Німеччина, Англія). Професор Українського Педагогічного ін-

ституту ім. Драгоманова (з 1926) та Українського Вільного університету у Празі (з

1934). У 1933 від імені УСДРП підписав протест-відозву до соціалістичних партій

і робітничих організацій світу у зв’язку із штучним голодом в Україні. У 1950-1967

брав активну участь у діяльності Української Національної Ради в екзилі. Автор

багатьох історичних праць та повістей.

13 (1978) — 40 років тому народився ( с. Свердлівка Світло-

13

водського району) Віталій Нуралійович Іскандаров

(1978-2015), герой АТО. У 1995 закінчив Павлівську ЗШ

Світловодського району. Служив старшим сапер-грана-

тометником у 57-й окремій мотопіхотній бригаді. Зник

безвісти 6.02.2015 після бою поблизу с. Чорнухине

(Попаснянський район Луганської області) під час танкової атаки російських

збройних формувань. Згодом упізнаний серед загиблих. Похований на батьків-

щині в с. Свердлівка. На фасаді Павлівської ЗШ відкрито меморіальну дошку.

Занесений до Книги Пошани Світловодського району. Нагороджений (посмерт-

но) орденом «За мужність» III ступеня (2015).

242

Пам’ятні дати грудня

14 (1878) — 140 років тому народився ( м. Балта Подільської

14

губернії) Віктор Антонович Гашинський (1878-1935), архітектор.

Випускник Єлисаветградського земсько-

го реального училища. На фото, зробленому в ательє

Д. Харлаба, Гашинський представлений після закінчення

ЄЗРУ. У 1907 закінчив механічне відділення Імператорського

Московського Технічного училища. Жив і працював у Москві. Представлений

в ілюстрованому біографічному довіднику «Зодчие Москвы времени эклектики, модерна и неоклассики (1830-1917 годы)» (1998). Був співробітником архітек-

турного бюро Нірнзеє, працював у Московському управлінні охорони здоров’я.

Збереглося декілька будинків, споруджених за його проектами. Зокрема, буди-

нок на вул. Великій Садовій, № 6 (1916), розташований поруч з будинком № 10

із знаменитою квартирою № 50, де жив письменник М. Булгаков, який описав її

в романі «Майстер і Маргарита».

14 (1928) — 90 років тому народилася ( м. Новогеоргіївськ, 14

Світловодськ)

Тамара Олександрівна Бажан

(1928-2005), лікар-гігієніст. У 1954 закінчила Дніпро петров-

ський медичний інститут, де й працювала з 1957. Від 1976

– професор кафедри соціальної гігієни й організації охо-

рони здоров’я, від 1998 – професор-консультант кафедри

соціальної медицини, організації та управління охорони здоров’я. Доктор медич-

них наук (1983), професор (1984). Наукові дослідження у галузі теорії та історії

української медицини, розвитку соціальної гігієни та охорони здоров’я.

19 (1883) — 135 років тому народилася Марія Іванівна

19

Тобілевич (за чоловіком Кресан) (1883-1957), педагог, перекладач. Дочка С. В. Тобілевич, яку І. Карпенко-Карий

виховав як власну. Дитинство пройшло на Хуторі Надія.

Освіту здобула у Полтавському інституті шляхетних дівчат

і на курсах французької мови у Парижі. Диплом давав пра-

во викладати французьку мову у будь-яких навчальних закладах світу. Майже

чверть століття учителювала. Українською мовою переклала твори О. Бальзака, Е. Скріба, Р. Тагора, В. Шекспіра. Допомагала Панасові Саксаганському в літе-

татурній праці. Підготувала до друку спогади своєї матері Софії Тобілевич «Мої

стежки і зустрічі» (1957). Звинувачувалась у приналежності до так званої Спілки

визволення України (1930), була вислана за межі Києва. В окупованій столиці

України (1941-1943) організувала своєрідний дитячий навчально-виховний теа-

тральний комплекс: курси крою та шиття, ляльковий театр та їдальня. Він роз-

міщувався у приміщенні школи № 119 під назвою «Будинок дитини». У закладі

243

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

працювали 15 учителів та вихователів. Створила рукописний «Буквар», розроби-

ла методичні рекомендації. Після визволення Києва (з січня 1944) була затвер-

джена директором Київського лялькового театру. Значну частину архіву батька її

чоловік передав до Кіровоградського обласного краєзнавчого музею. Похована

на Байковому кладовищі поруч з матір’ю С. В. Тобілевич.

19 (1928) — 90 років тому народився ( Архангельська область, 19

Росія) Микола Васильович Смолін (1928-1974), гео-

лог. У 1950 закінчив Дніпропетровський гірничий інститут.

Працював головним геологом у Сибіру, Казахстані, Україні.

З 1964 і до останніх днів трудився на Кіровоградщині.

За відкриття цінних покладів урану удостоєний звання

Героя Соціалістичної Праці. Лауреат Державної премії СРСР. Жив у селищі, яке

після смерті геолога названо на його честь, – Смоліне (Маловисківський район).

20 (1938) — 80 років тому народився ( с. Листо

падове

20

Новомиргородського району) Микола Ан

дрійо

вич

Суржок, поет, педагог. Навчався у Ново миргородському, а після його розформування – в Олександрійському пе-

дагогічному училищі. Закінчив з відзнакою філологічний

факультет Київського університету ім. Т.

Г. Шевченка.

Працював у Новомиргородському районі піонервожатим, учителем, директо-

ром школи. Голова Новомиргородського районного осередку Всеукраїнського

товариства «Просвіта». Голова районного літературно-мистецького об’єднання

«Вись». Автор збірки поезій «Із Золотого Поля» (2002). Переклав на українську

мову поему Тараса Шевченка «Слепая» (2005).

20 (1968) — 50 років тому народилася ( м. Кіровоград)

20

Ольга Анатоліївна Пунгіна, художник, педагог.

Батьки – художники Анатолій Пунгіна та Емілія Руденко.

Випускниця СШ № 27 та Кіровоградської дитячої художньої

школи. У 1989 закінчила живописне відділення Одеського

художнього училища ім. М. Б. Грекова, у 1994 – Українську

академію друкарства (відділення графіки за спеціальністю «художник-графік

з художньо-технічного оформлення друкованих видань»). З 1995 – викладач

кафедри образотворчого мистецтва та дизайну мистецького факультету КДПУ

імені Володимира Винниченка. Кандидат педагогічних наук. Працює в галузі гра-

фічного дизайну, станкової графіки, монументально-декоративного живопису

(левкаси ресторану «Максим», бар готелю «Європа», ресторан «Козача заста-

ва» у Кіровограді та ін.). Брала участь у багатьох всеукраїнських, міжнародних, обласних, персональних художніх виставках. Твори зберігаються у державних

244

Пам’ятні дати грудня

і приватних колекціях в Україні та за кордоном. Член Національної Спілки ху-

дожників України (2000). Лауреат обласної мистецької премії імені Олександра

Осмьоркіна (2013).

21 (1923) — 95 років тому народився ( смт Городниця

21

Новоград-Волинського району Житомирської облас-

ті) Арон Якович Розенберг (1923-2006), педагог.

Закінчив історичний факультет Київського університету

(1951). Працював у школах Кіровограда, обласному ін-

ституті удосконалення учителів. Доктор педагогічних наук

(1988), професор КДПІ ім. О. С. Пушкіна (1990). 17 років перебував у товариських

стосунках з В. О. Сухомлинським, невтомний пропагандист спадщини видатного

педагога. В. О. Сухомлинський написав схвальний відгук на кандидатську дисер-

тацію Розенберга «Виховання у підлітків відповідального ставлення до навчання

в процесі колективної діяльності»: «Здобувач – один з кращих учителів і класних

керівників Кіровоградської області…» Автор 30 книг і брошур, 170 статей у київ-

ських та московських педагогічних часописах.

23 (1933) — 85 років тому народився ( м. Зінов’євськ)

Вадим Миколайович Авдєєв

23

(1933-1997), співак

(тенор), педагог. Закінчив Київську консерваторію (клас

Д. Петриненко). Був солістом Ансамблю пісні і танцю

Київського військового округу (1956-1958), Українського

народного хору ім. Г. Верьовки (1958-1960), Київської

філармонії (1960-1986). У 1962 став лауреатом 1-го республіканського кон-

курсу ім. М. Лисенка (1-а премія). З 1987 до 1997 працював педагогом студії

Українського народного хору ім. Г. Верьовки. Заслужений артист УРСР (1969).

23 (1973) — 45 років тому народився ( м. Мала Виска)

23

Віталій Вікторович Парастюк, художник. Закінчив

художньо-графічний факультет Південноукраїнського пе-

дагогічного університету імені К. Д. Ушинського (м. Одеса).

Під час навчання освоїв різноманітні графічні техніки, відда-

ючи перевагу офорту; вивчав класичні друкарські графіки, особливий вплив на нього справила графіка Дюрера та Рембрандта. Нині пра-

цює у техніці глибокого друку – травлений офорт. Пише також картини й аква-

релі. Твори зберігаються у приватних колекціях та бібліотеках Бельгії, Голландії, Німеччини, Італії, Іспанії, Польщі, Швейцарії, Греції, Ізраїлю, США, Японії, Росії.

З 1997 активно представляє Україну на міжнародних виставках та конкурсах гра-

фіки малих форм (екслібрис), організованих товариствами європейських колек-

ціонерів, бібліотеками, музеями. Його ім’я внесено в міжнародну енциклопедію

245

Історичний календар Кіровоградщини 2018 рік

художників-графіків «Contemporary international Ex-libris artists» (Португалія, 2002). Основні твори, крім численних екслібрисів та видів Одеси (для VIP-гостей

міста), кольоровий офорт «Той, хто зустрiчає сонце», диптих «Ніч на Івана

Купала», «Перевтілення», живописне полотно «Той, хто утримує вітер» та ін.

25 (1948) — 70 років тому народився ( с. Смордва

25

Млинівського району Рівненської області) Анатолій

Іванович Романюк, актор, режисер, педагог. У 1976

закінчив Київський інститут театрального мистецтва іме-

ні Карпенка-Карого, де навчався акторській майстерності

у чудового педагога, заслуженого діяча мистецтв України, професора І.О. Молостової. З 1976 до 1989 працював у Рівненському облас-

ному драматичному театрі, де зіграв понад 70 ролей. З 1989 по 1993 слу-

жив у Кіровоградському обласному музичному драматичному театрі імені

М. Л. Кропивницького, де зіграв близько 15 ролей: Нечипір («Пошилися в дур-

ні» М. Кропивницького), Цокуль («Наймичка» І. Карпенка-Карого), Сталинський

(«Гріх» В. Винниченка) та ін. Заслужений артист України (1989). З 1993

року працює у Волинському обласному музично-драматичному театрі імені

Т. Г. Шевченка, викладає курс акторської майстерності у студентів Волинського

державного училища культури і мистецтв. Поставив декілька вистав у театрі.

Народний артист України (2008).

26 (1968) — 50 років тому народився ( м. Світловодськ)

26

Олег Олександрович Бабенко, літературознавець

та краєзнавець. У 1993 закінчив філологічний факультет

КДПІ ім. О. С. Пушкіна, у 2005 – Дніпропетровський регі-

ональний інститут державного управління Національної

академії державного управління при Президентові України.

Понад 10 років (1993-2003) викладав у «АLMA-MATER». Обіймав посади на-

чальника управління з питань внутрішньої політики обласної державної адміні-

страції, заступника начальника управління культури облдержадміністрації та ін.

З 2013 – директор Державного архіву Кіровоградської області. Автор-упорядник

книг: «Із степів калинових: фольклорні записи М. Смоленчука» (2002, 2006);

«Із сивого покоління: «М. Смоленчук – людина, письменник, учений» (2003); Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) «Ґандзя. Драма з часів Руїни (1663-1687)»

(2003), «Самоцвіти степів полинових. Із спостережень над творчістю видатних

земляків» (2012), «М. Смоленчук «Скарби Золотого Поля: вибрані краєзнавчі

розвідки, есеї та статті» (2016) та ін. Керівник авторського колективу та від-

повідальний редактор видання «Національна книга Пам’яті жертв Голодомору

1932-1933 років в Україні. Кіровоградська область» (2008). Голова обласної ор-

246

Пам’ятні дати грудня

ганізації Національної спілки краєзнавців України. Член правління Національної

спілки краєзнавців України. Член Національної спілки письменників України

(2014). Головний редактор щорічного видання «Між Бугом і Дніпром. Науково-

краєзнавчий вісник Центральної України» (2014). Лауреат обласної краєзнавчої

премії імені Володимира Ястребова (2004). Лауреат обласної літературної премії

імені Євгена Маланюка (2013).

28 (1968) — 50 років тому народився ( с. Салькове Гайво-

28

ронського району) Валентин Іванович Мельник, педагог, тренер з підготовки учнів до Всеукраїнських та

Міжнародних олімпіад з інформатики. Після закінчення фі-

зико-математичного факультету КДПІ ім. О. С. Пушкіна з 1993

по 1994 працював учителем математики та інформатики

Кіровоградської СШ № 29. У 1994 переїздить до м. Олександрії, викладає у місько-

му НВК. Після заснування у 2003 Олександрійського ліцею інформаційних техно-

логій займає посаду вчителя інформатики. Відтоді його вихованці регулярно пере-

магають на Всеукраїнських учнівських олімпіадах з інформатики. Зокрема у 2006

вони вибороли 8 дипломів переможців. Мельник – переможець Всеукраїнського

конкурсу «Учитель року – 2006», кращий учитель інформатики в Україні. Його ви-

хованець Владислав Симоненко завоював срібну медаль на Міжнародній учнів-

ській олімпіаді з інформатики, яка проходила у Мексиці (серпень 2006). З 2012

працює у навчальних закладах Кременчука. Нагороджений орденом «За заслуги»

3-го (2010) та 2-го ступенів (2015). Заслужений учитель України (2006).

30 (1918) — 100 років тому народився ( м. Новоукраїнка)

Матвій Абрамович Голбштейн

30

(1918-1992), поет,

журналіст. З 1933 по 1936 навчався у Харківському газетно-

му технікумі, у 1936-1938 – на курсах при Всеукраїнському

комуністичному інституті журналістики (Харків). Учасник

Другої світової війни. В армії пройшов шлях від солдата

до інструктора політвідділу з преси (1938-1950). Працював у редакціях район-

них газет, був директором вечірньої школи робітничої молоді у Харкові. Писав

єврейською мовою (ідіш). Автор поетичних збірок: «Іскри» (1938), «З гвинтів-

кою в руках» (1946). Друкувався у московському журналі «Совєтіш Геймланд»

(«Советская Родина»). У 80-ті писав також балади, сонети, поеми з багатою ко-

лористикою та ритмомелодикою. Частина рукописів творів письменника мовою

ідиш перебувала до 1994 в архівах радянських спецслужб. Збирав українські

народні пісні. Помер у Кіровограді.

247

ЄЛИСАВЕТГРАДСЬКИЙ ПОЛІЦМЕЙСТЕР

КЛАВДІЙ БЕЗСОНОВ –

ВИДАТНИЙ ДІЯЧ ПОЖЕЖНОЇ СПРАВИ

На самой вышке, обведенной незамысловатой

решетчатой оградой, с утра до вечера, и с ве-

чера до утра, равномерно, как маятник, взад

и вперед, во всем своем непревзойденном вели-

чии, шагал тот самый красавец-пожарный,

без которого не было бы ни города, ни уезда,

ни красоты, ни легенды.

Дон-Амінадо

У моїй колекції видатних особи-

стостей нашого краю (а це кілька ти-

сяч персоналій) кого лишень немає —

військові, громадські, релігійні діячі,

дипломати, політики, вчені, педагоги,

митці, спортсмени, інженери і т. д. По-

ліцейських та пожежників серед них

не було. Відтепер — буде!

У своїх знаменитих мемуарах «По-

езд на третьем пути» Дон-Амінадо від-

значає, що другою за важливістю персоною в Єлисаветграді, звісно після

міського голови Олександра Пашутіна, вважався поліцмейстер (начальник

поліції). В «Памятной книге Елисаветграда на 1901 год», в якій представ-

лені всі посадові особи міста, він значиться, як «полицмейстер, коллежский

асессор Клавдий Иннокентьевич Безсонов».

Це була доволі незвичайна особистість на такій специфічній посаді.

Життя і діяльність Безсонова руйнує усталене уявлення про поліцейсько-

го як «держиморду» (за іменем одного з персонажів комедії Гоголя «Реві-

зор»), уособлення самодура — владолюбної, обмеженої та жорстокої особи.

Про Клавдія Іннокентійовича можна сказати, що головною справою його

життя була пожежна безпека, начальником поліції він був за сумісництвом.

А зацікавитися цією особистістю змусило ось що.

Свого часу, читаючи книгу, присвячену історії спорудження в Єлиса-

ветграді лікарні Св. Анни, видану в 1908 році, я звернув увагу, що на її за-

кладанні 2 липня 1902 року були присутні найповажніші мешканці міста

(благодійниця А. М. Дмитрян, голова місцевого комітету Червоного Хреста

П. Л. Ревуцкий, міський інженер Є.Ф. Тамм, міський голова О. М. Пашутін, 248

Єлисаветградський поліцмейстер Клавдій Безсонов

начальник кавалерійського училища

О. В. Самсонов та багато інших). Однак

серед промов, тоді виголошених, у книзі

наводиться лише виступ поліцмейстера

Безсонова: «Настоящее пожертвование

является, бесспорно, самым выдающим-

ся из всех мне известных. Обыкновен-

но люди дают только деньги и считают

свое дело оконченным; само благотво-

римое учреждение заботится о приведе-

нии в исполнение воли жертвователя.

Здесь мы имеем не то: А. М. Дмитрян

не только жертвует деньги, она жертву-

ет и свой труд, свое неусыпное наблю-

Єлисаветградські пожежники.

дение, которое тем более ценно для нас, Фото А. Вітліна. Початок ХХ ст.

что А. М. Дмитрян обладает хозяйствен-

ным знанием и опытом. Не сомневаюсь, что стоимость здания в несколь-

ко раз будет выше предположенной сметы потому, что А. М. сама строит, не задаваясь мыслью, сколько это будет стоить, а только желая соорудить

больницу согласно последнему слову науки, для чего обращается к компе-

тенции комитета и врачей. Только глубокая уверенность в пользе этого дела

и глубокая обдуманность в необходимости его при современных требова-

ниях жизни и науки могли дать такую энергию жертвовательнице».

І далі упорядник книги лікар Юцевич зазначає: «Слова Безсонова при

постройке больницы вполне оправдались». Подумалося тоді, от який інте-

лігентний начальник поліції був у Єлисаветграді. Пошуки в Інтернеті відо-

мостей про Клавдія Іннокентійовича перевершили всі сподівання, щоправ-

да, як не дивно, біографічної довідки (коли й де він народився, де навчався, коли помер тощо) відшукати не вдалося. Щодо дати народження, то по-

щастило натрапити на інформацію, що в 1903 році Безсонову виповнилося

52 роки, а отже найімовірніше це сталося в 1851 році. Вдалося відшукати

лише один фотознімок Безсонова і то, на жаль, сумнівної якості. Мова у цих

відомостях в Інтернеті йде переважно про діяльність Клавдія Іннокентійо-

вича як пожежника. У ті часи поліцмейстеру підпорядковувалася й пожеж-

на частина, тобто був він ще й брандмейстером. Херсон, Єлисаветград та

Харків — ось міста, в яких він служив.

Надзвичайно цікаві спогади про Клавдія Безсонова залишив видат-

ний актор та режисер Павло Гайдебуров (1877-1960). Разом із дружиною

Н. Ф. Скарською він створив у Єлисаветграді власну драматичну трупу, з

якою виступав у Зимовому театрі Кузьмицького у 1901-1902 роках. У мему-

арах «На сцене и в жизни» перебуванню в Єлисаветграді присвячена окрема

249

Єлисаветградський поліцмейстер Клавдій Безсонов

глава. Ось як Гайдебуров змальовує першу зустріч

з Безсоновим: «Мне навстречу поднялся громозд-

кий рыхлый человек в военной форме и неопреде-

ленного вида: широчайшее лицо с двойным подбо-

родком и отвислыми щеками отличалось необык-

новенной подвижностью. Только с трудом мне уда-

лось охватывать разнородные настроения, которые

сменялись одно за другим, пока он рассматривал

меня с довольно бесцеремонным любопытством».

Однак перше враження виявилося оманливим, і

Гайдебуров з подивом відзначає: «…Между нами

возникло что-то, что превратило наши дальнейшие

Клавдій Безсонов

встречи в сближение совсем особого рода, — стало

похоже на то, как если бы чудак в штатском платье нашел бы общий язык

с истинным театралом в полицейской форме».

Надалі, коли Гайдебуров відвідував Безсонова, той «тащил меня в сто-

ловую к жене, и там я должен был им двоим рассказывать о новых поста-

новках, делиться подробностями о трактовке очередной классики; были

и десятки других расспросов, иногда наивных, любопытствующих, иногда

перемешанных с критикой, иногда с восторженными похвалами и с неиз-

бежными рассказами о Казани, откуда были Безсоновы».

Найбільш повна інформація про Безсонова міститься у журналах «По-

жарный. Вестник пожарного дела в России». Його видавцем став відомий

пожежний діяч, граф О. Д. Шереметьєв, а першим головним редактором був

Олександр Павлович Чехов (1855-1913), брат знаменитого письменника.

Уже в № 1 за 1892 рік повідомляється про вихід у світ брошури херсон-

ського брандмейстера Безсонова «Противопожарный вопрос и пожарная

реформа», виданій роком раніше. У рецензії зазначається: «…Самый вопрос

Безсонов разделяет на две половины: противопожарную и огнегаситель-

ную. Для достижения успеха в деле автор высказывается за учреждение

противопожарных присутствий под ведением губернской администрации, состоящей из нескольких лиц. Это учреждение издает обязательные про-

тивопожарные постановления и проверяет правильность страховой оценки

имуществ. Затем автор довольно подробно останавливается на огнегаси-

тельной части пожарного дела и с особенной симпатией проектирует обяза-

тельные взносы с целью образования вспомогательного фонда для пожар-

ных. Брошюра читается с большим интересом и полна во многих случаях

вполне здравых мыслей, показывающих, что автор — один из очень хоро-

ших знатоков пожарного дела».

Власне кажучи, цією працею Клавдія Іннокентыйовича й започаткову-

ється новітня історія пожежної справи в Російській імперії. Саме після її

250

Єлисаветградський поліцмейстер Клавдій Безсонов

появи 14 червня 1892 року в Санкт-Петербурзі відкрився I з’їзд російських

діячів пожежної справи та виставка пожежної техніки й був заснований

вищезгаданий журнал. На з’їзді, що тривав 10 днів, із запальною, можна

навіть сказати полум’яною промовою (як і належить справжньому вогне-

борцю!) виступив Безсонов: «Все службы ежедневно имеют начало и ко-

нец. Пожарная же служба — вечная, беспрерывная, денно и нощно двадцать

четыре часа в сутки каждый пожарный на службе, не исключая ни одного

дня в году. Это все равно, что служба войска во время военной кампании».

А на виставці, про що писала тодішня преса, «особое внимание заслу-

жил сельский пожарный обоз конструкции Безсонова, чрезвычайно удоб-

ный и практичный».

У 1895 році Клавдій

Безсонов разом з гра-

фом О.Д. Шереметьєвим,

засновником і головою

Всеросійського пожеж-

ного товариства, розро-

бив «Проект пожарной

реформы в России».

У 1897 році Безсонов

підготував статистичну

працю про загиблих, по- Єлисаветградське пожежне товариство. 1909 рік.

калічених та поранених

Світлина з журналу «Пожарное дело»

пожежників за 5 років

(1892-1897), яка мала на меті посприяти заснуванню благодійного фонду.

Журнал «Пожарное дело» в 1897 році відзначав: «Заслуживают исключи-

тельного внимания… два пожарных деятеля, явившихся пионерами общего

пожарного дела, эти деятели: Е. В. Богданович и К. И. Безсонов. В то время, когда пожарное дело России находилось в зачаточно-хаотическом состоя-

нии, только отдельные личности, такие как Богданович и Безсонов, направ-

ляли свой труд и энергию на активную деятельность по его устройству».

У статті підкреслюється: «…Маститый пожарный деятель Клавдий

Иннокентьевич Безсонов с молодых лет отдавался святому делу борьбы

со страшным народным бичом. Он начал свою пожарную службу в 1884 г.

в скромной должности брандмейстера. Изучив хорошо пожарную технику

и тактику, Клавдий Иннокентьевич горячо и энергично принялся работать…

Пожарные команды под руководством К. И. Безсонова стали образцовыми

по своему оборудованию и представляли действительно исключительное

и редкое явление в нашей пожарной охране. Спокойный и уравновешенный

внешне Клавдий Иннокентьевич до конца своей жизни остался страстным

и беззаветным пожарным борцом…»

251

Єлисаветградський поліцмейстер Клавдій Безсонов

Втім, головною заслугою Безсонова у розвитку пожежної справи в Ро-

сійській імперії названа його агітаторська діяльність: «Он первый начал

настойчиво и систематически будировать русское общество, стараясь

обратить его внимание на повсеместное плачевное положение дела огне-

тушения, на полное неустройство средств и сил борьбы с пожарами и на

насущную необходимость заняться разрешением давно уже назревшего по-

жарного вопроса».

Отже, в 1901 році посаду поліцмейстера Єлисаветграда посів «маститый

пожарный деятель». І хоча перебування Безсонова у нашому місті було не-

тривалим (менше двох років), запам’ятався він багатьом.

У 1902 році Клавдій Іннокентійович іде на серйозне підвищення — при-

значається поліцмейстером губернського Харкова і перебуває на цій посаді

понад 8 років. Слід відзначити, що й обов’язки начальника поліції Безсонов

виконував сумлінно й успішно. Хоча починалося все не дуже вдало. У лип-

ні 1902 року есери здійснили замах на харківського губернатора князя Обо-

ленського. Сам губернатор не постраждав, а от щойно призначений поліц-

мейстером Харкова Клавдій Іванович отримав серйозне поранення в ногу, в якій застрягли три осколки від розривної кулі терориста.

У 1905 році Безсонов своєрідним способом утихомирив робітників

Харківського паровозобудівного заводу, запропонувавши одному із орга-

нізаторів страйку помірятися… пузом: «Ишь, плохо ему живется, бастует, а посмотри, брюхо-то у тебя больше моего». Потім фамільярно поплескав

опонента по «видатній» частині тіла. Робітники оцінили вдалий жарт Клав-

дія Іннокентійовича, і пристрасті були вгамовані.

Та особливо, як начальник поліції, Безсонов відзначився в 1909 році, коли викрив одного з найгеніальніших шахраїв в історії, який упродовж ба-

гатьох років видавав себе за найстарішого солдата-довгожителя, вахмістра

імператорської армії. Звали його Андрій Миколайович Шмідт (1772 — піс-

ля 1909). Помилки в даті народження немає. Шмідт стверджував, що йому…

136 років, на військовій службі він перебував з 1796 по 1892 рік, тобто май-

же 100 років, брав участь ледве не у всіх головних баталіях ХIХ століття, мав 40 нагород. Розмір його пенсії був просто фантастичним — 1 200 рублів!

Шмідт постійно мешкав у Тифлісі. Був удівцем, єдиний син загинув

на російсько-турецькій війні. Сучасники змальовують його так: «В 1909 году

ветеран ходил еще без посторонней помощи, только опираясь на палку, слышал хорошо, говорил внятно, но видел плохо и когда смотрел на часы, держал их совсем к глазам. По его словам он никогда не употреблял спирт-

ных напитков и не курил, а только любил нюхать табак». Оскільки вахмістр

служив у багатьох військових частинах, то його запрошували на всі полкові

свята, і він мандрував по Російській імперії із свята на свято.

252

Єлисаветградський поліцмейстер Клавдій Безсонов

24 липня 1909 року Шмідт, повертаючись з чергового ювілею, звернув-

ся в управління Харківського поліцмейстера зі скаргою, що його обікрали

в поїзді. Замість документів потерпілий надав «нотариально заверенную

копию с копии Указа об отставке, в котором перечислялся его почти сто-

летний боевой путь, и справки, в которых устанавливалось, что он… имеет

право на бесплатный проезд по Российским железным дорогам».

Безсонову «документ» видався підозрілим. За словами Шмідта, оригі-

нал Указу про його відставку згорів під час пожежі. На запитання, коли був

виданий Указ, коли він згорів, коли була зроблена копія, Шмідт заплутався

остаточно. Крім того, Клавдій Іннокентійович звернув увагу на низку дріб-

них порушень в оформленні документів, що дало підстави для огляду речей

Шмідта. Серед них були виявлені «…выписки из судебных дел, из которых

выяснилось, что Шмидт был трижды судим судами Могилева, Москвы

и Владикавказа по статье 1412 Уголовного уложения (мошенничество).

Сумма мошеннических действий Шмидта оценивалась в 400 тысяч рублей.

Ветеран был немедленно взят под стражу».

Як склалась подальша доля «найстарішого ветерана» російської армії, невідомо. Аби не пильність Безсонова, то у 1912 році, коли відзначалося

100-річчя Бородинської битви, Шмідт був би головною зіркою урочисто-

стей з цієї нагоди.

Але ж яке промовисте прізвище у геніального афериста! Відразу зга-

дуються «діти лейтенанта Шмідта», герої роману «Золоте теля» Ільфа

і Петрова. Звісно, мова йде про «нащадків» іншого носія цього прізвища

— морського офіцера Петра Петровича Шмідта (1967-1906), який у 1905

році очолив заколот на крейсері «Очаков» і призначив себе командуючим

Чорноморським флотом. Про нього сьогодні пишуть, як про обдаровану, але психічно хвору людину. Петро Шмідт закохався в проститутку, навіть

одружився з нею, мав у цьому шлюбі сина Євгенія. А той під час громадян-

ської війни воював не за «червоних», а за «білих» (в армії Колчака), а потім

емігрував до Франції, де й помер у бідності. Зате в Радянському Союзі з

міфологізованого образу Петра Шмідта зробили культового героя першої

російської революції.

В історію правоохоронних органів Російської імперії Клавдій Іннокен-

тійович увійшов передусім як розробник проекту створення Поліцейського

інституту, який він, судячи з усього, писав у Єлисаветграді в 1901-1902 ро-

ках. У передньому слові Безсонов зазначав: «Для всякой государственной

и общественной службы у нас есть подготовительные, образовательные

и универсальные учебные заведения, с совершенно определенными спе-

циальными программами. Для такого же сложного и первой государствен-

ной важности дела, как полицейское, у нас до сих пор не существует ничего

такого, что могло бы дать начало полицейского образования и знаний…»

253

Єлисаветградський поліцмейстер Клавдій Безсонов

Навесні 1903 року Безсонов запропонував

свій проект Міністерству внутрішніх справ,

і вже у жовтні того ж року у Вільно була від-

крита перша в Росії поліцейська школа.

У 1912 році Безсонова обирають почес-

ним членом VI Міжнародного пожежного

конгресу. Учасників конгресу він вітає у при-

таманному йому піднесеному стилі: «Мы,

к несчастью, вечно в дыму — небесный склон

горит и слышен гул колоколов набатных

со всех концов света. Этот гул собрал нас

Єлисаветградський

сюда для того, чтобы измыслить такие поло-

брандмейстер

жения, которые остановили бы этот звон».

Антон Жицинський. 1904 рік.

У 1914 році з нагоди 30-річчя служіння

Світлина з журналу

російській пожежній справі Імператорське

«Пожарное дело»

Російське пожежне товариство нагородило колишнього єлисаветградсько-

го та харківського поліцмейстера Безсонова золотим нагрудним знаком.

А далі сліди видатного пожежника та поліцмейстера губляться у вихорі

буремного часу, позначеного Першою світовою війною, революцією 1917

року та громадянською війною. Подив викликає лише те, що й досі в Росії

не підготовлено ґрунтовного дослідження про видатну діяльність Безсоно-

ва в обох його іпостасях — вогнеборця та правоохоронця.

P. S. У статті використані дві світлини «Єлисаветградське пожежне то-

вариство» та «Єлисаветградський брандмейстер Антон Йосипович Жицин-

ський» з електронної виставки за матеріалами журналу «Пожарное дело»

на сайті Національної бібліотеки України імені В. І. Вернадського. На пре-

великий жаль, поіменно члени Єлисаветградського пожежного товариства

не названі. З невеличкої статті у журналі «Пожарное дело», присвяченої

Єлисаветградському брандмейстеру Жицинському, дізнаємося, що пожеж-

ну службу він розпочав у Варшаві в 1887 році. З 1898 по 1903 рік був поміч-

ником брандмейстера в Одесі. У 1902 році нагороджений золотою медаллю

за спасіння гинучих. Це сталося у пасажі Менделевича: «Антон Иосифович, поднявшись по механической лестнице на третий этаж, с огромным риском

для жизни, вывел задыхающихся в дыму учительницу и учениц, выломав

предварительно дверь от второго выхода из помещения школы. На том же

пожаре Антон Иосифович вынес из четвертого этажа почти задохнувшую-

ся женщину». З 1903 року — Жицинський брандмейстер м. Єлисаветграда.

254

ІМЕННИЙ ПОКАЖЧИК

А

Бродовий В.А. – 228

Горський О.В. – 146

Авдєєв В.М. – 245

Бродовий В.В. – 223

Гулавський В.Т. – 167

Авдієвський А.Т. – 165

Бродський Л.І. – 153

Гупало Д.М. – 82

Аведикова-Потоцька Є.А. – 97

Будулатьєв А.Б. – 71

Гурбанська А.І. – 227

Алексєєв М.В. – 177

Бузанов І.Ф. – 106

Д

Б

Булгаков І.С. – 57

Даценко В.В. – 225

Бабанський І.Т. – 144

Бульдович С.І. – 159

Даценко Л.І. – 58

Бабенко В.П. – 115

Бучацький Л.П. – 228

Дворниченко В.В. – 88

Бабенко О.О. – 246

В

Дворський А.М. – 133

Бадова Р.Г. – 207

Варун-Секрет С.Т. – 176

Дебогорій-Мокрієвич В.К. – 115

Бажан В.В. – 230

Василенко Ф.І. – 168

Дерезовський В.Г. – 145

Бажан Т.О. – 243

Васильєв В.В. – 229

Дзиговський О.М. – 70

Балановська Л.М. – 208

Верігіна І.К. – 129

Діордіца С.Г. – 228

Балога П.І. – 221

Верлоп В.К. – 222

Долгіх М.В. – 171

Баренбойм О.М. – 119

Вишневський А.А. – 137

Долуд А.Д. – 203

Барський М.І. – 59

Вікторов Г.В. – 112

Дон-Амінадо – 113

Безверхий В.В. – 131

Вільямс А.Р. – 190

Дорош Ю.Я. – 241

Безуля В.І. – 51

Вінницький В.П. – 130

Дорошев О.І. – 86

Бєлотьолкіна І.П. – 43

Войтюк Т.В. – 87

Достоєвська В.А. – 100

Бирзул В.І. – 211

Волгін О. – 81

Достоєвська Є.А. – 48

Біба П.М. – 135

Волков Ю.І. – 82

Дробницький Г.К. – 67

Білаш Г.Д. – 169

Волохін О.Й. – 84

Дудін С.М. – 165

Білецька-Бугайова Н.М. – 208

Волошинова Т.О. – 57

Дуров В.Л. – 129

Білопольський М.Г. – 100

Г

Е

Білостоцький Ю.І. – 102

Гавриленко О.Ф. – 190

Едігей В.Б. – 87

Білоус-Гарасевич М.С. – 202

Гайворонський Ф.П. – 129

Ерделі К.О. – 72

Білуха М.Т. – 54

Гаїцький О.В. – 74

Є

Близнець В.С. – 100

Галан В.В. – 201

Євпак М.Ф. – 121

Близнін Г.Я. – 206

Гашинський В.А. – 242

Євтушенко Д.Г. – 161

Блуменфельд Ф.М. – 98

Гейро А.Б. – 147

Бобрецький М.В. – 117

Ж

Гельфанд В.Н. – 80

Богдан К.С. – 203

Жебровський Б.М. – 187

Гернгросс Б.В. – 106

Богульський А.А. – 103

Жолдак О.І. – 89

Гершаник Р.В. – 72

Бойко В.М. – 46

Жук О.О. – 180

Гессен Б.М. – 164

Бойко Р.В. – 167

Журлива Олена – 137

Годованець М.П. – 182

Бойчук А.П. – 205

Голбштейн М.А. – 247

З

Бойчук М.К. – 210

Гончар О.Т. – 97

Забіляста Л.Л. – 179

Болтенко Ф.Д. – 102

Гончаренко С.У. – 132

Заболотний О.М. – 201

Бондар Л.І. – 52

Гордін Я.М. – 112

Завадський М.Р. – 185

Бондаренко В.М. – 113

Гордова Т.Ф. – 170

Загравенко А.Р. – 99

Босий О.Г. – 116

Гродеков В.І. – 48

Задеєнюк Е.Б. – 81

Бренгач О.А. – 114

Гродеков М.І. – 185

Задонцев А.І. – 159

Бровко Г.Л. – 167

Громовий В.В. – 64

Зима Б.М. – 149

Бровченко П.Я. – 135

Гроссман-Рощин І.С. – 66

Зіноватний В.І. – 229

255

Іменний покажчик

Зінов’єв Г.О. – 178

Кримський А.А. – 161

Марченко О.С. – 67

Золотаревський І.С. – 53

Крисаченко В.С. – 179

Марчук В.М. – 73

Зубко О.А. – 179

Кріпак В.А. – 103

Мар’яненко Іван – 120

І

Кропивка А.Ф. – 184

Масенко Т.Г. – 223

Іванець В.К. – 131

Кропивницька О.М. – 118

Матівос Ю.М. – 101

Іванко А.Б. – 44

Круть Ю.З. – 192

Махно Н.І. – 208

Ілючек Ю.С. – 183

Крюкова Н.В. – 224

Махно Ю.І. – 69

Ільїн А.М. – 170

Кужеєв Павло – 149

Маховська О.І. – 104

Іскандаров В.Н. – 242

Кузик Б.М. – 204

Медведєв Б.І. – 52

Іщенко О.О. – 177

Кузьминський А.І. – 152

Медов Давид – 56

Кулик Л.О. – 159

Мейтус Ю.С. – 54

К

Кульчицький М.Л. – 86

Мельник В.І. – 247

Кальченко Є.М. – 47

Курбатов В.І. – 59

Мельників Р.В. – 154

Канделакі В.А. – 85

Куценко Л.В. – 70

Михалевич О.І. – 148

Каневський А.М. – 85

Куценко П.І. – 147

Михайлов-Стоян К.І. – 88

Капелюха С.В. – 90

Кучинський Б.В. – 64

Мороз В.Л. – 59

Карін-Даниленко С.Т. – 204

Москаленко М.І. – 103

Карпачов Д.В. – 238

Л

Мошуренко В.П. – 69

Карталиш В.М. – 134

Лангемак Г.Е. – 150

Музика А.С. – 115

Квачук О.В. – 153

Лащенко Р.М. – 176

Кваша М.Й. – 239

Левицький Ф.В. – 112

Н

Клочек Г.Д. – 82

Лемберг О.Г. – 207

Набока Б.С. – 191

Коваленко І.І. – 134

Ленгауер Н.А. – 166

Надєждін А.М. – 136

Ковальов А.О. – 165

Лисий В.П. – 68

Нейгауз Г.Г. – 90

Ковальчук М.М. – 187

Литвиненко Л.А. – 132

Нещадим М.І. – 69

Коган С.Я. – 178

Литвинов О.І. – 166

Нікольський Ю.О. – 97

Кожем’якін С.Д. – 238

Лишневський О.Л. – 230

Новицький М.Д. – 56

Козленко С.М. – 154

Лішин Г.М. – 189

Новицький Р.О. – 222

Козуль П.Ф. – 84

Лобачевський С.В. – 209

Нога В.Я. – 52

Колесников М.А. – 204

Логачевська С.П. – 210

Носенко Н.С. – 225

Комаристов В.Ю. – 47

Логвиненко В.А. – 58

О

Кондратенко-Процун В.Ф. – 191

Лойтра П.Л. – 183

Озеров М.П. – 162

Константінов І.В. – 186

Луньов В.В. – 132

Окіпняк В.Г. – 137

Корепанов О.Я. – 160

Лучкевич В.С. – 55

Окснер А.М. – 69

Корж В.Ф. – 101

М

Олесь Олександр – 238

Корінь А.М. – 159

Макаренко А.С. – 83

Олінський І.Г. – 42

Корнєєв О.П. – 182

Макеєв Валерій – 161

Осипенко В.І. – 152

Косін Ю.О. – 188

Маковецька-Трофимчук Л.Г.

Осмоловський О.М. – 151

Костенко М.Й. – 191

–

225

Островерхий І.Л. – 83

Косюк Ю.А. – 120

Малєєв П.Т. – 147

П

Котляров Б.Я. – 223

Манько Л.Я. – 85

Павловський І.Д. – 118

Кравцов Л.П. – 165

Маргуліс Ю.А. – 153

Падурська Н.І. – 105

Кравчук А.Ф. – 80

Марков І.А. – 121

Панасюк М.І. – 186

Красицька К.М. – 168

Маркович Д.І. – 207

Парастюк В.В. – 245

Красюк І.А. – 148

Мартишевський К.К. – 164

Пахманов М.С. – 105

Крегул М.В. – 202

Мартовицький А.Н. – 170

Пашинін А.А. – 183

Кривенко Л.І. – 117

Марунич О.І. – 184

Пашукова Т.І. – 211

256

Іменний покажчик

Пестушко К.Ю. – 68

Синиця Г.І. – 46

Філер З.Ю. – 223

Петрушевский Д.М. – 180

Скальковський А.О. – 42

Філіппак А.В. – 221

Пашукова Т.І. – 211

Славинський М.Б. – 88

Филимонов Д.О. – 150

Пивовар А.В. – 98

Сметана М.Г. – 205

Флоровська К.В. – 73

Письменний С.І. – 224

Смірнов Ю.В. – 137

Флоровський Г.В. – 169

Пихтін В.Я. – 66

Смичек І.В. – 227

Фойницький О.Ф. – 163

Пишчевич С.Г. – 45

Смолін М.В. – 244

Фурдуй Р.С. – 152

Плахотіна М.С. – 169

Смушкова М.А. – 241

Х

Плачинда С.П. – 136

Сокальський Г.Г. – 192

Харитонов Є.О. – 117

Плотнір Ф.М. – 200

Сокур І.Т. – 149

Хворост А.В. – 66

Погребняк І.І. – 180

Соловйов В.С. – 54

Хлистов Ф.М. – 133

Пойда В.П. – 240

Сологуб Ф.К. – 71

Хмура О.О. – 65

Пономарчук В.С. – 128

Сосюра В.М. – 48

Хомчук О.В. – 135

Попов О.В. – 45

Спринчан Б.П. – 164

Холодна Віра – 162

Петрушевський Д.М. – 180

Становський О.Л. – 55

Хруслова Т.М. – 163

Похиленко В.Ф. – 162

Стежка В.А. – 103

Ч

Пунгіна О.А. – 244

Степанок В.І. – 56

Чебишев В.О. – 119

Пустовойт П.Г. – 98

Стеценко С.О. – 240

Чижевський І.К. – 200

Р

Стравінський Ф.Г. – 130

Чмихаленко В.П. – 57

Рабин П.С. – 184

Стратонов В.М. – 53

Ш

Равич Л.Й. – 145

Стратьєв В.П. – 114

Шаповалов С.Г. – 116

Райт-Ковальова Р.Я. – 99

Ступа В.І. – 114

Шворак М.М. – 164

Рибинок В.О. – 47

Стус В.С. – 50

Шевченко І.А. – 239

Рогов М.В. – 226

Сумцов В.П. – 101

Шевченко С.І. – 192

Рогожкін В.О. – 50

Суржок М.А. – 244

Шибанова І.А. – 226

Розенберг А.Я. – 245

Сухомлинський В.О. – 190

Шишкін В.І. – 84

Розенберг М.А. – 226

Т

Шкловський В.Б. – 51

Романов Ф.А. – 189

Танський Д.І. – 205

Шмарко М.П. – 130

Романовський О.К. – 72

Тараканов М.М. – 239

Шуйський М.Г. – 225

Романюк А.І. – 246

Тарковський В.О. – 202

Шульга В.А. – 222

Рубан С. – 221

Тереля Йосип – 209

Шульгина Н.Я. – 49

Рубець М.І. – 128

Тімош Л.П. – 242

Шульгин В.В. – 43

Рябков П.З. – 138

Тішкін О.В. – 68

Шурапов В.П. – 201

Рябченко С.В. – 128

Ткаченко Т.О. – 166

Шустер Є.М. – 83

С

Тобілевич М.І. – 243

Ю

Савицький І.І. – 181

Товстоніс В.П. – 87

Юра Г.П. – 49

Савченко В.З. – 146

Толстой Л.М. – 168

Савченко В.Ф. – 46

Толстой О.М. – 50

Я

Савченко О.В. – 113

Томашевський Борис – 229

Яковлєв Л.Г. – 89

Саінсус О.Д. – 148

Точинський А.С. – 160

Янчуков С.М. – 133

Сахаров В.В. – 118

Троц А.С. – 80

Яровий М.А. – 188

Секретарюк В.В. – 188

Тупчієнко В.О. – 171

Ярроу Пітер – 116

Семененко О.П. – 181

Ф

Яр Славутич – 51

Сєнчев С.О. – 145

Феденко П.В. – 242

Симчук В.Г. – 74

Федитник В.В. – 144

257

ЗМІСТ

Вірш Володимира Базилевського «Сльоза прощання».

Пам’яті В.О. Сухомлинського . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 3

Вірш Віктора Терена «Вулиця Сухомлинського» . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 4

Василь Сухомлинський: його предтечі, соратники і послідовники . . . . . 5

Пам’ятні дати січня. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 42

Подорож у російську та українську революції 1917 року

через Єлисаветград . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 60

Пам’ятні дати лютого . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 64

«Єлисаветградський Сковорода» Володимир Менчиць —

дядько Михайла Грушевського. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 75

Пам’ятні дати березня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 80

Як єлисаветградець став у США співробітником ЦРУ,

а його син – видатним музикантом та громадським діячем. . . . . . . . . . 92

Пам’ятні дати квітня. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 97

Ганна Родзевич (Іконникова): історія життя видатної жінки . . . . . . 107

Пам’ятні дати травня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 112

Ганнинське і Всеволожські: маленьке село з великою історією . . . . . . 122

Пам’ятні дати червня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 128

Село Копанки: генерал-лейтенант Олександр Оводов

і родина Ерделі . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 139

Пам’ятні дати липня. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 144

«Несмотря на отсутствие известности»:

Олег Мерцедін — фотохудожник радянського мистецтва . . . . . . . . . . 155

Пам’ятні дати серпня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 159

258

Напівзабутий полковник Харлампій Стаматьєв:

один з піонерів вітчизняної авіації . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 172

Пам’ятні дати вересня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 176

Загадки й таємниці легендарних пісень. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 194

Пам’ятні дати жовтня. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 200

Лев Толстой і єлисаветградці:

Єлисаветград — одна із столиць «толстовства» . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 212

Пам’ятні дати листопада . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 221

Спомин про Віктора Петракова . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 231

Пам’ятні дати грудня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 238

Єлисаветградський поліцмейстер Клавдій Безсонов —

видатний діяч пожежної справи . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 248

Іменний покажчик . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 255

259

Літературно-художнє видання

Володимир Миколайович Босько

ІСТОРИЧНИЙ КАЛЕНДАР КІРОВОГРАДЩИНИ

на 2018 рік

ЛЮДИ. ПОДІЇ. ФАКТИ

Головний редактор – Т.С. Самиляк

Технічний редактор – О.М. Корнілов

Редактор, коректор – С.М. Янчуков, О.В. Цимбаліст

Комп’ютерна верстка – В.М. Ященко

Обкладинка – Ю.В. Тарасова

Підп. до друку 1.12.2017. Формат 60x84/16.

Папір офсетний. Друк офсетний. Ум. др. арк. 15,11.

Замовлення № 1064. Наклад 500 пр.

Поліграфічно-видавничий центр ТОВ «Імекс-ЛТД»

Свідоцтво про реєстрацію серія ДК № 195 від 21.09.2000.

25006, м. Кропивницький, вул. Декабристів, 29

тел./факс (0522) 22-79-30, 32-17-05,

моб. тел.: (050) 457-24-24 – приймальня,

(068) 3700-470 – роздрібний продаж,

(068) 3700-477 – гуртовий продаж

E-mail: design@imex.kr.ua

facebook.com/ImexPublishing