Комунальний заклад «Кіровоградський обласний інститут післядипломної

педагогічної освіти імені Василя Сухомлинського»

²ÑÒÎÐÈ×ÍÈÉ ÊÀËÅÍÄÀÐ

Ê²ÐÎÂÎÃÐÀÄÙÈÍÈ

íà 2019 ð³ê

ËÞÄÈ. ÏÎÄ²¯. ÔÀÊÒÈ

ОУНБ

ім.Д.І.Чижевського

Кропивницький

«Імекс-ЛТД»

2018

УДК 94(477)(059.3)

ББК 63.3(4УКР-4КІР)Оя25

Видано в рамках Обласної програми з підтримки

книговидання та книгорозповсюдження 2016–2020 рр.

Автор-упорядник:

Босько Володимир Миколайович,   методист КЗ «КОІППО імені Василя Су-

хомлинського», лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястребо-

ва, лауреат обласної премії у галузі образотворчого мистецтва імені Олександра

Осмьоркіна.

Рецензенти:

Бик Адам Сергійович,    кандидат педагогічних наук, доцент, заступник ди-

ректора з науково-дослідної діяльності та міжнародного співробітництва

КЗ «КОІППО імені Василя Сухомлинського», лауреат обласної педагогічної премії

імені Василя Сухомлинського.

Бабенко Олег Олександрович,    директор державного архіву Кіровоградської

області, голова обласної організації Національної спілки краєзнавців України, лау-

реат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястребова, лауреат обласної

літературної премії імені Євгена Маланюка.

Друкується за рішенням вченої ради комунального закладу

«Кіровоградський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти

імені Василя Сухомлинського».

Відповідальна за випуск:

Корецька Людмила Вікторівна,   директор КЗ «КОІППО імені Василя Сухом-

линського», заслужений працівник освіти України.

Б 85

Босько В. М.

Історичний календар Кіровоградщини на 2019 рік. Люди. Події. Факти /

В.М. Босько. – Кропивницький : Імекс-ЛТД, 2018. – 260 с.

ISBN 978-966-189-467-8

14-й випуск альманаху, присвячений 265-й річниці заснування фортеці

Св. Єлисавети та 80-річчю утворення Кіровоградської області,  містить відо-

мості про ювілеї близько 400 визначних особистостей як минулих часів, так і

сьогодення (від середини 18-го століття до наших часів), пов’язаних з Єлисавет-

градським і Олександрійським повітами та сучасною Кіровоградською областю.

Історико-краєзнавчі нариси і розвідки розповідають про драматичні долі відомих

людей Степової Еллади. Зокрема представлено 25 біографічних довідок про наших

земляків – героїв АТО, які віддали життя за суверенітет і територіальну ціліс-

ність України. Видання ілюстроване, розраховане на широке коло читачів.

УДК 94(477)(059.3)

ББК 63.3(4УКР-4КІР)Оя25

ISBN 978-966-189-467-8

©  В.М. Босько, 2018

© «Імекс-ЛТД», 2018

МІЙ БОРГ

Я тим уже боржник, що українець зроду:

Бо доля, певне, в гуморі була,

Коли у посаг нам давала землю, й воду,

І голубого неба в два крила.

Мій ситий чорнозем плодючий, наче жінка.

Історія глибока, аж отерп.

Це, мабуть, тільки в нас на золоті обжинки

Завжди напохваті зі сміху литий серп.

Зайди в моє село – куди твому едему:

Ставок. Хрущі. Гаїв зеленограй.

А молодик такий, хоч зараз в діадему

Даруй своїй Чурай.

Багата моя Січ була не п’яним скопом –

Могутніми синами! І коли

Панічно борсалась перед врагом Європа,

Я вислав їх на смерть, щоб ми і ви жили.

Міцнюща моя кров! Жаркіша від огнива.

І, певно, не дарма татарський людолов

Вогонь моїх дівчат висмоктував хапливо,

Щоб освіжить свою уже осінню кров.

Женуть потужний сік мої гучні городи

В округлість кавунів, картоплі й цибулин.

Заходь і вибирай, як в тебе недороди.

У двері входь. У вікна вже були.

Я всесвіту боржник: не кожному вточило

Такого, як мені, пісенного вина.

То пригощаю: пий і прилучай до сили,

Хмелій і веселій – доволі вам і нам.

Не кожному така судилась вечорова

Тужава туга – неба досягти.

То я подарував у всесвіт Корольова –

Нехай і вам щастить безмежжя осягти.

3

Ні, я не обраний на ролю месіанську.

Усе, що мав, і все, що на віку

Дісталося мені від долі-посіванки,

Несу його на спільну толоку.

Це щастя – мати у вселенськім домі

Свої борги і місце у строю...

Я всесвіту боржник! Але комусь одному –

Не був. Не є. Й не буду. І на тім стою!

Борис Олійник

ПО УЛИЦЕ МОЕЙ КОТОРЫЙ ГОД

По улице моей который год

звучат шаги – мои друзья уходят.

Друзей моих медлительный уход

той темноте за окнами угоден.

Запущены моих друзей дела,

нет в их домах ни музыки, ни пенья,

и лишь, как прежде, девочки Дега

голубенькие оправляют перья.

Ну что ж, ну что ж, да не разбудит страх

вас, беззащитных, среди этой ночи.

К предательству таинственная страсть,

друзья мои, туманит ваши очи.

О одиночество, как твой характер крут!

Посверкивая циркулем железным,

как холодно ты замыкаешь круг,

не внемля увереньям бесполезным.

Так призови меня и награди!

Твой баловень, обласканный тобою,

утешусь, прислонясь к твоей груди,

умоюсь твоей стужей голубою.

Дай стать на цыпочки в твоем лесу,

на том конце замедленного жеста

найти листву, и поднести к лицу,

и ощутить сиротство, как блаженство.

4

Даруй мне тишь твоих библиотек,

твоих концертов строгие мотивы,

и – мудрая – я позабуду тех,

кто умерли или доселе живы.

И я познаю мудрость и печаль,

свой тайный смысл доверят мне предметы.

Природа, прислонясь к моим плечам,

объявит свои детские секреты.

И вот тогда – из слез, из темноты,

из бедного невежества былого

друзей моих прекрасные черты

появятся и растворятся снова.

Белла Ахмадулина

ПІСЕНЬКА З ВАРІАЦІЯМИ

І все на світі треба пережити,

І кожен фініш – це, по суті, старт,

І наперед не треба ворожити,

І за минулим плакати не варт.

Тож веселімось, людоньки, на людях,

Хай меле млин свою одвічну дерть.

Застрягло серце, мов осколок в грудях,

Нічого, все це вилікує смерть.

Хай буде все небачене побачено,

Хай буде все пробачене пробачено,

Хай буде вік прожито, як належить,

На жаль, від нас нічого не залежить...

А треба жити. Якось треба жити.

Це зветься досвід, витримка і гарт.

І наперед не треба ворожити,

І за минулим плакати не варт.

5

Отак як є. А може бути й гірше,

А може бути зовсім, зовсім зле.

А поки розум од біди не згірк ще, –

Не будь рабом і смійся як Рабле!

Тож веселімось, людоньки, на людях,

Хай меле млин свою одвічну дерть.

Застрягло серце, мов осколок в грудях,

Нічого, все це вилікує смерть.

Хай буде все небачене побачено,

Хай буде все пробачене пробачено.

Єдине, що від нас іще залежить, –

Принаймні вік прожити як належить.

Ліна Костенко

ЧИСТЫЕ ПРУДЫ

У каждого из нас на свете есть места,

Куда приходим мы на миг уединиться.

Где память, как строка почтового листа,

Нам сердце исцелит, когда оно томится.

Чистые пруды,

Застенчивые ивы,

Как девчонки смолкли у воды.

Чистые пруды –

Веков зеленый сон –

Мой дальний берег детства,

Где звучит аккордеон…

И я спешу туда, там льется добрый свет

И лодки на воде, как солнечные пятна.

Отсюда мы с тобой ушли в круженье лет

И вот я снова здесь и ты придешь обратно.

Однажды ты пройдешь Бульварное кольцо

И в памяти твоей мы встретимся, наверно.

И воды отразят знакомое лицо,

И сердце исцелят, и успокоят нервы.

6

У каждого из нас на свете есть места,

Что нам за далью лет все ближе, все дороже.

Там дышится легко, там мира чистота

Нас делает на миг счастливей и моложе.

Чистые пруды,

Застенчивые ивы,

Как девчонки смолкли у воды.

Чистые пруды –

Веков зеленый сон –

Мой дальний берег детства,

Где звучит аккордеон…

Леонид Фадеев

ТІЛЬКИ ДВІЧІ ЖИВЕМО

Тільки двічі живемо.

Раз – у світі білім-білім.

Тож сумуємо і квилим,

Як до іншого йдемо.

А тоді ще в другий раз,

В світі чорнім – аж червонім.

Чорнозем ламає скроні,

І трава росте крізь нас.

Тільки двічі живемо.

Дай нам, Боже, щоб любили

І щоб люди не раділи,

Як у чорний світ йдемо.

Леонід Кисельов

7

РОМАНС

Целую ночь соловей нам насвистывал,

Город молчал и молчали дома.

Белой акации гроздья душистые

Ночь напролет нас сводили с ума.

Сад весь умыт был весенними ливнями,

В темных оврагах стояла вода.

Боже, какими мы были наивными,

Как же мы молоды были тогда.

Годы промчались, седыми нас делая,

Где чистота этих веток живых?

Только зима да метель эта белая

Напоминают сегодня о них.

В час, когда ветер бушует неистово,

С новою силою чувствую я:

Белой акации гроздья душистые

Невозвратимы, как юность моя.

Белой акации гроздья душистые

Неповторимы, как юность моя.

Михаил Матусовский

8

СВЯЩЕНИК-БІБЛІОФІЛ

ГРИГОРІЙ САРАЖИНОВИЧ

Книголюби та приватні бібліотеки на території нашого краю з’явилися

у 2-й пол. ХVIII століття в період його інтенсивного заселення. Що при-

кметно: переважна частина з них були переселенцями з Балкан і Молдови.

А відтак зневажливе ставлення деяких наших краєзнавців до «прибульців»

та «колонізаторів» як до аферистів та загарбників, що захопили споконвічні

землі запорізького козацтва, не витримує критики. Чимало з них були енер-

гійними, підприємливими та освіченими особистостями. Та й розчинилися

вони досить швидко в «українській стихії», подарувавши нашому краю чи-

мало видатних особистостей.

Дивовижно, але факт: майже одночасно з появою фортеці Св. Єлисавети

у ній з’явилася й друкована книжка. Тому мали б гідно відзначити визнач-

ну подію в історії вітчизняного книгодрукування – 255-річчя заснування у

фортеці Св. Єлисавети в 1764 році першої в Україні друкарні гражданського

шрифту (доти була монополія книжок церковного друку). Це сталося зав-

дяки зусиллям Головного командира Нової Сербії, генерал-поручика Олек-

сія Мельгунова, який домігся передачі для губернської канцелярії Новоро-

сійського краю одного верстака, обладнання та обслуговуючого персоналу

зі столичної друкарні Сухопутного шляхетного корпусу та переведення у

фортецю св. Єлисавети завідувача друкарні Василя Черткова на посаду

обер-коменданта. Мельгунов мав намір: «Учредить типографію, равно как

в Киево-Печерском монастыре, для тиснения духовных и светских книг».

У 1765 році, крім бланків різноманітних документів, у друкарні форте-

ці св. Єлисавети надруковані дві перші світські книжки: «Азбука» (буквар

гражданського шрифту, хоча є версія, що це була шифрувальна абетка для

потреб російської розвідки) та комедія французького драматурга Жана Ба-

тиста Руссо «Кофейний дім» (переклад на російську мову здійснив згада-

ний Чертков). І хоча проіснувала друкарня у фортеці Св. Єлисавети мен-

ше року, це анітрохи не применшує значимості події, про яку Іван Огієнко

(1882-1972) у книжці «Історія українського друкарства» (1925, 1994) пи-

сав: «Доля судила, щоби найперша провінціальна друкарня в Росії відкри-

та була власне на Україні, в місті Лисаветграді, що тоді звався фортецею…

св. Лисавети».

А от першим книголюбом на території нашого краю напевне був свяще-

ник Григорій Саражинович (1753-1821). Про те, що він, коли у 1789-1790

9

Священик-бібліофіл Григорій Саражинович

Храм Володимирської ікони Божої Матері (Грецька церква),

в якій служив Григорій Саражинович

році служив у єлисаветградському храмі Володимирської ікони Божої Ма-

тері (Грецькій церкві), хрестив двох дочок Михайла Кутузова та здійснив

обряд поховання його єдиного сина немовляти Миколи, відомо давно. Ці

записи у метричній книзі храму знайшов і оприлюднив Володимир Ястре-

бов ще у 1884 році. Та, виявляється, цей священнослужитель був ще й при-

страсним бібліофілом. Про це я дізнався нещодавно з дослідження про істо-

рію Херсонської громадської бібліотеки краєзнавців Лариси Неділько і Ге-

оргія Сірика: «Библиотечное дело в нашем городе стало развиваться после

появления частной библиотеки протоиерея Григория Саражиновича – на-

стоятеля Успенской купеческой церкви, коим он состоял в 1798-1818 годах.

Он владел по тем временам многочисленным (около 1000 экземпляров)

собранием книжек по богослужению и разным наукам. По части охоты к

знаниям Саражинович на много десятилетий опередил своих сограждан».

Дійсно, як на ті часи, коли книжки друкувалися маленькими тиражами

й коштували дуже дорого, то книгозбірня Саражиновича видається досить

великою. Та, головне, отець Григорій – наш земляк, бібліотеку свою він по-

чав збирати на Єлисаветградщині, а, отже, ми, так само, як і херсонці, маємо

право вважати Саражиновича піонером бібліотечної справи на Єлисавет-

градщині.

На превеликий жаль, жодного зображення Григорія Саражиновича від-

шукати не вдалося. От які відомості буквально по крихтах вдалося назби-

рати про цю непересічну особистість.

10

Священик-бібліофіл Григорій Саражинович

Прізвище Саражинович – мол-

довського походження. Тому й при-

пускаю, що батьки Григорія пересе-

лилися на територію нашого краю у

середині ХVIII століття, коли була

утворена перша адміністративно-те-

риторіальна одиниця – Нова Сербія

(1752–1764). Відомо, що батько Са-

ражиновича був священиком, і він

також присвятив життя духовно-

му служінню. У семінарії Григорій

вивчив латину та грецьку мову. На

священика Грецької церкви в Єли-

саветграді Саражинович висвяче-

ний у 1781 році, був благочинним

у Єлисаветградському духовному

правлінні. У 1793 році Саражино-

вич став протоієреєм, а наступного

року призначений до Новомирго-

рода правлячим повітовим протопо-

Єлисаветградське духовне училище,

пом і настоятелем місцевої Микола-

яке заснував Карпо Павловський.

ївської церкви.

Сучасний вигляд

У Новомиргороді 17 вересня

1794 року Саражинович видав заміж дочку Любов Григорівну за одного

з кращих випускників Полтавської духовної семінарії Карпа Стефанови-

ча Павловського (1771–1832), згодом відомого священика-проповідника,

протоієрея. Оскільки цій родині судилося відіграти визначну роль в історії

нашого краю, то маємо розповісти про неї детальніше.

Зять Григорія Саражиновича після Новомиргорода служив у храмах

Миколаєва та Херсона. З 1809 року Павловський – настоятель Єлисавет-

градського Успенського собору. Він брав найактивнішу участь у рятуван-

ні мешканців міста від епідемії чуми, що лютувала в Єлисаветграді в 1813

році. У 1820-му Карпо Павловський став фундатором Єлисаветградсько-

го духовного училища, його першим смотрителем (керівником), до кінця

життя викладав у ньому Закон Божий та латину. Особисто був знайомий з

імператорами Олександром I і Миколою I, які мали з ним тривалі бесіди під

час перебування в Єлисаветграді.

Сучасники згадують: «Протоиерей Карп Павловский был человек очень

добрый, прекрасно образованный и даже ученый, отличный преподаватель

и энергичный деятель». Автобіографічні та щоденникові записи Павлов-

11

Священик-бібліофіл Григорій Саражинович

ського надруковані в «Херсонских епархиальных відомостях» (1861). По-

мер і похований в Єлисаветграді, могила, звісно, не збереглася.

Син Карпа і Любові Павловських, онук Григорія Саражиновича, Ми-

хайло Павловський, який народився в Єлисаветграді, а помер в Одесі

(1810–1898), успадкував від обох прадідів, діда і батька професію священи-

ка і, в свою чергу, став відомим богословом. У 1833 році закінчив Київську

духовну академію. Викладав Михайло Карпович у Рішельєвському ліцеї та

Одеській духовній семінарії, до 1873 року був професором богослов’я Но-

воросійського університету. Потім протягом багатьох років служив настоя-

телем Одеського кафедрального собору.

Якщо батько відзначився під час епідемії чуми в Єлисаветграді, то син

неабияк допоміг місту, коли воно постраждало від руйнівної повені у 1841

році. Михайло Карпович організував серед одеської знаті (княгиня Єлиза-

вета Воронцова, графиня Роксана Едлінг та багато інших) збір коштів для

допомоги потерпілим єлисаветградцям. В «Историческом очерке г. Ели-

саветграда» читаємо: «…Пожертвования главным образом были собраны

после божественной литургии в Одесском кафедральном соборе, после ко-

торой протоиерей М.К.Павловский (уроженец Елисаветграда)… сказал по

этому поводу прочувствованное и красноречивое слово многочисленным

слушателям». Наш земляк – автор багатьох богословських праць, зокрема

збірника «Слова и речи» (1851).

Та повернімось до Григорія Саражиновича. У 1798 році в зв’язку з лікві-

дацією в Новомиргороді духовного правління він був переведений до Хер-

сона настоятелем головного храму міста – Успенської купецької церкви, в

якій служив до 1818 року (майже 20 років!), поки не осліп. Був нагородже-

ний орденом св. Анни ІІ ст. Вирішив повернутися зі своєю бібліотекою на

рідну Єлисаветградщину, жив у селі Лозуватці, де й помер у 1821 році. По-

хований у Єлисаветграді

Сіл з такою назвою на території нашого краю – не менш 10, а отже, про

яку саме Лозуватку йде мова, встановити не вдалося. Протоієрей Григорій

Саражинович був вдумливим читачем: він залишив після себе рукописні

збірники із записами своїх вражень від прочитаного. Доля його бібліотеки,

як зазвичай буває у таких випадках, склалася доволі драматично. Уже при

переїзді з Херсона частина книжок отця Григорія була втрачена (залиши-

лось невідомим – чи їх украли, чи загубили в дорозі). Після його смерті

книгозбірня зберігалась у дочки Любові Григорівни та зятя Карпа Павлов-

ського в Єлисаветграді. У 1834 році більша частина книжок постраждала

від великої пожежі, коли «…июля 16-го дня выгорело более половины горо-

да и причинено было убытку на 1364349 рублей ассигнациями» (Пашутин

«Исторический очерк г. Елисаветграда»).

12

Священик-бібліофіл Григорій Саражинович

Вцілілі книжки (близько 200 томів) разом із рукописними збірниками

перейшли до онука Саражиновича, професора Новоросійського універси-

тету протоієрея Михайла Карповича Павловського. Їхня подальша доля

невідома. Дослідники історії Херсонської громадської бібліотеки відзнача-

ють: «…В библиотеке Саражиновича были почти все издания первой Мос-

ковской частной типографии Селивановского (существовала с 1793 года).

Сын Саражиновича Павел служил у Селивановского корректором и снаб-

жал своего любознательного отца изданиями этой типографии». Видатний

російський друкар і книговидавець Семен Іоанникійович Селівановський

(1772-1835) після закриття в 1796 році його «вільної друкарні» в Москві

організував Чорноморську адміралтейську друкарню в Миколаєві. Видан-

ня Селівановського вирізнялись високою якістю оформлення та різнома-

нітністю тематики: белетристика, історична, релігійна, філософська, медич-

на, сільськогосподарська та дитяча література.

Що стосується сина Саражиновича Павла Григоровича (1784–1848), то

згодом він став правителем канцелярії генерал-губернатора графа Ланже-

рона в Одесі, потім директором Департаменту «врачебных заготовлений»

Міністерства внутрішніх справ. Помер у Санкт-Петербурзі в 1848 році від

холери, у відставці й злиднях, повернувшись до професії коректора. В Ін-

тернеті згадується ще й Євграф Григорович Саражинович (1800–1863), про

якого відомо лише те, що він одружився з княжною Парасковією Сергіїв-

ною Голіциною (1795–1879).

13

СІЧЕНЬ

1 (1919) — 100 років тому народився ( с. Трояни Доброве-

1

личківського району)  Василь Каленикович Іщенко

(1919-2004), військовий діяч.  Після семирічки вступив у 1937

до Кіровоградського технікуму механізації сільського госпо-

дарства, навчався у місцевому аероклубі, який закінчив у 1937.

У 1941 закінчив Чугуївську військову авіаційну школу. Під

час Другої світової війни здійснив 310 бойових вильотів, провів 66 повітряних

боїв, збив 14 ворожих літаків. По війні закінчив Військово-повітряну академію.

Полковник.  У травні 2010 на будівлі Кіровоградського технікуму механізації сільського

господарства встановлено меморіальну дошку. Герой Радянського Союзу (1945).

1 (1929) — 90 років тому народився ( с. Полонисте Голова-

1

нівського району)  Петро Спиридонович Сиволап,

поет-гуморист і сатирик. Закінчив Львівський універси-

тет. З 1960 – на журналістській роботі в обласній газеті

«Кіровоградська правда». Автор поетичних збірок: «Душа

і ноги» 1984), «Баранячий фасад» (1989), «Етикетка для

колгот» (1994), «Калинова Ятрань» (1995), «Дев’ятий вал» (1997), «Слівце з пер-

цем» (2008), «Голос серця» (2008), «Сміх і гріх» (2010), «Запах хрону» (2012) та

ін. Член Національної Спілки письменників України.

1 (1949) — 70 років тому народився (м. Кіровоград) Юрій

1

Семенович Ботнар (1949-2016), художник (живописець

і графік).  У 1963 закінчив Кіровоградську дитячу художню школу

(перший випуск);  у 1968 – Київський художньо-промисловий

технікум; у 1987 – графічний факультет Українського полі-

графічного інституту ім. Івана Франка.  З 1972 по 1989 працю-

вав у Кіровоградських художньо-виробничих майстернях художнього фонду УРСР. Лауреат

обласної комсомольської премії ім. Юрія Яновського (1980).  У 80-х роках ілюстрував

книжки для видавництв «Радянський письменник», «Веселка», «Молодь». У 1989

заснував творче об’єднання молодих художників «Барва», яке організовувало

проведення виставок: художника оп-арту Віктора Вазарелі (1989-1992) в СРСР;

українського образотворчого мистецтва в Канаді і США (1990), «Скіфське золо-

то» в м. Турку (Фінляндія) та ін. Один із засновників благодійного фонду Сергія

Параджанова (1995-1998). Твори зберігаються у музеях та приватних колекціях

США, Канади, Німеччини, Фінляндії, Угорщини, Болгарії, Словаччині, Вірменії,

Ізраїлю, Росії та України.  У 2009 персональна виставка влаштована в Кіровоградському

обласному художньому музеї (35 картин).

14

Пам’ятні дати січня

2 (1889) — 130 років тому народився ( Херсонська губернія)

Олександр Олександрович Козаков

2

(1889-1919),

військовий діяч, льотчик.  У 1908 закінчив Єлисаветградське

кавалерійське училище у чині корнета.  Захопився авіацією,

став одним з найвідоміших асів Першої світової війни.

Полковник. У 1916 – командир 19-го авіазагону. Збив 17

німецьких літаків, загинув під Верденом. Військовий історик Павлов вважає:

«Казаков в моем представлении был самым крупным героем 10-миллионной царской

армии. Человек с громадной силой воли, необычайно храбрый, способный в воздушном

бою подходить в упор к противнику и драться до тех пор, пока тот не свалится на зем-

лю — он вызывал восхищение в летной среде».  Про Козакова розповідається в на-

рисах-спогадах А. Матвеєва «Разбитые крылья», написаних в еміграції; у книзі

Ю. Гальперіна «Воздушный казак Вердена. Повесть-хроника» (М., 1990) та ін.

3 (1904) — 115 років тому народився Борис Євгенович

Кохно

3

(1904-1990), музичний діяч, поет.  У 1918-1919 разом

із К. Шимановським та Г. Нейгаузом брав активну участь у куль-

турно-мистецькому житті Єлисаветграда.  З 1920 – в еміграції.

У 1921 став секретарем та помічником Сергія Дягілєва й по-

стійним лібретистом «Російського балету» в Парижі. Йому

належить лібрето до «Маври» І. Стравінського, «Блудного сина» С. Прокоф’єва,

«Створення світу» Мійо та ін. У 1939-1940 очолював балетні трупи у Лондоні

та Парижі. Автор книжки «Дягилев и русские балеты» (1970, 1974), виданою

англійською та французькою мовами.  Вів щоденник, писав вірші, декілька з них при-

святив Г. Нейгаузу; автор цікавих спогадів.

4 (1949) — 70 років тому народилася ( м. Сєвєроуральськ

4

Свердловської області)  Людмила Іванівна Френчко,

мистецтвознавець.   Дружина скульптора Віктора Френчка.

У 1973 закінчила філологічний факультет (російська мова

і література) Київського державнго університету імені

Т.Г. Шевченка,  у 1996 — філологічний факультет (українська мова

і література) Кіровоградського державного педагогічного інституту  імені О.С. Пушкіна.

З 1987 — викладач світової літератури та художньої культури Кіровоградського музич-

ного училища. Керівник творчого клубу «Натхнення» при КМУ (театральна та мистецтвоз-

навча групи). У 2003-2013 — журналіст кіровоградської газети «Ведомости-плюс»,  ви-

ступала зі статтями з питань образотворчого мистецтва та краєзнавства.  Лауреат

обласної мистецької премії імені Олександра Осмьоркіна (2013).

15

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

5 (1909) — 110 років тому народився ( м. Єлисаветград)

5

Рудольф Юлійович Бершадський (1909-1979),

письменник (поет і прозаїк). Закінчив Московський інсти-

тут історії, філософії та літератури (1937). Літературну ді-

яльність розпочав як поет, видав три збірки віршів «Старт»

(1930), «Это и есть война» (1933), «Линия прицела» (1933)).

Згодом писав нариси, оповідання, повісті, кіносценарії: «Рассказы о выручке в

бою» (1940), «В тылу врага» (1941), «Рассказы о войне» (1942), «Две повести

о тайнах истории» (1958), «Путь к подвигу» (1956), «Знакомство с Черновым»

(1960). Учасник Другої світової війни, командир артбатареї, з якою дійшов до

Берліна. У 1953 був заарештований, але того ж року після смерті Сталіна звіль-

нений. Працював у «Литературной газете». Нариси про В’єтнам зібрано у книжці

«В двух шагах от экватора» (1961). Представлений в антології «Украина. Русская

поэзия. ХХ век» (2007).

5 (1929) — 90 років тому народилася Міліца Генріхівна

5

Нейгауз (1929-2009), діяч науки і культури, активіст-

ка правозахисного руху.  Дочка уродженців Єлисаветграда

Г.Г. Нейгауза  і  М.С. Соколової-Бородкіної.  Кандидат фізи-

ко-математичних наук, старший науковий співробітник

МДУ ім. М.В. Ломоносова. Член президії «Нейгаузівського

Музичного Товариства». Дружила з А.Д. Сахаровим, О.І. Солженіциним та інши-

ми представниками російської інтелігенції. Життя присвятила пропаганді та по-

пуляризації творчої спадщини Генріха Нейгауза. Оприлюднила архівні матеріали

слідчої справи про арешт батька та його заслання у брошурі «История ареста

Генриха Густавовича Нейгауза» (2000).  Кіровоград відвідувала у 1988, виступала із

спогадами про батька.

5 (1949) — 70 років тому народився ( c. Ново-Липове

5

Світловодського району)  Микола Іванович Хрієнко,

журналіст і мандрівник.  Після того, як у 1956 рідне село було

затоплене Кременчуцьким водосховищем, родина оселилася у

сусідньому селі Бабичівка.  У 1976 закінчив факультет журна-

лістики Київського державного університету імені Тараса

Шевченка. З 1974 по 1988 працював працював у газетах «Молодь України»

«Радянська Україна», «Сільські вісті», «Вісник Чорнобиля», «Українська сто-

лиця», «Голос України», інформаційному агентстві УНІАН та в прес-агентстві

Чорнобильської АЕС. Висвітлював бойові події на Кавказі після розпаду СРСР.

Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. «Мандрівна журна-

лістика» – це понад 25 піших і лижних переходів високого ступеня складності

16

Пам’ятні дати січня

переважно територіями України, Росії та інших держав, що раніше перебували в

складі СРСР. Загальна протяжність походів, за даними на 2014, становила 6478

км. Найбільш вражаючі авторські журналістські проекти: «Українці в Україні»,

«Українці за Уралом», «Історичний потяг українських піонерів» (до 120-річчя по-

селення українців у Канаді), дослідження життя українців на Балканах, «Слідами

Тараса Шевченка», «Українці в Центральній Азії». Автор численних статей про

життя українців в Україні та за її межами, проілюстрованих власними світлинами.

Брав участь у Революції гідності в Києві на Майдані (2013-2014). Заслужений

журналіст України (2006).

6 (1834) — 185 років тому народився Степан

Васильович Руданський

6

(1834-1873), поет-байкар,

етнограф, перекладач, громадський діяч. Після закінчен-

ня Шаргородської бурси у 1849 вступив до Кам’янець-

Подільської духовної семінарії.  Влітку 1851-1855 разом з

Анатолем Свидницьким (автором роману «Люборацькі») щороку

гостював у с. Струньковому (поблизу Гайворона) у вдови Єлизавети Княгницької. З її

трьома доньками майбутні письменники записували народні пісні, прислів’я, приказки та

повір’я. Сестри позували Руданському для ікони «Жони-мироносиці». Після його від’їзду

на навчання до Петербурзької медико-хірургічної академії (1856) Марію Княгницьку, в яку

він був закоханий, видали заміж за іншого. Тугу за втраченим коханням вилив у віршах

«Ти не моя, дівчино дорогая», «Мене забудь» та всесвітньо відомій пісні «Повій, вітре, на

Вкраїну».  З 1861 працював міським лікарем у Ялті, збирав кошти на пам’ятник

Т. Шевченку. Головний твір «Співомовки» (1880) – книжка сатиричних віршів

про панів, купців, урядовців і духовенство; балад і ліричних творів. Переклав

українською мовою «Слово о полку Игоревом», а також поеми Гомера, Вергілія,

Гете, Лермонтова.  29.08.1999 у Гайвороні на приміщенні залізничного вокзалу відкрито

меморіальні дошки на честь перебування у місті С. Руданського та А. Свидницького.

6 (1899) — 120 років тому народився ( м. Златопіль) Арон

6

Ізраїльович Гайстер (1899-1937), економіст.  Навчався

в Єлисавет градському земському реальному училищі, за інши-

ми даними – у Єлисаветградській громадській гімназії.  У 1925

закінчив Інститут червоної професури. З 1926 – на викла-

дацькій роботі. У 1931-1932 працював у Держплані СРСР.

На ХVII з’їзді ВКП (б) у 1934 обраний членом Комісії радянського контролю при

Раднаркомі СРСР. У 1935-1937 – член ВАСГНІЛ, заступник наркома землероб-

ства СРСР, член Аграрної секції Комуністичної академії. Доктор економічних

наук. Автор праць з історії аграрних відносин у дореволюційній Росії та СРСР:

«Сельское хозяйство капиталистической России» (1928), «Расслоение совет-

17

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

ской деревни» (1928), «710 хозяйств Самарской деревни» (1927), «Проблемы

Севера» (1933), «Сельское хозяйство. Словарь-справочник» (1934) та ін. У 1937

заарештований «як троцькіст» і розстріляний Реабілітований у 1956.

6 (1894) — 125 років тому народився ( м. Єлисаветград)

6

Віктор Маркович Гольдфельд (1894-1985), музи-

кант, скрипаль, педагог.  Син власника 1-ї молочної ферми в

Єлисаветграді, заснованої 1892. Початкову музичну освіту здо-

був у скрипковій студії ім. Отакара Шевчика у Єлисаветграді

(1907). У фондах Кіровоградського музею музичної культури

ім. К. Шимановського зберігається фото 12-річного Гольдфельда з єлисаветградським

учителем Й. А. Гольденбергом.  Згодом навчався у Брюссельській та Петербурзькій

консерваторіях. Учень професора Л.С. Ауера.  У 1917-1918 разом з К. Шимановським,

Г. Нейгаузом, В. Дешевовим брав найактивнішу участь у музичному житті Єлисаветграда.

Пізніше став засновником першого українського струнного квартету ім. Гільома

(1920), фортепіанного тріо ім. Бетховена (1932). Професор Харківської консервато-

рії (1935), викладав також у Свердловську, Києві, Львові та Мінську. З 1958 по 1982 –

професор Білоруської державної консерваторії.  Документи та матеріали про діяльність

Гольдфельда подарувала Кіровоградському музею музичної культури ім. К. Шимановського

вдова скрипаля Є. Могилевська.  Заслужений діяч мистецтв БРСР (1980).

7 (1849) — 170 років тому народився ( м. Новомиргород)

7

Володимир Миколайович Давидов (1849-1925)

(справжнє прізвище Горєлов Іван Миколайович), актор,

режисер і педагог. Навчався у Тамбовській гімназії. У 1867-

1880 виступав на сцені провінційних театрів Орла, Саратова,

Казані, Воронежа, Астрахані і Тамбова. З 1880 по 1924 – ак-

тор Александринського театру (Петербург), а з 1924 – Малого театру (Москва).

Серед його ролей – комедійні, трагічні, водевільні й навіть жіночі. Популярність

принесли ролі в класичному репертуарі – в п’єсах Гоголя, Чехова, Островського.

Блискуче грав у дивертисментах, виступаючи як куплетист і оповідач, фокусник

і виконавець пісень і романсів. З 1883 викладав у Петербурзькому театральному

училищі. Серед його учнів – В. Коміссаржевська, К. Зубов, Л. Вів’єн та ін. Знявся

у двох фільмах: «Весілля Кречинського» (1908, Расплюєв) та «Очі Баядерки»

(1913, Шаль). Похований у Некрополі майстрів мистецтв Олександро-Невської

лаври у Санкт-Петербурзі. Народний артист Республіки (1922).

7 (1949) — 70 років тому народився ( м. Златопіль)  Микола Георгійович

Волинський, журналіст, письменник, перекладач.  Закінчив кіровоградську

СШ № 11, з 14 років почав друкуватися у місцевих газетах. Відвідував літературний клуб

18

Пам’ятні дати січня

«Бригантина», що був створений при кіровоградській юнацькій біблі-

7

отеці ім. Тараса Шевченка, яким керували поети Валерій Гончаренко

і Вадим Гребенюк (існував з 1963 по 1967 рік). Рік працював ко-

респондентом кіровоградської районної газети «Зоря комунізму».

З 1967 живе і працює у Ленінграді (нині Санкт-Петербурзі).

У 1967-1974 – кореспондент газети «Ленинградский универ-

ситет». У 1969 вступив на філологічний факультет Ленінградського університету

(кафедра німецької філології), але був відрахований з третього курсу за поши-

рення самвидавських творів Солженіцина. Через три роки був відновлений в уні-

верситеті, який закінчив у 1979. З 1984 – кореспондент газети «Ленинградская

правда». З 1986 по 2006 працював власним кореспондентом газети «Правда».

В 1989 світ побачила перша книжка «Разогнём ли согбенные спины?». Автор істо-

ричного детективу «Наследство последнего императора» (трилогія), роману-три-

лера «Год беспощадного солнца» та інших гостросюжетних творів. Перекладав

прозу і поезію Е.-М. Ремарка, Ганса Фаллади, Інгеборг Бахман, Роальда Даля,

Луїса Фюрнберга, Вульфа Кірстена, Вольфганга Борхерта та ін.  Представлений

у книзі Тетяни Березняк «Бригантина» юности моей» (2017).

10 (1979) — 40 років тому народився ( с. Верблюжка Нов-

10

город ківського

району)  Олександр Миколайович

Задніпряний (1979-2014), герой АТО. Старший

сержант, майстер майстерні ремонтного взводу 93-ї

Дніпропетровської окремої механізованої бригади. Загинув

31.08.2014 під час виконання службових обов’язків у

с. Піски Ясинуватського району Донецької області. За іншою інформацією, по-

мер від розриву серця, спричиненого больовим шоком. Усі внутрішні органи

були розірвані, що свідчить про те, що міг перебувати у полоні, де був закато-

ваний.  Похований у с. Верблюжка Новгородківського району. Вулиця Фрунзе у рідному

селі перейменована на вулицю Олександра Задніпряного. Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2015).

11 (1929) — 90 років тому народився ( с. Лелеківка Петрів-

11

ського району)  Віктор Степанович Шевелуха (1929-

2018), фахівець у галузі фізіології та біотехнології рослин.

Навчався в Ерастівському сільськогосподарському технікумі

(селище Широке на Дніпропетровщині) на двох відділен-

нях – механізації сільськогосподарського виробництва й

агрономічному (з 1947). Потім – у Московській сільськогосподарській академії

ім. К. Тимірязєва. Працював доцентом кафедри рослинництва Білоруської сіль-

ськогосподарської академії, завідував відділом фізіології рослин Білоруського

19

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

інституту  землеробства. В 1973-1974 годах – директор Білоруського НДІ зем-

леробства. Доктор біологічних наук (1972), професор. З 1979 по 1984 був за-

ступником міністра сільського господарства СРСР. Академік Російської академії

сільськогосподарських наук. Автор понад 200 наукових праць, 6 монографій:

«Периодичность роста сельскохозяйственных растений и пути ее регулирования»,

«Интенсивные технологии возделывания сельскохозяйственных культур» (1986)

та ін. У 1986 при Тимірязевській академії створив і очолив кафедру сільськогоспо-

дарської біотехнології. Лауреат Державної премії Росії у галузі науки і техніки

(1996). Дійсний член ВАСГНІЛ (1985). Академік Російської академії наук (2013).

Заслужений діяч науки і техніки Російської Федерації та Республіки Бєларусь.

11 (1949) — 70 років тому народився ( с. Аджамка Кірово-

11

градського району) Анатолій Гаврилович Шаповалов,

живописець. У 1976 закінчив Київський державний худож-

ній інститут, де навчався в майстерні живопису професорів

Віктора Пузирькова та Анатолія Пламеницького. Улюблені

жанри – портрет, пейзаж та натюрморт.  До 1991 працював

у Кіровоградських художньо-виробничих майстернях Художнього фонду УРСР. Після

1991 — вільний художник. Живе і працює у рідному селі.  Учасник багатьох обласних, республіканських і зарубіжних виставках. Твори митця неодноразово вистав-

лялися на найпрестижніших аукціонах «Крістіс» та «Сотбі». Декілька разів на

запрошення відвідував Англію. Особливою популярністю за кордоном користу-

ються картини Шаповалова, присвячені балеринам. Член Національної спілки

художників України (2012).  Лауреат обласної краєзнавчої премії імені Олександра

Осмьоркіна (2014).

13 (1844) — 175 років тому народилася Катерина

13

Костянтинівна Брешко-Брешковська (1844-1934),

професійна революціонерка, яка стояла біля витоків ство-

рення партії есерів. У народницькому русі – з 1873. У 1899

брала участь в організації Робітничої партії політичного

визволення Росії, яка 1902 влилася в партію соціалістів-ре-

волюціонерів. У 1903-1905 перебувала в еміграції (Швейцарія, США). У 1905 по-

вернулась в Росію, обиралась у ЦК партії есерів. З 1907 до 1917 – у сибірському

засланні. Повернулась у Петроград після Лютневої революції 1917. Сучасники

любовно називали її «бабусею російської революції». Енергійно підтримувала

Тимчасовий уряд.  Єлисаветград відвідала 5.07.1917. Виступила на мітингу у вщерть

заповненому приміщенні цирку із закликом «іти на фронт і перемогою над ворогом за-

кріпити свободу». Публіка з ентузіазмом вітала ветерана революційного руху. Її супрово-

джував особистий секретар та Єлисаветградський повітовий комісар С.І. Мрочковський,

20

Пам’ятні дати січня

згодом один з найвидатніших радянських розвідників.  Після Жовтневого перевороту

зайняла ворожу позицію до радянської влади. Емігрувала до США у 1919, потім

переїхала до Чехословаччини.

15 (1899) — 120 років тому народився ( м. Олександрія)

15

Леонід Чернов (справжнє прізвище  Малошийченко

Леонід Кіндратович) (1899-1933), поет, прозаїк, драматург,

перекладач, кінооператор доби розстріляного відродження.

Навчався в Олександрійській гімназії, звідки був виключений за

видання ілюстрованого сатиричного журналу «Рогатка».  Середню

освіту здобув у Кишинівській гімназії у Молдові. Навчався на юридичному та

математичному факультетах Київського університету.  Отримував до 1917 стипен-

дію від Олександрійського повітового земства (60 руб.).  Був учителем, актором, ор-

ганізатором театру, кінооператором, дипломатом, журналістом, мандрівником.

У 1922 разом із Юрієм Філянським та Олександром Горським заснував власний

театр – українське мистецьке об’єднання «Махудрам» (Майстерня художньої

драми). Автор творів: «125 день під тропіками» (1928), «Сонце під веслами»

(1929), «Станція Знам’янка» (1930), «Людина з іншої планети» (1931), «Чудаки

прикрашають світ» (1929), «Пригоди професора Вокса на острові Ціпаго»

(1931), «Подарунок молодим кінематографістам» (1930) тощо. Написав поему

«Фронт» (1931). Посмертно вийшла друком збірка поезій «На розі бур» (1933).

Посмертно він був засуджений як «націоналіст», твори було заборонено.  Перша

дружина — уродженка Олександрії Вікторія Бєлаковська, згодом відома художниця.

У 2005 побачила світ книжка «Чернов-Малошийченко Лернід Кіндратович. Кобзар на мо-

тоциклі: вірші, гуморески, оповідання, листи, спогади про письменника» (упорядник Іван

Задоя). У травні 2010 в Олександрії встановлено меморіальну дошку Леоніду Чернову

на будівлі Олександрійського аграрного технікуму, колишньої чоловічої гімназії.  У травні

2016 в Олександрії на честь Леоніда Чернова названо вулицю.

15 (1944) — 75 років тому народився ( м. Новогеоргіївськ)

Сергій Никонорович Рєпка

15

(1944-2014), живопи-

сець. У 1965 закінчив Кримське художнє училище, у 1971 –

Київський державний художній інститут (1971). Педагог з

фаху – М. Хмелько. З 1972 по 1974 навчався у творчих май-

стернях Академії мистецтв СРСР у професорів М. Дерегуса

та С. Григор’єва. Учасник виставок з 1973. Майстер натюрморту, пейзажа

та натюрморта. Основні твори: «Молоді» (1973), «Весна 1943 року» (1974),

«Феодосійські рибалки» (1979), «Киянка» (1989), «Вітер з моря» (2000) та ін.

Твори представлені у музейних, галерейних та приватних колекціях в Україні,

Японії, Німеччині, Франції, Фінляндії, Австралії. Лауреат київської міської премії

21

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

у галузі образотворчого мистецтва імені Сергія Шишка (2010). Член Спілки ху-

дожників УРСР (1974). Заслужений художник Україны (2009).

15 (1954) — 65 років тому народився ( с. Теліжинці Тетіїв-

15

ського району Київської області)  Василь Васильович

Бондар, письменник, журналіст, публіцист, громадський

діяч. Дебютував у 1970. У 1980 закінчив факультет журна-

лістики Київського державного університету імені Тараса

Шевченка.   Працював кореспондентом кіровоградських газет

«Молодий комунар» та «Вечірня газета», головним редактором Центральноукраїнського

видавництва.  Брав активну участь у діяльності Народного Руху України. У 1994

видав першу збірку оповідань «Одвідини», у 2001 наступну – «Смарагдові ки-

тиці у воді», у 2013 світ побачила третя книжка «Камінь від хандри». У 2008

видав мемуарно-публіцистичну книжку «У пошуках слова значущого» (2008).

Автор-упорядник документально-публіцистичних книжок: «Голоси із 33-го.

Голодомор на Кіровоградщині» (1993), «Час чорного ворона» (1997), «Ми, пе-

реможені Чорнобилем» (1996), «Сповіді з-за ґрат» (1997), «OST – тавро неволі»

(2000), «Рух. Початок» (2014). Головний редактор літературно-мистецького ча-

сопису Кіровоградщини «Вежа».  Голова редколегії хрестоматії творів письменників

Приінгульського краю «Блакитні вежі» (2011). Член Національної спілки письменників

України (1995). З 1995 по 2015 та з 2016 — голова обласної організації НСПУ. Лауреат

обласної краєзнавчої імені Володимира Ястребова (1997). Лауреат обласної літературної

премі імені Євгена Маланюка (2002).  Лауреат премій імені Дмитра Нитченка (2006) та Михайла Стельмаха.

15 (1954) — 65 років тому народився ( с. Богданівка Знам’ян-

15

ського району)  Микола Васильович Савицький,

будівельник, архітектор.  У 1971 із золотою медаллю закінчив

Богданівську СШ № 1, яку очолював Герой Соціалістичної Праці

І.Г. Ткаченко. У 1971-1976 навчався в Дніпропетровському

інженерно-будівельному інституті, який закінчив з відзна-

кою. Доктор технічних наук (1994), професор (підготував 15 кандидатів наук).

Дійсний член Української академії наук (УАН) та Академії будівництва України

(АБУ) з 1996. З 1996 – проректор з наукової роботи Придніпровської державної

академії будівництва та архітектури (м. Дніпропетровськ). Автор понад 300 на-

укових праць, 2 монографій, 20 винаходів. Двічі лауреат премії АБУ ім. акаде-

міка М. Буднікова (2000, 2003), лауреат премії УАН ім. І. Франка, лауреат премії

ім. Патона та багатьох інших відзнак. Почесний працівник будівництва та архітек-

тури (2010).  Почесний житель с. Богданівки (2009).

22

Пам’ятні дати січня

15 (1959) — 60 років тому народилася ( м. Кіровоград) Ірина

15

Михайлівна Сікорська, музикознавець.  У 1978 закінчи-

ла теоретичний відділ Кіровоградського музичного училища,  у

1983 – вокально-хоровий і теоретичний факультет Одеської

консерваторії ім. А.В. Нежданової, у 1993 – аспірантуру при

Інституті мистецтвознавства, фольклористики та етнології

(ІМФЕ) ім. М.Т. Рильського. Кандидат мистецтвознавства (1994).  З 1986 по 1990

викладала в КДПУ ім. В.К. Винниченка.  З 1993 – науковий співробітник, з 2006 – стар-

ший науковий співробітник відділу музикознавства ІМФЕ ім. М.Т. Рильського

НАН України. Відповідальний секретар та науковий редактор «Української музич-

ної енциклопедії». У 2005-2008 – вчений секретар спеціалізованої вченої ради

із захисту кандидатських і докторських дисертацій. Активно працює як музич-

ний критик і журналіст. Автор монографії «Дві музи – два крила» (2001). Член

Національної спілки композиторів України (1995).

16 (1939) — 80 років тому народилася ( смт Зелене, нині у

16

складі м. Кривий Ріг)  Тамара Гнатівна Журба, поетеса.

Отримала середню освіту. Працювала на будівництві шахт

Донбасу, на металургійному заводі у Кривому Розі.  З 1968 до

2005 мешкала у с. Іванівка Долинського району. Працювала завід-

увачкою Іванівської сільської бібліотеки, вихователькою дитячого

садка. Дебютувала у 1971 добіркою віршів у журналі «Дніпро». Авторка поетич-

них збірок: «Дотиком серця» (1979), «Лагідна земля» (1982), «Жіноча розмова

(1987), «Зимова флейта» (2004); книжки поезій для дітей «Звідкіля ти, журавлят-

ко?» (2002).  Лауреат обласної премії імені Юрія Яновського (1982). Лауреат обласної лі-

тературної премії імені Євгена Маланюка (2004). У 2005 виїхала до дочки в Аргентину.

17 (1894) — 125 років тому народився ( с. Велика Виска Мало-

17

висківського району)  Семен Григорович Цесарський

(1894-1968), інженер-енергетик. Делегат VIII з’їзду Рад

(1920), що затвердив план ГОЕЛРО. Працював у системі

Міністерства енергетики СРСР. З початку 1951 – начальник

управління будівництва ГЕС Ковдинського каскаду. З 1963

– начальник «Севгидрострой» із спорудження ГЕС на Кольському півострові.

З 1967 – заступник директора Енергетичного інституту ім. Г. Кржижановського

у Москві. Герой Соціалістичної Праці (1963). Заслужений будівельник РРФСР

(1967).

17 (1924) — 95 років тому народився ( с. Варварівка Долинського району)  Іван

Григорович Савенко (1924-1987), художник. У 1930 родина була розкур-

23

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

кулена і потрапила на Урал. У 1943, визволяючи Україну,

17

Савенко втратив праву руку та все ж зумів стати художни-

ком. У 1950 закінчив Київський художній інститут, потім ас-

пірантуру Ленінградського інституту живопису, скульптури

і архітектури ім. І.Ю. Рєпіна під керівництвом О. Герасимова.

Пейзажист. Кращі твори, об’єднані в серію «Рідні поля», ек-

спонувалися на персональних виставках у США, Японії, Фінляндії. Заслужений

художник Російської Федерації (1975).  17.12.2017 племінник митця Андрій Петрович

Савенко подарував Кіровоградському обласному художньому музею його картину

«Хлібороб Євдокія Пазенко» (1969), на якому зображена мати художника. Декілька ескізів

Івана Савенка подаровано Долинському краєзнавчому музею.

17 (1944) — 75 років тому народилася ( с. Вищі Верещаки

17

Олександрівського району)  Лідія Григорівна Доценко,

поетеса. У 1965 закінчила Харківське медичне учили-

ще. З 1965 по 1995 працювала за фахом – медичною се-

строю у Золочівській районній лікарні Харківської області.

Дебютувала 1984 у журналі «Прапор» (Харків). Від 1996 –

на творчій роботі. Автор збірок поезій: «Потреба польоту» (1995), «Як завжди, як

ніколи…» (1998), «Понад шляхом», «У любові довга пам’ять». Член Національної

спілки письменників України (1997).

19 (1949) — 70 років тому народився ( с. Солгутове Гайворон-

19

ського району)  Григорій Григорович Пилипи

шин,

самодіяльний митець (різьбяр, живописець-пейзажист).

Живе у Гайвороні. Майже 40 років працює у техніці художнього

різьблення. У 1997 у виставковій залі Гайворонського районного

краєзнавчого музею створено постійно діючу експозицію, в якій

представлено понад 90 виробів майстра: скульптури з дерева, різьблені меблі, твори

живопису, роботи в техніці таксидермії. Тематика різноманітна: персонажі казок, легенд,

поетичних та прозових творів, зображення птахів, тварин, рослинного світу. За неповні

чотири роки виставку, якій присвоєно звання «народний самодіяльний музей», відвіда-

ли понад десять тисяч людей.  Твори експонувалися на Міжнародній виставці-кон-

курсі «Слов’янський базар» у Вітебську (2000), на виставках «Пектораль-98» у

Національному комплексі «Експоцентр України» та ін. Заслужений майстер на-

родної творчості України (2009).

20 (1924) — 95 років тому народився ( с. Ставидла Олександрівського району) Микола  Олександрович Григорів (справжнє прізвище Григор’єв)

(1924-1997), педагог і письменник. Учасник Другої світової війни.  У 1955 закінчив

24

Пам’ятні дати січня

Кіровоградський педагогічний інститут.  Перші оповідання над-

20

руковані у журналі «Дніпро» (1972, № 3). Працював дирек-

тором шкіл на Кіровоградщині, Черкащині, у м. Бердянськ

(Запоріз. обл.), учителював у Ірпені. Спогади «Щедрість»

увійшли до книжки про Григора Тютюнника «Вічна за-

гадка любові» (1988). Видав збірки повістей і оповідань:

«Серпнева тиша» (1973), «Весняний день» (1982), «Степовий байрак» (1988).

Член Спілки письменників УРСР (1986).

20 (1944) — 75 років тому народився ( с. Себякіно Орловської

20

області, РФ) Анатолій Єгорович Коротков, балетмей-

стер, педагог.  У 1958 закінчив Орловську хореографічну школу,

у 1974 — філологічний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна. Один з

найяскравіших і найталановитіших солістів заслуженого

самодіяльного ансамблю танцю України «Ятрань».  З 1970 —

організатор, художній керівник і балетмейстер зразкового народного хореографічного ан-

самблю «Пролісок» – володаря Гран-прі Міжнародного фестивалю «Слов’янський

базар» (1997), Гран-прі «Срібний дельфін» Міжнародного фестивалю «Світ му-

зики» в Італії (2002) та інших конкурсів. Гастролі у країнах Балтії, Югославії, Росії, Болгарії, Німеччині, Франції, Японії, Нідерландах, Бельгії, Італії, Чехії, Угорщині

та ін.  Водночас у 1990 за його ініціативою створено обласну школу мистецтв, у 1996 на її

базі — обласний загальноосвітній навчально-виховний комплекс гуманітарно-естетичного

профілю (гімназія-інтернат — школа мистецтв) для обдарованих дітей Кіровоградщини

(близько 1000 учнів). Заклад нового типу вперше в Україні забезпечує безперервну за-

гальну середню освіту та здобуття вищої у КДПУ імені Володимира Винниченка, де у

1999 Коротков відкрив та очолив кафедру хореографічних дисциплін.  Професор (1995).

Заслужений працівник культури УРСР (1980). Народний артист України (1994).

Повний кавалер ордена «За заслуги» (ІІІ ст., 1999; II ст., 2009; I ст., 2011). Лауреат

премії імені Євгена Чикаленка Ліги українських меценатів (2007).  Кіровоградською

обласною радою нагороджений почесною відзнакою «Честь і слава Кіровоградшини»

(2007). Почесний громадянин м. Кіровограда (2011). Лауреат обласної педагогічної премії

імені Василя Сухомлинського (2006).

23 (1969) — 50 років тому народився ( м. Кіровоград)

23

Андрій Антанасович Канчельскіс, футболіст і тре-

нер.   Вихованець кіровоградського футболу. Першу футбольну

освіту отримав у місцевій ДЮСШ (тренер В.П. Капінус). Дебютував

у кіровоградській «Зірці» у 1986, за два сезони 1986-1987 провів

68 матчів, забив 4 голи. Грав за київське «Динамо» (1988-

1989) та донецький «Шахтар» (до 1991). У складі молодіжної збірної СРСР виграв

25

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

чемпіонат Європи 1990. З 1991 по 1995 – гравець англійського клубу «Манчестер

Юнайтед», за який провів 158 матчів і забив 36 м’ячів. Чемпіон Англії 1993 і 1994,

володар Суперкубка УЄФА 1992. У 1996-1997 грав за ліверпульський «Евертон»,

забив 20 голів. У 1997-1998 – у складі італійської «Фіорентини». У 1999-2000,

граючи за «Глазго Рейнджерс», двічі вигравав Кубок Шотландії і чемпіонський

титул. З 2004 – у російський клубах «Сатурн» Раменське та «Крила Рад» Самара.

Заслужений майстер спорту Росії (2011). Є підданим Великої Британії (з 1999).

Найтитулованіший та найуспішніший український футболіст. На вищому рівні

грав 19 років (1988-2006). Був гравцем збірних СРСР, СНД та Росії. З 2007 –

на тренерській роботі: головний тренер ФК «Уфа» (2010-2012), старший тренер

ФК «Волга» Нижній Новгород (з 2012) та ін.  Перша дружина футболіста Інна Горб

перемогла на конкурсі красунь «Міс Кіровоград — 1990». Шлюб тривав 15 років, після

розлучення Інна Канчельськіс стала дружиною популярного співака Стаса Михайлова.

25 (1864) — 155 років тому народився ( с. Глодоси Ново україн-

25

ського району) Феодосій Сафонович Козачинський

(1864-1922), живописець, графік, монументаліст, педагог.

У 1882-1887 – вільнослухач Санкт-Петербурзької Академії

мистецтв. За успіхи у рисувальних класах радою АМ на-

городжений трьома срібними медалями, удостоєний трьох

похвальних відгуків. У 1892 отримав від АМ свідоцтво на право викладання

малювання у середніх навчальних закладах. Понад 20 років (з 1887) викону-

вав ілюстрації для найпопулярнішого російського часопису «Нива» (понад

40 малюнків). На замовлення «Нивы» ілюстрував «Полное собрание басен

И.А. Крылова», повість Л. Толстого «Смерть Ивана Ильича» та ін. Співпрацював

також із журналами «Север» та «Всемирная иллюстрация». Твори експонува-

лися на весняних виставках АМ (1900, 1902, 1903), на виставці оригінальних

малюнків (1898), на ХVІІІ виставці Товариства передвижників (1890). У 1893-

1904 брав участь в оздобленні Військового Вознесенського кафедрального со-

бору у Новочеркаську, написав для нього велику за розмірами картину «Сборы

Ермака в Сибирь в 1580 году».  У 1899 в Новоукраїнці написав картину «Хазяїн»

(70  ×  40 см). З 1904 — учитель малювання та креслення ЄЗРУ, з 1906 — завідуючий

Вечірніми Рисувальними Класами при ЄЗРУ. Виховав плеяду відомих живописців, графі-

ків скульпторів та архітекторів: О. Осмьоркін, П. Покаржевський, А. Нюренберг, З. Рибак,

Й. Константиновський та ін. На Першій міській художньої виставці 1913 в Єлисаветграді

експонувалося 20 його творів; виконав розписи Єлисаветградського Успенського

собору. У 1909 написав портрет міського голови О.М. Пашутіна. Фундатор та пер-

ший завідувач Єлисаветградської картинної галереї (1921). Сім картин зберігаються

у Кіровоградському обласному художньому музеї.

26

Пам’ятні дати січня

25 (1939) — 80 років тому народився Анатолій Опа-

25

на сович  Андреєв ( с. Петроострів Новомиргородського райо-

ну), фізик. Закінчив Харківський політехнічний інститут за

спеціальністю «Системи керування та автоматика». З 1967

займається вивченням та практичним використанням ва-

куумно-дугового розряду. Один з основних розробників

вакуумно-дугових установок «Булат-3», які використовувались майже на всіх

інструментальних та машинобудівних підприємствах СРСР. Досягнення вченого,

розробки та ідеї викладені у понад 250 наукових працях. Його розробки запатен-

товані в 20 країнах світу. Доктор технічних наук, професор. Провідний науковий

співробітник Національного наукового центру «Харківський фізико-технічний

інститут». Лауреат Державної премії СРСР у галузі науки і техніки (1986).

26 (1864) — 155 років тому народився Дмитро Абра-

мович Гайдамака

26

(справжнє прізвище Вертепов)

(1864-1936), актор і режисер, дід видатного російського

художника ХХ століття  Петра Оссовського (уродженця Малої

Виски).  Навчався в Московській сільськогосподарській ака-

демії.   Творчу діяльність розпочав 1891 у трупі Кропивницького.

У 1898-1927 працював у різних українських театральних колективах.  Мав свою

трупу, з якою у 1920-1921 заснував у Єлисаветграді перший стаціонарний театр під наз-

вами «Червоний театр імені Л. Троцького» та «1-й Радянський театр». Після того, як кращих

артистів забрала з собою 1-ша Кінна Армія, колектив припинив існування. У 1922 разом

з Колісниченком та залишками трупи створив драматичний гурток при Маловисківському

цукровому заводі.  У 1927-1936 працював у Донецькому драматичному театрі та

Дніпропетровському театрі ім. Т. Шевченка. У 2008 побачила світ книжка Дмитра

Вертепова «Дневник терского казака».

27 (1904) — 115 років тому народився ( м. Єлисаветград)

27

Григорій Никифорович Перекрестов (1904-1992),

військовий діяч.  До 1914 навчався у Масляниківській школі у

передмісті Єлисаветграда. У 1918 закінчив міське ремісниче

училище. З відзнакою — 5-у Українську кавалерійську школу

ім. С.М. Будьонного в Єлисаветграді (1930), був командиром взво-

ду і курсовим командиром.  Другу світову війну війну зустрів слухачем Військово-

повітряної академії. За вміле керівництво операціями з розгрому Квантунської

армії удостоєний звання Героя Радянського Союзу (1945). По війні – командую-

чий військами Приволзького військового округу (1950-1953), до 1958 – заступ-

ник начальника військової академії, генерал-лейтенант.

27

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

27 (1874) — 145 років тому народився Іван Гаврилович

27

Барбович (1874-1947), військовий діяч.  У 1896 закінчив

Єлисаветградське кавалерійське училище. Учасник Першої сві-

тової та Громадянської воєн у складі Добровольчої армії.

Генерал-майор (1919). З 18.12.1919 – командир кавалерій-

ського корпусу. Генерал-лейтенант (1920). Георгіївський

кавалер, нагороджений орденом Св. Миколая Чудотворця.  В еміграції — почес-

ний голова Товариства колишніх юнкерів Єлисаветградського кавалерійського училища,

створеного в Бєлграді.

27 (1959) — 60 років тому народився ( смт Нова Прага

27

Олександрійського району)  Микола Ісайович Кара

ме-

нов, поет, літературознавець, культуролог, есеїст, педагог.

Закінчив факультет філології Кіровоградського державного пе-

дагогічного інституту ім. О. Пушкіна.  За фахом – учитель росій-

ської мови та зарубіжної літератури.  Живе в м. Олександрія.

Пробував себе в якості журналіста газети «Олександрійський тиждень» (1998). У 2010-2012

— директор Марто-Іванівської ЗШ. Нині працює методистом в управлінні освіти, молоді та

спорту Олександрійської міської ради.  Статті публікувалися в усіх фахових журналах

зарубіжної літератури в Україні. Друкується з літературознавчими й культуроло-

гічними есе та віршами в елітарних зарубіжних часописах: «Флейта Эвтерпы»

(США), «Крещатик» (Німеччина), «Новый Берег» (Данія), «East-West Review»

(Великобританія), «Дети Ра», «Склянка Часу» та ін. Автор циклу блискучих есе

про романи Федора Достоєвського, творчість Джозефа Конрада, поета Йосипа

Бродського. Під впливом останнього, не втрачаючи своєї оригінальності, перебу-

ває й власна поезія Караменова у циклах віршів: «Открытое дно», «Я лишь издали

видел…», «Женщина ледяной воды», «Последний приют», «Око коршуна» та ін.

28 (1939) — 80 років тому народився ( с. Олександрівка Олек-

28

сандрійського району) Микола Іванович Сокур, вчений,

гірничий інженер. Отримав вищу освіту в Дніпропетров-

ському гірничому інституті та Ворошиловградському

гірничо-металургійному інституті, який закінчив у 1961.

Працював інженером з випробовування нової техніки на

Джезказганському гірничо-металургійному комбінаті (Казахстан). Кандидат тех-

нічних наук (1980). З 1971 по 1996 працював в НДІ «Механобрчермет» (м. Кривий

Ріг). З 1996 – на викладацькій роботі у Криворізькому технічному університеті:

завідувач кафедри маркетингу. Доктор технічних наук (1994), професор. Автор

420 наукових праць, в тому числі 10 монографій, 7 навчальних посібників

і 86 авторських свідоцтв та патентів на винаходи і відкриття.

28

Пам’ятні дати січня

28 (1854) — 65 років тому народився ( м. Олександрія)

Сергій Васильович Полулях

28

, журналіст. До кар’єри

в журналістиці працював робітником, шахтарем, гірничо-

рятувальником, зварником, золотодобувачем. Навчався

у Дніпропетровському гірничому та Київському політех-

нічному інститутах.  У 2002 закінчив Кіровоградський технікум

сільськогосподарського машинобудування. Журналістську діяльність розпочав в олек-

сандрійській газеті «Трибуна шахтаря» у 1992. З 1993 працював на телебаченні. З 1998 до

2005 – головний редактор кіровоградського обласного каналу ТТV.  Автор і ведучий що-

денних різнопланових аналітичних програм: «Коментарі», «Від першої особи»,

«Преса, Влада, Аналіз», «Політ-еліт», «Інгульська паланка», «Повіт» та інших.

У 1999-2000 роках був спецкором УТ-1 у Кіровоградській області. З 2006 — редактор

відділу суспільно-політичного життя газети «Кіровоградська правда». З 2009 до 2017 —

начальник відділу зв’язків з громадськістю та ЗМІ Інгульської шахти. Нині власний корес-

пондент всеукраїнського тижневика «Украина-центр». У 1985 мив золото на Колимі у

старательських артілях «Дружба» та «Енергія». Про цей період життя розповів у

книжці «Українська Колима. Записки старателя», що побачила світ у 2012. Автор

книжки «Смолінській шахті – 40» (2011). Учасник колективної поетичної збірки

«Джерело» (Олександрія, 1992). Переможець конкурсу публікацій на ядерну те-

матику Українського ядерного форуму (2013).

28 (1984) — 35 років тому народився ( с. Іванівка Новоархан-

28

гельського району)  Максим Володимирович Солонар

(1984-2014), герой АТО. Закінчив школу в с. Ярошівка на

Черкащині, потім Черкаський політехнічний технікум. У 2013

після закінчення навчання призваний на строкову військову

службу до ЗСУ, потім перейшов на службу за контрактом.

З кінця серпня 2014 в зоні бойових дій, розвідник розвідувальної роти 17-ї окре-

мої танкової бригади. Загинув 16.10.2014 від вогнепальних поранень неподалік

м. Попасна Донецької області.  Похований в селі Іванівка Новоархангельського району.

Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2015).

29 (1889) — 130 років тому народився ( м. Єлисаветград)

29

Петро Дмитрович Покаржевський (1889-1969),

живописець, графік, баталіст, монументаліст.  Навчався в

Єлисаветградському земському реальному училищі та міському

училищі, відвідував Вечірні Рисувальні Класи при ЄЗРУ (учитель

Ф.С. Козачинський) до 1905. У 1908 закінчив Київське ху-

дожнє училище, у 1917 – із золотою медаллю Академію мистецтв (майстерня

батального живопису М.С. Самокиша). У 1915-1916 входив до «художнього за-

29

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

гону», який сформував Микола Самокиш з п’яти кращих учнів батального класу

АМ для висвітлення подій Першої світової війни. Понад 30 років викладав у

Московському художньому інституті ім. В.І. Сурикова.  Подарував Кіровоградській

картинній галереї (нині обласний художній музей) понад 100 живописних та графіч-

них робіт, а син художника передав на батьківщину машинописний примірник спога-

дів батька «Записки художника».  Твори зберігаються у Третьяковській галереї, Державному Російському музеї, Київському музеї російського мистецтва та

інших. Заслужений діяч мистецтв РРФСР.

30 (1889) — 130 років тому народився Володимир

30

Михайлович Дешевов (1889-1955), композитор.

Випускник Петербурзької консерваторії (1914).  Жив у

Єлисаветграді, брав найактивнішу участь у музичному житті міста

(1917-1919). Рецензії про концерти друкував у Єлисаветградській

газеті «Голос Юга» під псевдонімом Пелеас. Був секретарем му-

зичної секції Підвідділу мистецтв при Єлисаветградському повітовому відділі народної

освіти. Заохочував юного Ю. Мейтуса до занять композицією. Автор одного з перших

радянських балетів «Червоний вихор» та однієї з перших радянських опер на ре-

волюційну тему «Лід і сталь». У 1923-1933 викладав у музичних технікумах, за-

відував музичною частиною, був диригентом у драматичних театрах Ленінграда.

31 (1949) – 70 років тому народився ( м. Кіровоград) Валерій

31

Васильович Картузов, математик, поет.  Навчався у кіро-

воградських СШ № 8 і № 34. У 1970 закінчив фізико-математичний

факультет Кіровоградського державного педагогічного інституту

ім. О.С. Пушкіна, згодом аспірантуру при Інституті проблем ма-

теріалознавства НАН України ім. І.М. Францевича. Кандидат

фізико-математичних наук (1980). Нині старший науковий співробітник, учений

секретар Інститут проблем матеріалознавства НАН України ім. І.М. Францевича,

завідувач відділу «Прикладна математика і обчислювальний експеримент у ма-

теріалознавстві». Автор багатьох наукових праць і винаходів.  У юності відвідував

літературний клуб «Бригантина», що був створений при кіровоградській юнацькій бібліотеці

ім. Тараса Шевченка, яким керували поети Валерій Гончаренко і Вадим Гребенюк (існував з

1963 по 1967 рік). Для книжки Тетяни Березняк «Бригантина» юности моей» (2017) написав

спогад «Вспоминая «Бригантину», представлений у ній 12 віршами.

Січень (1879) — 140 років тому народився ( передмістя Єлисаветграда Завадівка) Феодосій Якович Кашугін (1879-1961), матрос, учасник повстання на

легендарному броненосці «Потьомкін».  Походив з родини потомственних чума-

ків. Два роки навчався у Завадівському народному училищі.  У 1900 призваний на

30

Пам’ятні дати січня

військову службу, до 1906 був машиністом на

броненосці «Потьомкін» Чорноморського фло-

ту. Брав участь у таємній сходці, яка ухвалила

рішення про збройне повстання. Воно почалося

14.06.1905 і тривало 11 днів, після чого матроси

здалися румунським властям. У списку коман-

дування Чорноморського флоту значився як «один из главных зачинщиков бун-

та». 26.01.1906 Кашугін був засуджений на 6 років каторги та вічне поселення

у Сибіру. З 1922 працював головою Мадачанської волості на Далекому Сході.

У  1945 повернувся на батьківщину, жив у Кіровограді. У 1955 з нагоди 50-річчя пов-

стання на броненосці «Потьомкін» нагороджений орденом Червоної Зірки.

1.01.1909 (110 років тому) – В Олександрії почала виходити газета «Известия

Александрийского уездного земства».

7.01.1769 (250 років тому) – Спробу захопити фортецю Св. Єлисавети здійс-

нило військо татар на чолі з ханом Крим-Гіреєм, однак обмежилося лише спу-

стошенням навколишніх сіл Лелеківки, Цибулевого та інших. Татари вивели із

Єлисаветинської провінції понад тисячу полонених, багато худоби, спалили біль-

ше тисячі будинків. Це був останній напад татар на територію Російської імперії.

8.01.1944 (75 років тому) – Від німецько-фашистських загарбників звільнено

м. Кіровоград.

10.01.1939 (70 років тому) – Указом Президії Верховної Ради СРСР утворена

Кіровоградська область, місто Кірово перейменовано на Кіровоград. До її складу

увійшов 31 район: 12 районів Миколаївської області – Аджамський, Бобринецький,

Витязівський, Єлисаветградківський, Знам’янський, Кіровоградський, Компа-

ніївський, Новгородківський, Новопразький, Олександрійський, Устинівський,

Червонокам’янський (виділився з Олександрійського); 10 районів Одеської об-

ласті – Великовисківський, Добровеличківський, Маловисківський, Новоархан-

гельський, Новомиргородський, Новоукраїнський, Піщанобрідський, Рівнен-

ський, Тишківський, Хмелівський; 5 районів Київської області – Златопільський,

Кам’янський, Олександрівський, Підвисоцький, Чигиринський; 2 райони

Дніпропетровської області – Долинський, Петрівський; 2 райони Полтавської

області – Новогеоргіївський, Онуфріївський. Такий склад області зберігався до

1954 року.

У січні 1954 (65 років тому) – На підставі Указу Президії Верховної Ради СРСР

про створення Черкаської області Златопільський (за винятком м. Златопіль)

та Кам’янський райони відійшли до Черкаської області, у лютому 1954 р. до

Черкаської області передали Чигиринський район. Натомість Вільшанський,

31

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

Гайворонський, Голованівський та Ульяновський райони (колишній Грушківський)

Одеської області дістались Кіровоградській області.

15.01.1999 (20 років тому) – У реєстр визначних пам’яток історії та культури

України, що потребують першочергового відтворення (всього їх 56), включено

фортецю Св. Єлисавети.

Січень 1859 року (160 років тому) – В Єлисаветграді відкрилося офіцерське

кавалерійське училище (у 1865 році реорганізоване в юнкерське кавалерійське

училище, один з найвідоміших військових закладів Російської імперії («славная

южная школа»).

21.01.1959 (60 років тому) – Ліквідовано Червонокам’янський район, який увій-

шов до складу Олександрійського району.

22.01.1784 (235 років тому) – Видано указ, згідно з яким Новоросійська

та Азовська губернії були перейменовані в Катеринославське намісництво,

Єлисаветинська провінція – в Єлисаветградський повіт Катеринославського на-

місництва, а фортеця Св. Єлисавети – в повітове місто Єлисаветград.

32

ЄЛИСАВЕТГРАДСЬКІ ГРЕКИ ФУНДУКЛЕЇ:

РІДНОМУ МІСТУ ТА КИЄВУ

Грецька громада у фортеці Св. Єлисавети

відразу після її заснування у 1754 році була

хоч і не чисельною (трохи більше 50 осіб),

але досить впливою і заможною. Були це пе-

реважно купці, що мали по одній, а дехто й

по дві крамнички, в яких торгували бакалією,

горілкою, вином, тютюном і хлібом. Засно-

вника єлисаветградської гілки Фундуклеїв

звали Георгієм (Юрієм). Відомо, зокрема,

що у 1767 році він був старшиною Єлисавет-

градського грецького купецького управління

і старшиною Єлисаветградського магістрату,

одним з ініціаторів спорудження у місті, що

Іван Іванович Фундуклей

народжувалося, дерев’яної грецької церкви.

Його син Іван Юрійович Фундуклей у 1818-

1819 рр. був міським головою Єлисаветграда, саме тоді за його клопотан-

ням колишній казенний сад був переданий місту. Завдяки підприємницько-

му таланту, енергії та цілеспрямованості, Іван Юрійович став найбагатшою

людиною Новоросійського краю. У нього не соромився брати в борг навіть

правитель Новоросії граф М.С. Воронцов. «Это был, – згадував один із

сучасників, – громадной толстоты человек, добряк, хлебосол, но он никогда

не обедал с гостями, а ел простую пищу целовальника. В его кабинете на

видном месте висели: красная рубаха, пестрые портки, поддевка и простой

зипун с дегтярными сапогами, шапка и рукавицы крестьянские. Старик не

стыдился прежней своей одежды и, показывая всем, говорил: «Не должно

забывать, чем человек рожден и чем был».

У 1839 році, згідно із заповітом батька, його син Іван Іванович Фун-

дуклей (1804-1880), який народився в Єлисаветграді, подарував рідному

місту землю у самісінькому центрі (так звану Фундуклеївську площу). На

ній у 1848-1850 роках була споруджена кам’яна двоповерхова будівля при-

сутственних місць: дума, міська управа, сирітський суд, поліцейське управ-

ління, громадський банк та міський бульвар. Та найцікавіше у заповіті, й

про що ми не знали, як пише київський історик Андрій Макаров, наступне:

«По завещанию Фундуклея-старшего, часть его громадного капитала наз-

33

Єлисаветградські греки

началась на оплату податей всех мещан Елисаветграда. Очевидно, его пра-

вославная душа чувствовала долг перед гражданами города, который послу-

жил трамплином на его пути к успеху. Нелепость же посмертного пожела-

ния заключалась в том, что он желал платить и за бедных, и за богатых». А

далі ще більш інтригуюче твердження:  «Опустевший родительский дом сын

превратил в музей и все вещи покойного оставил в нем неприкосновенными».

Шкода, що Макаров не вказує, в якому місті це відбувалося. Помер Іван

Юрійович Фундуклей у 1835 році в Єлисаветграді. Отож, не виключено, що

саме у нашому місті деякий час існував своєрідний музей Фундуклея. До-

стеменно відомо й те, що в Єлисаветграді на Петропавлівському кладовищі

були поховані дві доньки Фундуклея Олександра (за чоловіком Жеванова)

(1801-1819) та Марія (1808-1843).

Видатним державним і громадським діячем та меценатом увійшов в іс-

торію Іван Іванович Фундуклей. Син єлисаветградського міського голови

був Волинським віце-губернатором (1838), Київським цивільним губер-

натором (1839-1852), членом Державної Ради Росії (з 1867).   «Фундуклей,

– відзначають його біографи,  –  на всіх високих посадах дивував людей чудо-

творним поєднанням досвіду, щедрості до нужденних і особистої простоти.

Це був приклад людини, яка використує багатство для служіння суспіль-

ству».   За 13 років правління Києвом Іван Іванович повністю покінчив з

корупцією, увійшов в історію як найвидатніший київський губернатор.

Колишня Фундуклеївська площа в Єлисаветграді

34

Єлисаветградські греки

Він не лише сам не брав хабарів, а й навіть доплачував чиновникам кан-

целярії власні гроші, аби відбити в них охоту до хабарництва. Фундуклей

був різнобічно освіченою і обдарованою людиною. Володів основними єв-

ропейськими мовами, добре грав на піаніно, знався на археології, літерату-

рі та мистецтві, надзвичайно розвинений фізично, влучно стріляв з вогне-

пальної зброї.

Іван Іванович створив першу в Росії жіночу гімназію – «Фундуклеїв-

ську» у Києві. Автор книжок, які не втратили своєї актуальності: «Обоз-

рение Киева и Киевской губернии по отношению к древностям» (1847),

«Обозрение могил, валов и городищ Киевской губернии» (1848), «Статис-

тическое описание Киевской губернии» (у трьох томах, 1852) та ін. Фун-

дуклей мав маєтки у селах Нова Осота, Стара Осота та Янівці Олексан-

дрівського району (16916 десятин). Зокрема, в 1860 році заснував у Старій

Осоті церковно-парафіяльну школу.

Історики відзначають: одна з двох на всю Херсонську губернію у се-

редині ХIХ ст. бібліотек розміщувалась у Бобринецькому повіті в маєтку

таємного радника Фундуклея. Можливо, це було у селі Бежбайраки (бать-

ківщина Марка Кропивницького), яке йому належало? З 1873 року і до

самої смерті Іван Фундуклей був почесним членом Єлисаветградського

благодійного Товариства поширення грамотності й ремесел, якому пожер-

твував 750 руб. У 1875 році замовив виготовлення у Петербурзі коштовної

скриньки для вручення диплома почесного президента Товариства герцо-

гині Едінбурзькій Марії Олександрівні, дочці імператора Олександра II.

У 1872 році Фундуклей був обраний почесним громадянином м. Києва

(1872). Зі смертю Івана Івановича Фундуклея обірвалась єлисаветградська

гілка цього роду. Він помер холостяком, оскільки страждав від невиліковної

хвороби шкіри (лишаїв) у важкій формі, що унеможливила створення сім’ї.

У 1869 році вдячні кияни на честь Фундуклея перейменували вулицю

Кадетську. Півстоліття вона носила цю назву, аж поки більшовики у 1919

році не зробили її вулицею Леніна. А вже у новітні часи, у 1993 році, замість

неї з’явилася вулиця Богдана Хмельницького. Звісно, лунала й пропозиція

повернути вулиці назву Фундуклеївська, однак цього не сталося.

Дехто пригадав, що Фундуклей у 1847 році, як цивільний київський

губернатор, брав участь в арешті членів Кирило-Мефодіївського братства

Миколи Костомарова і Тараса Шевченка. Хоча історики й відзначають,

що загалом Іван Іванович досить ліберально, навіть поблажливо ставив-

ся до «братчиків». І Шевченко, й особливо Костомаров часто гостювали у

Фундуклея вдома. Микола Іванович навіть редагував його книжку «Огляд

Києва і його старожитностей». Є свідчення, що Фундуклей, дізнавшись

про підготовку арешту, намагався попередити Костомарова про небезпеку.

З цією метою відправив йому записку з проханням негайно зайти до нього.

35

Єлисаветградські греки

Однак Микола Іванович був настільки заклопотаний своїм майбутнім ве-

сіллям, що знехтував запрошенням.

Ну, а далі події розвивалися таким чином, що Фундуклей просто змуше-

ний був виконувати свої посадові обов’язки. При арешті у Тараса Шевченка

вилучили серію творів із зображенням перлин київської архітектури. Че-

рез деякий час їх наказали відправити до Петербурга. Однак Фундуклей зі

згоди військового губернатора Бібікова цього не зробив. До столиці імперії

надіслали рисунки інших авторів, які не мали жодної художньої цінності.

Так була врятована для України унікальна збірка рисунків Шевченка, що

отримала назву «Святий Київ наш великий». Отож, звинувачення на ад-

ресу Фундуклея в антиукраїнській діяльності уявляються не коректними

і перебільшеними.

Певно тому в 2017 році Київська міська державна адміністрація дозво-

лила грецькій громаді міста встановити меморіальну дошку Івану Іванови-

чу Фундуклею на будинку колишньої жіночої гімназії, яку він заснував, на

вулиці, що носила його ім’я.

А ще іменем Фундуклея у 1876 році названо залізничну станцію за один

кілометр від смт Олександрівки.

36

ЛЮТИЙ

2 (1859) — 160 років тому народився ( Єлисаветградський по-

2

віт)  Олександр Васильович Самсонов  (1859-1914),

військовий діяч, генерал від кавалерії. Навчався у Київській

військовій гімназії, у кавалерійському училищі,  брав участь

у знаменитих маневрах на Єлисаветградщині (під Новою Прагою)

у 1888. У 1896-1904 – начальник Єлисаветградського кавалерій-

ського училища, боровся з «дідівщиною». Як власник сіл Єгорівки та Андріївки Якимівської

волості (1044 десятини), обирався гласним Єлисаветградського повітового земства.

Займав посади начальника штабу Варшавського військового округу, наказного

отамана Донського війська, генерал-губернатора Туркестану, командуючого 2-ю

російською армією. Одна з ключових постатей Першої світової війни. Загинув

30.08.1914 у Східній Прусії (нині Ольштинське воєводство Польщі). Дотепер

зберігся обеліск на його колишній могилі.  Перепохований дружиною 4.12.1915 в

усипальні поблизу церкви Святих Іоакима та Анни с. Якимівки Маловисківського району

(зруйнована під час громадянської війни).  Статті про Самсонова містять енцикло-

педії Англії, Франції, США, Німеччини, Росії та інших країн. Про трагічну долю

розповідають книжки О. Солженіцина «Серпень 14-го», американки Б. Такман

«Серпневі гармати», С. Рибака «Жертва», новела В. Пікуля «Зате Париж було

врятовано» та ін.

2 (1864) — 155 років тому народився ( Єлисаветградський по-

2

віт)  Петро Федорович Федоровський (1864-1944),

архітектор. Навчався в Єлисаветградському Земському

Реальному Училищі та Вечірніх Рисувальних Класах при ЄЗРУ

в академіка П.О. Крестоносцева. У 1895 закінчив архітектурне

відділення Санкт-Петербурзької АМ (майстерня (Л. Бенуа).

Працював міським архітектором Томська (1897-1905 та 1913-1916), Тамбова і

Нижнього Новгорода, Єлисаветграда (1910-1912). Викладав у Томському техноло-

гічному інституті (1900-1905, 1914-1915). За його проектами у Томську збудовано

декілька споруд, визнаних пам’ятками архітектури федерального значення Росії.

Вважається одним із фундаторів Томської архітектурної школи.

5 (1924) — 95  років тому народився ( с. Свердликове Ново-

5

архангельського району)  Віталій Семенович Крав-

ченко,   живописець та графік. Учасник Другої світової

війни. Має бойові нагороди. У 1950 закінчив Харків ський

художній інститут, де навчався у М. Дерегуса. З 1957 по

1967 – художній редактор, головний художник видавни-

37

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

цтва «Дніпро» (Київ). Працює у галузі станкового живопису та книжкової гра-

фіки. Автор тематичних по

лотен, портретів, пейзажів у реа

лістичному стилі,

в традиціях українського народного мистецтва. Брав участь у розписах віднов-

леного Михайлівського Золотоверхо го собору у Києві (1999-2000). Автор кар-

тин: «Форсування річки Міус» (1950), «Заочник» (1957), «Багряні ночі» (1967),

«Григорій Сковорода» (1970); ілюстрацій до роману М. Стельмаха «Правда і крив-

да» (1961), до повісті Т. Шевченка «Музикант» (1962) та ін. Член Національної

спілки художників України (1956). Заслужений діяч мистецтв України (1995).

5 (1934) — 85 років тому народився ( с. Троянка Голованівського

5

району) Володимир Михайлович Гаранін (1934-2014),

поет, прозаїк, перекладач. У 1969 закінчив філологічний фа-

культет Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова.

з 1969 по 1991 служив у органах внутрішніх справ (підполков-

ник міліції). Основні жанри – сатира й гумор, філософська

лірика, проза, публіцистика, критика. Автор сатиричних збірок поезій та байок:

«Доброзичливий Горобець» (1974), «Червоні світанки» (1979), «Щиро кажучи»

(1991), «Притчі про козака Мамая» (2006), «Пригоди інопланетянина на Землі»

(2007); збірок ліричних віршів: «Четвертий вимір», «Голубі серпанки» (1998),

«Осінні мелодії» (2000), «Memento mori» (2005), «Знаки Зодіаку»; мовознавчих

книжок: «Ну що б, здавалося, слова…», «Як парость виноградної лози…», «Еней

був парубок моторний…»; збірки прози «Звична справа». Член Національної спіл-

ки письменників України (1993). Відповідальний секретар Одеської обласної ор-

ганізації НСПУ з 2003, головний редактор журналу «Літературна Одеса». Лауреат

премій ім. Степана Олійника (1998) та Івана Огієнка (2002) .

5 (1939) — 80 років тому народився ( с. Тишківка на Кірово-

5

градщині)  Василь Іванович Урсуленко (1939-2017),

лікар (кардіохірург). У 1959 закінчив Одеське медичне

училище № 3, у 1968 з відзнакою –  лікувальний факуль-

тет Кримського медичного інституту. З 1971 працював у

Національному інституті серцево-судинної хірургії імені

Миколи Амосова, вважається засновником коронарної хірургії в Україні, одним з

перших почав виконувати операції аортокоронарного шунтування. Головний на-

прям наукової та хірургічної діяльності – ішемічна хвороба та набуті вади серця.

Здійснив понад 5 тисяч операцій на серці. Автор близько 250 наукових праць, 14 ви-

находів. З 1997 працював у ТОВ «Клініка нових технологій» на базі Національного

інституту серцево-судинної хірургії імені Миколи Амосова Академії медичних наук

України. Доктор медичних наук, професор. Лауреат Державної премії України у га-

лузі науки і техніки (1988). Заслужений діяч науки і техніки України (2006).

38

Пам’ятні дати лютого

6 (1919) — 100 років тому народився ( с. Цибулеве Знам’ян-

6

ського району)  Іван Гурович Ткаченко (1919-1994),

педагог. З  1933 навчався на робітничому факультеті

Кіровоградського педагогічного інституту. З 1935 – студент

і викладач фізики Кіровоградського педагогічного інсти-

туту, учитель математики Богданівської середньої школи

Знам’янського району. У часи Другої світової війни був членом підпільно-дивер-

сійної групи імені Богдана Хмельницького. З 1944 по 1982 працював директором

Богданівської СШ. З 1945 – науковий кореспондент НДІ педагогіки УРСР. Один

з найвидатніших теоретиків і практиків трудового виховання школярів у СРСР,

ініціаторів організації учнівських навчально-виробничих бригад. Соратник і друг

Василя Сухомлинського, автор рецензій на його праці в обласній та республікан-

ській періодиці. Написав понад 30 наукових праць, присвячених впровадженню

різних аспектів педагогічної спадщини Сухомлинського. Заслужений учитель

Української РСР (1962). Кандидат педагогічних наук (1973). З 1982 до остан-

ніх днів життя Іван Ткаченко працював доцентом кафедри педагогіки КДПІ ім.

О.С. Пушкіна. З-під його пера вийшло 8 книжок та понад 200 статей. Монографія

«Трудове виховання старшокласників» у 1971 відзначена республіканською премі-

єю Педагогічного товариства УРСР. У 2004 ім’я Ткаченка присвоєно Богданівській

загальноосвітній школі. Міністерством освіти і науки України заснована нагорода

– «Нагрудний знак Івана Ткаченка». Герой Соціалістичної Праці (1971).

8 (1939) — 80 років тому народився ( м. Запоріжжя)

8

Володимир Леонідович Миронович (1939-2008),

актор. У 1960 закінчив Київський театральний інститут

ім. І. Карпенка-Карого. Працював у Черкаському (1960-

1964), Кіровоградському (1965-1969), Луганському (1969-

1972), Полтавському (1972-1991) та знову Кіровоградському

музично-драматичному театрі ім. М.Л. Кропивницького (з 1991 до 2008).

На сцені «театру корифеїв» зіграв понад 160 ролей: Еней, Микола, Виборний («Енеїда»,

«Наталка Полтавка» І. Котляревського); Гнат, Сава Чалий («Безталанна», «Сава

Чалий» І. Карпенка-Карого); Микита, Підгайний, Конон, старшина («Дай серцю

волю – заведе в неволю», «Серенада кохання», «Замулені джерела», «По ре-

візії» М. Кропивницького) та багатьох інших. Заслужений артист УРСР (1984).

Народний артист України (2007).

8 (1944) — 75 років тому народився ( м. Кіровоград) Анатолій Олександрович

Горбенко, художник (живописець). У 1970 закінчив Одеське художнє училище,

у 1982 – художньо-графічний факультет Одеського державного педагогічного

інституту ім. К.Ушинського. Виставкову діяльність розпочав у 1970. Автор пей-

39

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

зажів, натюрмортів, портретів. Персональні виставки, крім

8

України, влаштовувалися в Болгарії (1977), Румунії (1989),

Італії (1990), США (1991), Японії (1990), Німеччині, Англії,

Іспанії, Австрії (1992-1993). У 1984-1987 – головний худож-

ник Одеського художньо-виробничого фонду, з 2007 – го-

лова правління Одеської обласної організації Національної

спілки художників України. З 1980 – головний художник міста Іллічівська (нині

Чорноморськ) Одеської області. Двічі виставлявся у Російській Академії мистецтв.

Почесний член творчого об’єднання художників-реалістів «Москворечье». Картини

зберігаються у багатьох музеях України та Росії, приватних збірках. Головні тво-

ри: триптих «Біля рідної хати» (1988), «Самотність» (1996), «На лимані» (1987).

Викладає в архітектурно-художньому інституті Одеської державної академії будів-

ництва та архітектури: завідувач кафедри образотворчого мистецтва, професор.

Заслужений художник України (2002). Народний художник України. Декілька пер-

сональних виставок влаштовував у рідному місті. Лауреат обласної премії у галузі

образотворчого мистецтва імені Олександра Осмьоркіна (2017).

8 (1954) — 65 років тому народився ( с. Бирзулове Новомир-

8

городського району) Андрій Іванович Кудряч енко, іс-

торик, політолог. У 1978 з відзнакою закінчив історичний

факультет Вищої комсомольської шко ли при ЦК ВЛКСМ. У

1994 – докторантуру Інституту  світової економіки та між-

народних відносин НАН України. Доктор історичних наук

(1995), професор (1997). З 1998 по 2000 перебував на дипломатичній службі:

радник-посланник Посольства України у ФРН. У 2000-2004 – директор Інституту

соціальних наук і міжнародних відносин Міжрегіональної академії управління

персоналом; 2004-2005 – декан Інституту  підготовки кадрів Державної служ-

би зайнятості України; 2005-2008 – завідувач відділу Національного інституту

стратегічних досліджень. З листопада 2008 очолює Інститут європейських до-

сліджень Національної академії наук України (нині «Інститут всесвітньої історії

НАН України»). Наукову роботу поєднує з викладацькою – у Київському наці-

ональному економічному університеті ім. Вадима Гетьмана, Київському інсти-

туті міжнародних відносин Національного університету ім. Тараса Шевченка,

Київському університеті права і Дипломатичній академії України при МЗС. Має

понад 350 наукових праць; публікувався в Азербайджані, Молдові, Росії, Австрії,

Греції, Німеччині, Польщі. Підготував 20 кандидатів та докторів історичних і

політичних наук. Лауреат премії ім. Д.І. Чижевського НАНУ за цикл наукових

праць «Україна в сучасному геополітичному просторі: теоретичний і приклад-

ний аспекти» (2007). Нагороджений орденом «За заслуги» 3-го ст. (2017). Член-

40

Пам’ятні дати лютого

кореспондент Національної академії наук України (2018). Заслужений діяч науки

і техніки України (2012).

9 (1899) — 120 років тому народився

9

( м. Олександрія)  Григорій Юхимович

Шполянський (1899-1981),  художник (жи-

вописець).   У 1941 закінчив факультет живо-

пису Одеського художнього училища (педа-

гоги Ю. Бершадський, Д. Крайнєв). Мешкав і

працював у Одесі. Учасник республіканських

виставок з 1947. Виконав твори: «Портрет

Е. Багрицького» (1947, відзначений на IX республіканській художній виставці в

Києві), «Знавці» (1954), «Гості завітали» (1957), «Лірика» (1960), «Партизанські

ночі» (1961), «Рибалки» (1967), «Освідчення в коханні» (1971) та ін. Картини ек-

спонувалися у Москві, за кордоном. Твори зберігаються в Одеському художньо-

му музеї та інших музеях і приватних колекціях України, Росії, Німеччини, Італії,

Румунії та США. Найвідоміший твір «Знавці» (1954) репродукувався в СРСР на

поштових листівках (на знімку). Член Спілки художників СРСР. Відомою худож-

ницею стала донька Людмила Шполянська.

10 (1859) — 160 років тому народився ( м. Єлисаветград) Євген Георгійович

Трамбицький (1859-1931 у Парижі), військовий діяч.  Син фундатора і першого

власника Єлисаветградського театру (збудований у 1876) Георгія Трамбицького. У 1876

закінчив Полтавський кадетський корпус, у 1878 – Миколаївське кавалерійське

училище, згодом – академію Генштабу. Учасник Першої світової війни. Генерал-

лейтенант (1912), був комендантом Михайлівської фортеці, начальником

1-ї окремої кавалерійської бригади. Під час громадянської війни – у лавах Білої

Армії (Збройні сили Півдня Росії). Емігрував до Франції, помер у Парижі. Автор

«Истории 6-го Лейб-драгунского Павлоградского полка».

14 (1939) — 80 років тому народився ( м. Харків) Віктор

14

Іванович Носуленко, інженер-механік У 1962 закін-

чив Харківський політехнічний інститут за спеціальністю

«Машини і технологія обробки металів тиском».  Відтоді

працює у Кіровоградському інституті сільськогосподарського

машинобудування (нині Центральноукраїнський національний

технічний університет). З 1994 — завідувач кафедри обробки металів тиском, науковий

керівник лабораторії розмірної обробки металів електричною дугою. Доктор техніч-

них наук (2000), професор (2001). Автор понад 150 наукових праць, 50 автор-

ських свідоцтв і патентів. Винайшов новий спосіб електорфізичної розмірної

41

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

обробки металів, упроваджений на ряді підприємств. Заслужений винахідник

України (1999).

14 (1974) — 45 років тому народився ( м. Кіровоград)

14

Олександр Сергійович Симоненко, спортсмен, вело-

сипедист (трековик). Триразовий чемпіон світу в індивідуаль-

ній та командній гонках переслідування на 4 км (1998, 2002).

Срібний призер ХХVІІ літніх Олімпійських ігор у Сіднеї. За

підсумками 2000 включений до десятки кращих спортсменів

України, лауреат загальнонаціональної програми «Людина року – 2001» в номіна-

ції «Спортсмен року». Наставник-тренер Олександр Заворотній. Після завершення

спортивної кар’єри з 2005 по 2010 працював заступником голови ради обласної

організації ФСТ «Динамо», нині представник області в НОК України. Заслужений

майстер спорту України (1998).  Почесний громадянин м. Кіровограда (2003).

15 (1929) — 90 років тому народився ( с. Нововолодимирівка

15

Кіровоградського району)

Микола Полікарпович

Лактіонов-Стезенко (1929-2014), кінорежисер, сцена-

рист. У 1952 закінчив Ленінградське вище військово-мор-

ське училище, у 1961 сценарний відділ ВДІК (викладачі

Й. Ма невич, В. Туркін). З 1965 по 1990 працював режисером

і сценаристом студії «Укр кінохроніка». У творчому доробку понад 50 фільмів,

переважно за власними сценаріями: «Ми будуємо дім» (1962), «Сучасні запо-

рожці» (1964), «Бра ти» (1967), «На острові Мідному» (1968), «Діла і роздуми»

(1969), «Ніна Хахаліна» (1970), «Данилівна» (1971), «Іду шукати» (1974), «Сте-

повики» (1975), «Енергійна людина» (1978), «Дя кую, товаришу» (1979), «Наша

італійка» (1980), «Ніка» (1983), «33-й, свідчення очевидців» (1989). Автор кни-

жок: «Смак трави» (2003, 2004), «Пять учеников учителей» (2004), «Ананас»

(2014), кіносценарію «Нестор Махно – пошук істини» («Дніпро», 2001, № 11-12).

Орден «За заслуги» 3-го ступеня (2008). Заслужений діяч мистецтв УРСР (1981).

16 (1919) — 100 років тому народився ( с. Катеринівка Кірово-

16

градського району)  Сергій Андрійович Шевченко

(1919-1993), правоохоронець.  Трудову діяльність розпочав

у 1935 на заводі «Червона Зірка».  Учасник Другої світової вій-

ни. З 1941 – курсант курсів перепідготовки льотного складу

Північно-Західного фронту, воював у військово-повітряних

силах.  З 1949 по 1965 перебував на керівних посадах в УМВС Кіровоградської області.

У 1965 році призначений начальником УВС Кіровоградського облвиконкому і перебував

на цій посаді 8 років. Перший начальник УМВС Кіровоградської області, якому присвоїли

42

Пам’ятні дати лютого

звання генерал-майор міліції. У 1973-1976 – начальник УВС Запорізького облви-

конкому. Нагороджений орденом Трудового Червоного Прапора. Заслужений

співробітник МВС СРСР.

17 (1959) — 60 років тому народилася Тетяна Євгенівна

Комова

17

,  співачка.   Випускниця Кіровоградського музичного

училища.  У 1983 вступила до Інституту культури в Москві.

Оволоділа віртуозною технікою «інструментального» співу,

смаком одухотворення музики. З 1986 працювала у слав-

нозвісному тріо, потім – дуеті «Ромен». Гастролювала у 30

країнах світу. Була солісткою Москонцерту. Її називають унікальною співачкою

за універсалізм: класика, циганська пісня, романс, шансон, шлягер, фольк,

джаз. З 1998 – солістка тріо «Второе приближение» (камерний джаз), створе-

ного відомим піаністом і композитором Андрієм Разіним. Заслужена артистка

Російської Федерації (1995).

18 (1914) — 105 років тому народилася ( м. Єлисаветград)

18

Віра Августівна Гмиря (1914-1996),   лікар, дружина

видатного українського співака Бориса Гмирі (1903-1969).

У 1937 закінчила Київський медичний інститут. З 1937 по

1939 працювала в Інституті гігієни праці та професійних за-

хворювань (нині Ін-т медицини праці АМНУ). Під час Другої

світової війни – військовий лікар. У 1946-1949 працювала у Київському стомато-

логічному інституті. З 1949 по 1970 – в Інституті фізіології АН УРСР. Досліджувала

кору головного мозгу. Доктор біологічних наук (1970). Про зворушливу історію

кохання цього подружжя написана п’єса «Борис Гмиря: геній і кохання».

18 (1924) — 95 років тому народився ( м. Єлисаветград)

18

Олександр Матвійович Талєєв (1924-2006), живо-

пець і графік. Учасник Другої світової війни, був в’язнем

концтабору. У 1949 закінчив Казанське художнє училище

Працював у галузі станкового живопису: «Літо» (1960),

«Сполох» (1963); графіки: серія «Мої сучасники» (гуаш,

1961) та ін. Багато років працював з видавництвом «Веселка». Автор чудових

жанрових картин із зображенням дітей, а також натюрмортів. Учасник багатьох

художніх виставок. Жив і працював у Дніпропетровську. Член Національної спіл-

ки художників України (1992). Заслужений художник України (2004).

19 (1929) — 90  років тому народився ( м. Зінов’євськ)  Юрій Семенович

Іващенко  (1929-1990), художник і педагог. У 1959 закінчив Одеське худож-

нє училище ім. Грекова (викладачі Ю. Єгоров, В. Путейко, В. Соколов).  Понад 25

43

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

років викладав у Кіровоградській дитячій художній школі, був її

19

директором. Учасник обласних та республіканських виставок.

Експонент виставки кіровоградських художників «Єлисаветград

1913 — Кіровоград 1988», присвяченої 75-річчю Першої місь-

кої художньої виставки.  Кращі твори: «Автопортрет» (1978),

«Анатолій Карпов» (1981), «Відлига» (1983), «Березень»

(1984), «Провулок Нейгауза», «Портрет Хілобокова» та ін.

20 (1894) — 125 років тому народився  ( м. Кальник Вінницької

20

області) Ярослав Івашкевич (1894-1980), класик поль-

ської літератури ХХ століття (поет, прозаїк, драматург) та

громадський діяч.    Навчався в Єлисаветградській чоловічій

гімназії (1904-1909) та музичній школі Нейгаузів, приятелював з

К. Шимановським. З 15 років заробляв на життя репетиторством у

поміщицьких маєтках Єлисаветградщини та Поділля. Закінчив юридичний факультет

Київського університету, навчався у Київській консерваторії. З 1918 жив і пра-

цював у Польщі.  Єлисаветградські враження знайшли відображення у трилогії «Честь і

слава», вірші «Велике сафарі», новелах та «Книжці моїх споминів».

21 (1964) — 55 років тому народився ( с. Новогригорівка

21

Мало висківського  району)  Олег Володимирович Гуцол,

художник-карикатурист, ілюстратор, журналіст.  У 1983 за-

кінчив Кіровоградський машинобудівний технікум,  у 1994   – фа-

культет журналістики Київського Національного універси-

тету імені Тараса Шевченка. Першу карикатуру надрукував

у 1987.  Працював кореспондентом районної газети «Маловисківські вісті», малював для

обласної газети Кіровоградщини «Народне слово». Публікувався у журналах «Перець»,

«Крокодил», «Вожик» (Білорусь) та багатьох інших виданнях. Нині живе і працює

у Республіці Білорусь: головний художник гумористичної газети «Пикник», го-

ловний художник, потім редактор дитячої газети «Шапокляк», головний худож-

ник журналу «Вожык»; головний художник дитячих білоруських газет «Решу без

мамы», «Мишуткины уроки», «Спросите мудрую сову», «Школа вороны Мурки»,

«Играю с мамой», «Кот ученый», «Волшебный театр». Учасник понад 600 міжна-

родних виставок і конкурсів карикатур у майже 40 країнах світу, на яких завоював

66 медалей, призів і нагород. Проілюстрував понад 60 книжок для дітей і дорослих.

23 (1919) — 100 років тому народився від ( с. Ганнівка Петрівського району) Сергій

Трохимович Завало (1919-1990),  математик, педагог. У 1941 закінчив

Московський університет ім. М.В. Ломоносова. Учасник Другої світової війни: ко-

мандир батареї, майор, відзначений бойовими нагородами. У 1946-1957 викладав

44

Пам’ятні дати лютого

у Черкаському педагогічному інституті: доцент, завідувач

23

кафедри математики. З 1957 по 1970 – заступник міністра

освіти Української РСР. Водночас у 1959-1980 – викладав у

Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка: про-

фесор, завідувач кафедри алгебри і математичної логіки (з

1970), декан механіко-математичного факультету (з 1971).

Доктор фізико-математичних наук (1958). Головні наукові праці: «Елементи ана-

лізу. Алгебра многочленів» (1972); «Рівняння і нерівності» (1973); «Алгебра і те-

орія чисел»: у 2 т. (1974, 1976), (рос. перекл. 1977, 1980); «Курс алгебри» (1985).

Почесний громадянин м. Хорол Полтавської області (1968).

23 (1949) — 70 років тому народився  ( с. Головківка Олександ-

23

рійського району)  Володимир Аврамович Гура (1949),

філософ. Випускник Головківської середньої школи. У 1975

закінчив філософський факультет Ленінградського дер-

жавного університету ім. Жданова. Доктор філософських

наук (2000). Фахівець із соціальної філософії та філософії

релігії. Профессор кафедри філософії Санкт-Петербурзького державного політех-

нічного університету. Автор монографій: «Предыстория секуляризации» (2000),

«Сакральное и секулярное в судьбах европейской цивилизации» (2005) та ін.

24 (1954) — 65 років тому народився ( с. Комсомольське, нині

24

Заповідне Маловисківського району)  Павло Антонович

Шевченко, журналіст. У 1977 закінчив факультет журна-

лістики Львівського університету ім. І.Я. Франка. З 1976 по

1986 працював завідувачем відділу промисловості і тран-

спорту обласної газети «Львовская правда». У 1991-1998 –

головний редактор газет «Діло», «Авто-Діло», «Торговий кур’єр» у Львові.

З 1993 – віце-президент Асоціації ділової преси України. Член ради економістів

України (1990). Головний редактор Всеукраїнського тижневика «Україна і світ

сьогодні» (з 1999). Автор телесценаріїв, збірок нарисів, корпоративних видань

та книжок «Магістраль» (1990) та «Волоцюги» (номінувалася на щорічну премію

«Книга року ВВС-2009»).

25 (1904) — 115 років тому народився ( с. Могильне Гайворон-

25

ського району)  Василь Корнійович Миколюк  (1904-

1937), письменник. У 1926 закінчив робітфак при Одеському

політехнічному інституті. З 1926 по 1928 навчався в Одеському

інституті народної освіти. Працював в Одесі: завідуючим літе-

ратурною частиною Театру Революції, редактором кінофабри-

45

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

ки. Належав до Спілки пролетарських письменників «Гарт» та Всеукраїнської спілки

пролетарських письменників. Автор повістей: «У павутинні» (1932), «Завіса гір»

(1934); п’єс «Переможці смерті» (1933), «Бригадир» (1934), «Йоганн Бернштейн»

(1935). Незаконно репресований та розстріляний. Реабілітований 1957.

25 (1914) — 105 років тому народився ( м. Катеринослав)

25

Євген Степанович Березняк  (1914-2013) ,  розвідник,

педагог.  Випускник Помічнянської СШ Добровеличківського райо-

ну. Після закінчення Зінов’євського педагогічного технікуму вчи-

телював у селах Кіровоградщини  і Дніпропетровщини. У 1947

закінчив історичний факультет Дрогобицького педагогічного

інституту. Освіті віддав 67 років життя. Автор шести монографій, трьох томів вибра-

них педагогічних праць,  значна частина яких присвячена спадщині В.О. Сухомлинського,

досвіду роботи кращих шкіл Кіровоградщини (Павлиської, Богданівської, Новопразької

та ін.). Протягом багатьох років очолював Управління шкіл Міністерства осві-

ти України. Заслужений учитель УРСР (1961), доктор педагогічних наук (1968).

Почесний академік Академії педагогічних наук. Одночасно легендарний розвідник

часів Другої світової війни («Майор Вихрь»), розсекречений у 70-ті роки. Керував

розвідгрупою «Голос», яка врятувала від руйнування м. Краків. Був представлений

до звання Героя Радянського Союзу, але оскільки деякий час перебував у гестапів-

ських застінках, то потрапив у концтабір НКВС, де й зустрів День Перемоги. Про

свою розвідувальну діяльність розповів у книжках «Я – Голос», вперше опубліко-

ваній у Москві (1971): «Пароль: Duм spiro», «Операція «Голос». Їхній загальний

наклад – понад 2 млн примірників. Остання книжка має назву «Миттєвості мого

життя». Портрет представлено у залі Слави зовнішньої військової розвідки Росії

серед 40 найвидатніших розвідників. Герой України. Почесний громадянин міст

Києва і Кракова. 25.02.2014 Національним банком України випущена ювілейна мо-

нета номіналом 2 гривні, присвячена 100-річчю від дня народження героя.

26 (1944) — 75 років тому народився ( м. Гайворон) Едуард

26

Казимирович Каштановський (1944-2014), жур-

наліст. 45 років (З 1969 по 2014) працював у газеті

«Кочегарка» (м. Горлівка Донецької області). Тривалий

час (з 1978) був головним редактором найпопулярнішої

міської газети Горлівки. Нагороджений почесним знаком

«Шахтерська слава» всіх трьох ступенів. У 2009 отримав медаль імені засновни-

ка міста Горлівка Петра Горлова. Заслужений журналіст України (1999).

27 (1964) — 55  років тому народився ( м. Кіровоград)  Олег Анатолійович

Семенюк, мовознавець.  У 1985 закінчив філологічний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна

46

Пам’ятні дати лютого

(нині Центральноукраїнський державний педагогічний університет

27

імені Володимира Винниченка). З 1989 викладає у ньому.  За роки

роботи в університеті пройшов шлях від асистента (1989)

до професора (2004). Займав посади:  начальника науко-

во-дослідного сектору, декана факультету довузівської та

післядипломної освіти, завідувача кафедри. Доктор філо-

логічних наук (2002), професор кафедри перекладу, прикладної та загальної

лінгвістики (з 2003). Викладає курси стилістики російської мови, лінгвістично-

го аналізу тексту, загального мовознавства, авторський спецкурс «Російська

й українська мови наприкінці XX ст.». Автор понад 50 наукових праць; моно-

графій «Языковые единицы в художественном тексте» (1996) (у співавторстві)

та «Язык эпохи и его отражение в сатирико-юмористическом тексте» (2001);

навчально-методичних посібників.  У 2005-2011 — проректор з наукової роботи та

міжнародних зв’язків КДПУ імені Володимира Винниченка. З 2011 — ректор ЦДПУ імені

Володимира Винниченка. Заслужений працівник освіти України (2018).

28 (1969) — 50 років тому народився  ( м. Кіровоград) Олексій

28

Павлович Харченко,   композитор, аранжувальник, піаніст.

Закінчив теоретичний відділ Кіровоградського музичного учи-

лища і теоретико-композиторський факультет Ростовської

державної консерваторії ім. С. Рахманінова.  Викладав у

Кіровоградському музичному училищі. Творчі напрями: музика

театру та кіно, джазова музика, музика для дітей. Написав музику до трьох спектаклів

Кіровоградського академічного обласного театру ляльок: «Колобок» (2009), «Мийдодир»

(2010), «Собаче серце» (2010). Автор музики до шоу-програми «Неймовірні пригоди ігра-

шок у новорічну ніч» у Кіровоградській обласній філармонії, до спектаклю «Дебют провін-

циалки» (2013) театру імені Марка Кропивницького, до спектаклю за п’єсою «Загадкові

варіації» у Київському академічному Молодому театрі та інших творів.

29 (1924) — 95  років тому народився  ( с. Покотилове

29

Ново архан гельського  району)  Данило Никифорович

Зубицький (1924-2003), фітотерапевт, патріарх народ-

ної медицини. З 14 років допомагав батькові в лікуванні

народними засобами. У 1953 закінчив Одеський медичний

інститут. До 1971 працював лікарем на Кіровоградщині та

Миколаївщині, потім – у Києві. Головна мета життя – відродження народної меди-

цини України. Став фундатором української фітотерапії, заснував мережу аптек

«Народна медицина Данила Зубицького». Створив понад 180 засобів народного

лікування. Технологія виготовлення ліків за прописами Данила Зубицького за-

снована на використанні «живих» рослин, коли переробка сировини проводить-

47

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

ся в день збирання. При цьому готові ліки зберігаються від одного до п’яти років

без охолодження та захисту від світла. Виховав трьох синів, старший з яких –

Олександр – продовжує справу батька. Лауреат премії імені В.І. Вернадського.

29 (1964) — 55 років тому народився  ( м. Кіровоград)

29

Володимир Валентинович Комаров,  комедійний

актор, музикант. Дитинство пройшло в Одесі, де закін-

чив школу, почав займатися пантомімою. Один семестр

провчився у Одеському інституті харчової промисловості,

три роки прослужив на Північному флоті. З 1985 до 2003

працював у знаменитій комік-групі «Маски-шоу». Багато знімався у телесеріа-

лах та художніх стрічках (понад 20 родей). У 2005 році створив музичну групу

«Д-ръ БрМенталь», в якій є солістом дотепер. Грають рок-н-рол та блюз. У квітні

2007 група випустила дебютний альбом.

6.02.1919 (100 років тому) – Війська УНР під натиском більшовицьких військ

змушені залишити Єлисаветград.

6.02.1919 (100 років тому) – Утворено Єлисаветградський повітовий револю-

ційний комітет (ревком) – «тимчасовий надзвичайний орган пролетарської влади

для боротьби з контрреволюцією, встановлення суворого революційного поряд-

ку та організації господарського життя повіту». Припинив свою діяльність у 1921

році «після виконання революційних завдань».

12.02.1914 (105 років тому) – В Єлисаветграді у приміщенні Громадського

Зібрання влаштовано благодійний вечір на користь місцевого Товариства покро-

вительства тваринам, зібрано 279 руб.

18.02.1894 (125 років тому) – Затверджено статут «Саблино-Знаменского об-

щества песчано-сахарного и рафинадного завода» з капіталом 500 000 руб.

48

ЄЛИСАВЕТГРАДСЬКИЙ НОТАРІУС

АНТОН ЯКУБОВСЬКИЙ ТА ЙОГО СИНИ

Відомостей про цю людину надзвичайно мало, власне кажучи, вони

майже відсутні. Ні дат народження і смерті, ні послужного списку, ні відо-

мостей про освіту та сімейний стан, ні фотознімків розшукати, принаймні

мені, поки що не вдалося. Це тим більш дивно, оскільки мова йде про дійс-

но визначну особистість – засновника відразу двох громадських бібліотек

у повітових містах Олександрії та Єлисаветграді. Це – Антон Федорович

Якубовський, нотаріус Єлисаветградського окружного суду та громад-

ський діяч, який мешкав у Єлисаветграді, на вулиці Нижньо-Донській, у

власному будинку. Достеменно відомо, що нотаріусом у Єлисаветграді Ан-

тон Федорович працював з 1889 по 1918 рік, тобто майже 30 років. Саме

цей проміжок часу охоплює «фонд нотаріуса Якубовського» у Державному

архіві Кіровоградської області.

Детально зупиня-

тися на історії засну-

вання ним бібліотек

потреби немає. Це

давно зроблено олек-

сандрійськими та кі-

ровоградськими кра-

єзнавцями, хоча ними

й не помічено, що фун-

датором обох бібліотек

є одна й та сама люди-

Підводний човен «Пескарь»,

на. Спочатку Якубов-

яким командував  Олександр Якубовський

ським була заснована

у приміщенні міської

управи громадська бібліотека в Олександрії, урочисто відкрита 11 січня

1887 року. У звіті про цю подію зазначено: «Инициатором учреждения

в Александрии библиотеки был нотариус А.Ф. Якубовский». А потім,

після переїзду до нашого міста, він ініціював створення Єлисаветград-

ської громадської бібліотеки (ЄГБ). Її історія започатковується у 1899

році, коли бібліотека прийняла перших читачів. З 1900 по 1914 роки го-

ловою дирекції та відповідальним директором ЄГБ обирався Антон Федо-

рович Якубовський. А ще він з 1897 року був попечителем народної біблі-

49

Єлисаветградський нотаріус

отеки-читальні Товариства поширення грамотності й ремесел, а також го-

ловою Товариства поширення комерційних знань у Єлисаветграді. Служив

Якубовський бібліотечній справі настільки самовіддано, що, коли бібліоте-

ка опинялася у фінансовій скруті, неодноразово жертвував власні кошти,

одного разу навіть не пошкодував 1000 рублів.

Згадка про нотаріуса Антона Федоровича Якубовського, уже як мецена-

та, міститься у біографії видатного оперного співака, нашого земляка Пав-

ла Журавленка (1887-1948). Юнаком він, виявляється, працював писарем

у Єлисаветградському окружному суді, де його красивий голос помітив і

гідно оцінив Якубовський, допомігши здобути вокальну освіту. Що й не

дивно, адже Антон Федорович, про що дізнаємося із «Краткого очерка Ели-

саветградского общества распространения грамотности и ремесел (1873-

1898)» П.З. Рябкова, з 1889 по 1894 рік був членом ревізійної комісії цього

благодійного товариства та помічником (заступником) попечителя Єлиса-

ветградського ремісни-

чо-грамотного училища.

Легендарне рятувальне судно «Волхов»,

У свою чергу, Софія

першим командиром якого був

Віталіївна Тобілевич

Олександр Якубовський

згадує, що літературні

вечори, які влаштовува-

лися в будинку І. Тобі-

левича, крім молоді,

відвідував «адвокат

Якубовський, який ді-

лом і порадами завжди

допомагав бідним».

Надзвичайно цінна й невідома нам інформація про Якубовського

міститься у монографії історика Олександра Болдирєва «Одеська гро-

мада. Історичний нарис про українське національне відродження в Одесі

у 70-ті рр. ХIХ – початку ХХ ст.» (1994). Виявляється не лише в Єлиса-

ветграді, а й в Олександрії існував український гурток, до складу якого

входили бухгалтер М.Ф. Косюра, його дружина Н.Є. Косюра, земський

лікар І.Н. Кузубов та його дружина, земський лікар О. Нікольський,

земський агрономічний наглядач М. Васько, Я. Зерницький, вчителька

Г.В. Хіхлін-Мальська та ін.

Олександрійські українофіли збиралися двічі на тиждень, читали, об-

говорювали та розповсюджували нелегальну літературу, яку отримували з

Києва та Одеси, робили усні повідомлення, вшановували пам’ять Кобзаря,

поширювали його твори. Автор монографії, зокрема, повідомляє: «За до-

помогою харківських українців М.В. Левитський, колишній студент Хар-

ківського університету (майбутній «артільний батько»), а тоді присяжний

50

Єлисаветградський нотаріус

повірений з Єлисаветграда, доправив до Олександрії близько однієї тисячі

брошур «Наймички» Т.Г. Шевченка. Як видно з листа Н.А. Якубовського

до Г.В. Хіхлін-Мальської від 15 січня 1893 р., «відчайдушний українофіл»

М.В. Левитський залишив в Олександрії близько 300 екземплярів видан-

ня. Майже всі ці примірники він передав керівнику українського гуртка

М.Ф. Косюрі, а ще кілька екземплярів місцевому нотарю А.Ф. Якубовсько-

му та його сину Нестору. Решту транспорту було доставлено М.В. Левит-

ським до Єлисаветграда. Як зізнавався сам Микола Васильович: «Є вели-

кий попит на малоруські книжки для народного читання».

Як випливає з цього повідомлення, Антон Федорович Якубовський,

принаймні, не був байдужим до українофільського руху в Єлисаветграді та

Олександрії. А ще дізнаємося, що він мав сина Нестора.

Про нього корінна єлисаветградка Марія Плахотіна (1908-1998) згадує,

що Нестор Антонович, як і батько, мав юридичну освіту, працював присяж-

ним повіреним, був секретарем Єлисаветградського благодійного Товари-

ства поширення грамотності й ремесел: «Его два дома посредине квартала

на Ивановской улице, между Н.-Донской и ул. Гоголя (нечётная сторона).

В 1936 г. распродал имущество и дома (купил их д-р Корж) и уехал к сыну,

не помню, в какой город, хотя он мне и называл его». Судячи з усього, дода-

мо від себе, один з будинків дійсно належав йому, а другий він успадкував

після смерті батька.

Один з місцевих краєзнавців уточнює: «У 1936-1937 рр. виїхав у Мо-

скву, завдяки чому уник репресій і залишився живим». Однак цьому опти-

містичному твердженню суперечать дані про жертв репресій радянського

режиму, зібрані Воронезьким товариством «Меморіал»: «Якубовский Не-

стор Антонович. Родился в 1877 г., Кировоградская обл., с. Новая Прага;

пенсионер. Арестован: 15 октября 1943 г. Приговорен: 5 августа 1944 г.

Приговор: 10 ИТЛ. Номер дела: П-25011». Десь у концтаборі він, очевидно,

й згинув.

У цій інформації дивує лише те, що репресували 66-річного Якубов-

ського так пізно і в такий час – через 10 місяців після звільнення Воронежа

від нацистської окупації.

А взагалі-то Нестор Антонович, як свідчить книжка «Годы борьбы»

(збірник матеріалів з історії революційного руху на Зінов’євщині), що була

видана у 1927 році, був одним з найактивніших його учасників у 1917-1919

роках. У ті часи в місті склалася вкрай заплутана й надзвичайно супере-

члива ситуація, коли більшовики вели боротьбу за владу в Єлисаветграді з

меншовиками, есерами та іншими політичними партіями. Так ось, Нестор

Якубовський фігурує в ній як «один з лідерів єлисаветградських меншо-

виків», що всіляко заважав і перешкоджав більшовикам встановлювати в

Єлисаветграді радянську владу.

51

Єлисаветградський нотаріус

Ось, приміром, така цитата: «…Меньшевики были против резолюции

большевиков. Их лидер Якубовский назвал коммунистов «воинствующей

партией». На следующий день он подал заявление во фракцию Совета

РСДРП, в которой писал: «Резолюция о власти, проведенная большин-

ством Совета против наших голосов, убеждает меня, что наши разноречия

так существенны, что они исключают возможность исполнения ответствен-

ных обязанностей». Якубовский просил освободить его от обязанностей

члена Совета еще и потому, что «желает, мол, возвратиться к профессио-

нальной работе». Меньшевики убедились, что в Совете им будет трудно бо-

роться с коммунистами и решили перенести борьбу в ряды профсоюзов, где

они сравнительно еще пользовались влиянием»

Втім, через деякий час Нестор Антонович, уже як один з керівників

«Временного Комитета Революции» в Єлисаветграді, став на чолі міської

самооборони, яка організувала й надихала жителів міста на боротьбу з Ма-

руською Никифоровою і здобула в ній перемогу. Цей героїчний і найяскра-

віший епізод в історії міста тих часів згодом змалював Юрій Яновський

у повісті «Байгород».

Книжка «Годы борьбы», в якій Нестор Якубовський характеризується

вкрай негативно, побачила світ у 1927 році, коли він, якщо довіряти спога-

дам Марії Плахотіної, мешкав у Зінов’євську (колишньому Єлисаветграді).

Можна лише уявити, яким був його психологічний стан! А взагалі-то мож-

на лише подивуватися, чому Нестора Антоновича не знищили ще тоді як

«ворога радянської влади». Втім, інтуїція та елементарна логіка підказують,

що навряд чи Якубовський, знаючи про підготовку книжки про революцій-

ні події на Єлисаветградщині, яка його компрометує, ще 10 років мешкав у

нашому місті. Швидше за все з датою його від’їзду чи втечі із Зінов’євська

помилилася Марія Плахотіна (жінці було за 80 років, коли краєзнавці за-

писали її спогади про Єлисаветград і єлисаветградців). А отже, це напевне

сталося до виходу книжки в світ, принаймні десятьма роками раніше: не

у 1936-1937, а у 1926-1927. Адже підстав чекати великих неприємностей з

неминучим арештом у Нестора Антоновича вистачало.

Крім меншовицького минулого, йому могли пригадати й молодшого

брата Олександра Антоновича Якубовського (1880-1919). Морський офі-

цер, начальник 9-го дивізіону есмінців, капітан 1-го рангу, він був зааре-

штований разом з дружиною в Астрахані «в связи с выступлением рабочих

города против Советской власти». 10 березня 1919 року їх обох розстріля-

ли «без предъявления конкретного обвинения, по списку, утвержденному

начальником Особого отдела при Реввоенсовете Каспийско-Кавказского

фронта». Позбавили життя поддружжя, як бачимо, ні за цапову душу, про

всяк випадок, як потенційних ворогів радянської влади.

52

Єлисаветградський нотаріус

От якраз про Олександра Якубовського інформації предостатньо.

В Інтернеті розміщений його детальний послужний список. Народився

майбутній морський офіцер 26 серпня 1880 року в нашому степовому Єли-

саветграді. З 1890 по 1894 навіть навчався у Єлисаветградському земському

реальному училищі, після чого вступив до Морського корпусу, який закін-

чив у 1897 році. Під час російсько-японської війни лейтенант Якубовський

був вахтовим начальником міноносця «Стройный»: «При подрыве на мине

миноносца 31 октября 1904 года был тяжело ранен и помещен в морской

госпиталь в Порт-Артуре. После сдачи крепости Порт-Артур с 20 декабря

1904 по 24 марта 1905 года находился в госпитале в японском плену. После

чего, как тяжело раненый, японским командованием отправлен в Шанхай

для последующей эвакуации в Россию».

Олександр Якубовський – учасник Першої світової війни, капитан 2-го

рангу, командир есмінця «Казанец», був поранений вдруге: «При гибели

эсминца «Казанец», потопленного немецкой подводной лодкой 15 октября

1916 года у острова Одесхольм, получил контузию головы, рваную рану на

ноге и ушибы по всему телу».

Олександр Антонович нагороджений орденами: Св. Станіслава 3-го ст.

з мечами й стрічкою (1904), св. Анни 3-го ст. (1908), Св. Станіслава 2-го ст.

(1914), мечами до ордена Св. Станіслава 2-го ст. (1915), Св. Анни 2-го ст.

з мечами (1916), Св. Володимира 4-го ст. зі стрічкою (1917); Золотою шаб-

лею з написом «За храбрость» (1905) та ін.

Переповідати багатий послужний список Олександра Антоновича осо-

бливої потреби немає, а тому зупинимося лише на двох епізодах його служ-

би, завдяки яким він залишився в історії російського флоту.

По-перше, Якубовський –  один з перших російських підводників.

Про цей період його читаємо: «Назначен слушателем офицерского класса

Учебного отряда подводного плавания (УОПП) 24.03.1907, по окончании

которого зачислен в офицеры подводного плавания (ПП). В плавании на

подводной лодке (ПЛ) «Пескарь» находился с 1.07.1907 по 31.12.1907.

Прикомандирован ко 2-му флотскому экипажу с назначением ротным ко-

мандиром новобранцев 2.01.1908. Убыл из УОПП 26.01.1908».

По-друге, і це найголовніше, про що у послужному списку Олександра

Антоновича чомусь сказано лише одним рядком, він – «Командир спаса-

тельного судна «Волхов» с 26.05.1915 по 30.06.1916». А тим часом, мова

йде про унікальну плавучу споруду – рятувальне судно підводних човнів

«Волхов», перейменоване у 1922 році в «Комуну». Це – найстаріше у світі

судно, яке й досі (понад 100 років!) перебуває на озброєнні. «Волхов» –

учасник трьох воєн, який підняв з морських глибин 152 підводні човни та

кораблі.

53

Єлисаветградський нотаріус

Так ось, першим командиром легендарного судна, про що пишуть всі до-

відники з історії морського флоту, був уродженець Єлисаветграда, капітан

2-го рангу Олександр Антонович Якубовський!

Маю вагомі підстави висловити припущення, що єлисаветградський

нотаріус Антон Федорович Якубовський, крім Нестора й Олександра, мав

принаймні ще двох синів.

В Інтернеті натрапив

на «Список студентов

и посторонних слуша-

телей императорского

Новороссийского уни-

верситета в весеннем

полугодии 1895/1896

учебного года» і виявив

у ньому двох Якубов-

ських, які за всіма, так

би мовити, параметра-

ми, можуть бути сина-

Будинок нотаріуса А.Ф.Якубовського.

ми Антона Федоровича.

Світлина з колекції Юрія Тютюшкіна. 1986 р.

Судіть самі: «Якубов-

ский Георгий Антонович,  студент юридического факультета. Дворянин,

православный, родился 04.04.1871, г. Херсон, аттестат Елисаветградской

гимназии, учился в Московском университете, поступил в Новороссийс-

кий университет в августе 1894. Якубовский Сергей Антонович, студент

физико-математического факультета (естественные науки). Дворянин,

православный, родился 01.06.1875, посад Новая Прага, закончил Елиса-

ветградскую гимназию, поступил в Новороссийский университет в июле

1895». Як склалася їхня доля, невідомо.

Кіровоградський історик, а нині викладач Глухівського національного

педагогічного університету імені Олександра Довженка Віталій Крижанів-

ський, у фондах Інституту рукописів НБУ імені Володимира Вернадського

знайшов та оприлюднив три листи А.Ф. Якубовського до Сергія Шелухіна

(1864-1938) за 1892-1896 роки. Видатний український правник та історик,

виявляється, з 1889 по 1892 рік працював у Єлисаветградському окружно-

му суді й одночасно зі згоди видавця Михайла Хороманського редагував

його газету «Елисаветградский вестник», надавши їй відчутного україно-

фільського спрямування.

В останньому з листів за 1896 рік Антон Федорович скаржиться Шелу-

хіну: «На мою долю выпало большое несчастье: сын мой старший по окон-

чании университета попал в лечебницу душевнобольных, заболела жена, а

я перестал видеть правым глазом (какое-то отслоение сетчатки врачи наш-

54

Єлисаветградський нотаріус

ли)». Про кого з синів Якубовського йде мова? Швидше за все про Георгія

Антоновича, названого мною гіпотетичним.

А от щодо будинку нотаріуса Якубовського в Єлисаветграді, то розшу-

кати його мені допоміг наш знаний краєзнавець, цьогорічний лауреат відра-

зу двох премій (обласної краєзнавчої імені Володимира Ястребова та місь-

кої журналістської імені Віталія Ципіна) Поліщук. Володимир Васильович

люб’язно надав у моє розпорядження копію цінного архівного джерела під

назвою «Список потомственних дворян, владеющих недвижимыми имуще-

ствами в гор. Елисаветграде» за 1916-1917 рр., з якого випливає, що титу-

лярний радник Антон Федорович Якубовський – власник двоповерхового

будинку на розі Нижньо-Донської та Івановської вулиць вартістю 3 355 ру-

блів. На щастя, він уцілів і перебуває, принаймні зовні, у непоганому стані.

Як легко визначити, це будинок, що розташований якраз навпроти редакції

газети «Народне слово»!

Не знаю, як щодо меморіальної дошки на честь визначної єлисаветград-

ської родини, а от хоча б включати будинок Якубовського до туристичних

маршрутів по місту, на моє глибоке переконання, все ж таки варто.

55

БЕРЕЗЕНЬ

1 (1944) — 75 років тому народився ( с. Ганнинське

1

Кіровоградського району)  Віктор Володимирович

Перепічай,   живописець і педагог. У 1976 закінчив

Київський художній інститут (викладачі А. Пламеницький,

В. Пузирьков).  З 1969 по 1994 працював у Кіровоградських ху-

дожньо-виробничих майстернях Художнього фонду УРСР. У 1994-

2004 викладав у Кіровоградській дитячій художній школі.  Учасник обласних, всеукра-

їнських та зарубіжних виставок з 1976. Твори зберігаються у Кіровоградському

обласному художньому музеї, міському художньо-меморіальному музеї

О.О. Осмьоркіна та приватних колекціях. Автор тематичної картини «Випускний

вечір» (1988). Улюблені жанри – пейзаж і натюрморт: «Вечоріє» (1988), «Дощить»

(1994), «Троянди» (1988) та ін. Член Національної Спілки художників України.

2 (1919) — 100 років тому народився ( с. Піщаний

2

Брід Добровеличківського району, м. Єлисаветград) Іван

Дмитрович Гайдаєнко, військовий льотчик.  Закінчив у

Єлисаветграді семирічну школу, машинобудівний технікум і аеро-

клуб (1937). В армії з 1937. У 1938 закінчив Одеську військову

авіаційну школу льотчиків імені Поліни Осипенко. Служив у

333-й розвідувальній ескадрильї. Брав участь у радянсько-фінській війні, наго-

роджений орденом Червоної Зірки. Учасник Другої світової війни. Одним з пер-

ших освоїв американський літак «Аерокобра». Командував ескадрильєю, потім –

полком винищувачів. Всього виконав 220 бойових вильотів, провів 20 повітряних

боїв, збив 4 ворожі літаки. Після війни з відзнакою закінчив Військово-повітряну

академію, потім Академію Генерального штабу. Командував повітряною армією

на Далекому Сході, був командуючим ВПС Туркестанського військового округу,

з 1973 по 1978 – начальник НДІ ВПС. З 1978 по 1987 – заступник начальника

Головного штабу ВПС. Нагороджений 10 орденами. Льотчик-випробовувач 1-го

класу. Кандидат військових наук. Генерал-полковник (1972). Заслужений вій-

ськовий льотчик СРСР (1978).

3 (1899) — 120 років тому народився ( м. Єлисаветград)

3

Юрій Карлович Олеша (1899-1960), письменник (по-

ляк за походженням). Навчався у Рішельєвській гімназії та

Одеському університеті (1916-1918).  Відвідав Єлисаветград

у 1918 в складі товариства молодих одеських поетів «Зелена

лампа», виступив з читанням своїх віршів. У Єлисаветграді жив

(вулиця Петровська, будинок Очесальського) і працював старшим контролером акциз-

56

Пам’ятні дати березня

ного окружного управління, Мамерт Антонович Олеша — рідний брат батька Юрія Олеші.

Автор знаменитого афоризму: «Письменники – інженери людських душ». Автор

роману «Заздрість» (1927) роману-казки «Три товстуни» (1924), п’єс «Змова

почуттів» (1929) та «Список благодіянь» (1931). Проза Олеші, за висловом

В.Б. Шкловського, «визначала ритм літератури того часу». У 1998 в повно-

му обсязі вийшла підсумкова книжка письменника під назвою «Юрий Олеша.

Книга прощання». Американський літературознавець О. Жолковський відзначає:

«Олеша был знаменит своей пророческой проницательностью и щедрым раз-

дариванием творческих идей».  На вулиці Шевченка (колишній Петровській) має бути

встановлена меморіальна дошка на честь Юрія Олеші.

3 (1929) — 90 років тому народився ( с. Логіново Івановської об-

3

ласті РФ) Микола Федорович Жидельов (1929-2003),

графік і живописець. У 1948 закінчив Сімферопольське ху-

дожнє училище ім. М.С. Самокиша, у 1959 –  Московський

художній інститут ім. В.І. Сурикова у М. Алексича та

П. Суворова. Дипломна робота – оформлення та ілюстрації

до книжки «Стара фортеця» В.П. Бєляєва. До 1963 працював у Кіровському від-

ділені Художнього фонду СРСР. Оформив низку книжок для Кіровського книж-

кового видавництва. Виконав офорти «Полудень» (1954), «На Ангарі» (1956),

«Місячна ніч» (1958), «Вятська сюїта» (1962) та ін.; акварелі – «Іркутська ГЕС»

(1957), «Весна» (1962) та ін. Учасник всесоюзних та всеукраїнських виставок з

1957.  Від 1963 — художник-оформлювач у м. Гайворон. Після смерті в Будинку культури

відкрито постійно діючу експозицію його творів. У 2003 створено художньо-меморіальну

залу як відділ районного краєзнавчого музею. Почесний громадянин м. Гайворона.

4 (1934) — 85 років тому народився ( с. Андріївка Ново-

4

миргородського району)  Аркадій Юхимович Пасту-

шенко (1934-1983), письменник. У 1962 закінчив фа-

культет журналістики Львівського університету. Працював

у редакції літературного часопису «Жовтень», редак-

тором у видавництві «Каменяр». Автор збірок опові-

дань: «Матері не вмирають» (1964), «Полинове сте-

бло» (1966), «Журавлиний острів» (1972), «Тавріка»

(1971); роману «Під мечем Дамокла» (1969), повістей

«У гості до самого себе», «Вовк» (1981). Член Спілки письменників УРСР.

5 (1989) — 30 років тому народився ( с. Вільне П’ятихатського району Дніпропетровської

області)  Олег Миколайович Габінет  (1989-2014), герой АТО.    З річного віку

мешкав з батьками у селі Сасівка Компаніївського району. Навідник-оператор танку 17-ї

57

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

окремої танкової бригади. Перебуваючи в зоні АТО, підрозділ

5

Олега Габінета тримав оборону підходів до Донецького аеро-

порту. 14.09.2014 його танк потрапив у засідку поблизу села

Тоненьке Ясинуватського району Донецької області та був

підданий обстрілу з РПГ. Загинув внаслідок влучання сна-

ряда в танк.  Похований 23.09.2014 в селі Сасівка Компаніївського

району.  Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2015).

9 (1814) — 205 років тому народився Тарас Григорович

9

Шевченко  (1814-1861), поет, художник, український

пророк.   У повісті «Наймичка» розповідаєтся про подорож ма-

лого Тараса з батьком, який чумакував, Єлисаветградщиною

(1824). Згадуються Гуляйполе (Златопіль), Новомиргород, Грузьке,

Єлисаветград. Єлисаветградське кавалерійське училище закін-

чив (1874) небіж Тараса Йосип Варфоломійович Шевченко.  Приятелем Шевченка був

художник Григорій Честахівський, уродженець містечка Нова Прага Олексан-

дрійського повіту.  У Знам’янці жила правнучка Т.Г. Шевченка Н.В. Красицька, яка

створила у місті кімнату-музей Великого Кобзаря. У Голованівську народилася внучата

племінниця Тараса Олександра Велігорська, що стала дружиною видатного російського

письменника Леоніда Андреєва, матір’ю поетів Вадима та Даниїла Андреєвих. В обласно-

му художньому музеї зберігається унікальний та найзагадковіший прижиттєвий портрет

Кобзаря — гравюра, виконана лейпцизьким майстром Ф. Брокгаузом у 1861 році. На ви-

конання закону  про декомунізацію в Кіровограді у 2016 замість обласної дитячої

бібліотеки імені Аркадія Гайдара з’явилася бібліотека на честь Тараса Шевченка.

9 (1889) — 130 років від дня народження ( м. Київ)

9

Олександра Миколайовича Вертинського (1889-

1957) ,  поета, композитора, співака, актора. Навчався у

Першій Київській гімназії, Захоплювався українським теа-

тром, грою братів Тобілевичів, Заньковецької, Манька, укра-

їнською піснею.  У Києві на все життя заприятелював з уроджен-

цем Єлисаветграда О. Осмьоркіним.  Надзвичайну популярність здобув після Першої

світової війни як виконавець власних пісень у гримі та костюмі П’єро, вважається

фундатором бардівської пісні.  Пам’яті героїв Крут присвятив одну з найпроникливіших

своїх пісень «То, что я должен сказать» («Я не знаю зачем и кому это нужно…»). Гастролював

у Єлисаветграді 1.11.1918. Чверть століття перебував в еміграції (до 1943). Після

повернення в СРСР знявся у фільмах «Змова приречених» та «Анна на шиї».

Батько актрис Анастасії та Маріанни Вертинських.  У книзі мемуарів «Дорогой длин-

ною. .» (1990) розповідає про своє українське походження, про зустрічі з О. Осмьоркіним,

І. Золотаревським, Доном Амінадо, О. Разумним та іншими видатними єлисаветградцями.

58

Пам’ятні дати березня

9 (1994) — 25 років тому народився  ( с. Олексіївка

9

Добровеличківського району)  Віталій Юрійович Бабан

(1994-2014), герой АТО.  Закінчив 9 класів Олексіївської за-

гальноосвітньої школи. Проходив військову службу за

контрактом у 25-й Дніпропетровській повітряно-де-

сантній бригаді. Сержант, головний сержант взво-

ду – командир відділення. Загинув 14.06.2014, перебуваючи на борту літака

Іл-76, збитого терористами при заході на посадку аеродрому м. Луганськ.

Внаслідок терористичного акту літак вибухнув у повітрі і врізався у землю побли-

зу території аеропорту. 49 військовослужбовців – весь екіпаж літака та особовий

склад десанту – загинули.  Похований на кладовищі села Олексіївка Добровеличківського

району. У селі Олексіївка вулицю Леніна перейменовано на вулицю Віталія Бабана.

На фасаді будівлі Олексіївської ЗШ І-II ступенів йому встановлено меморіальну

дошку. Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2014) та

нагрудним знаком «За оборону Луганського аеропорту».

12 (1949) — 75 років тому народився ( с. Злинка Мало висків-

12

ського району)  Микола Леонтійович Степаненко,

правозахисник, громадський діяч, підприємець. У 1974 за-

кінчив Одеську спеціальну середню школу міліції, у 1978 –

Київську вищу школу МВС СРСР за спеціальністю «Карний

розшук». До 1991 служив у органах МВС СРСР, полковник

міліції, учасник ліквідації Чорнобильської катастрофи. З 1993 – генеральний ди-

ректор ЗАТ «Український сувенір», що займається пропагандою кращих зразків

народного мистецтва. У 1998-2001 був головою Київської обласної організації

Народного Руху України та членом Центрального проводу НРУ. У березні 1999

очолював комісію НРУ з розслідування обставин загибелі В.М. Чорновола, ви-

дав три томи матеріалів розслідування під назвою «Майже все про вбивство

Чорновола», що спростовують офіційну версію ДТП. У 2004-2009 був головою

громадської організації «Земляцтво Кіровоградщини» у Києві. Разом із дружи-

ною Тамарою Василівною – автор проведення та виконавчий директор унікальної

Всеукраїнської культурно-мистецької та громадсько-політичної акції «Рушник на-

ціональної єдності» (його вишивали понад тисячу чоловік з усіх регіонів України).

Обласний етап акції, в якому взяли участь 19 майстрів вишивки Кіровоградщини, пройшов

17.08.2007 за участю подружжя Степаненків.

12 (1959) — 60 років тому народився ( м. Кіровоград) Олександр Вікторович

Чуднов, бібліофіл,  бібліограф, краєзнавець.  У 1984 закінчив філологічний факуль-

тет Кіровоградського державного педагогічного інституту  ім. О.С. Пушкіна. Працював

викладачем зарубіжної літератури педінституту, з 1992 по 2001 — завідуючим відділом

59

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

рідкісної книжки та краєзнавства обласної наукової універсаль-

12

ної бібліотеки ім. Д.І. Чижевського, науковим редактором видав-

ництва ТОВ «Імекс-ЛТД». Автор наукових розвідок про Діонео,

Г. Флоровського, А. Шпіра, Д. Чижевського, В. Ястребова, Н. Бракер

та інших видатних єлисаветградців. Автор-упорядник історико-кра-

єзнавчого додатку «Єлисавет» газети «Народне слово» (1992-1993,

вийшло 27 номерів). Організував міжнародні науково-практичні конференції, присвячені

Г.В. Флоровському, Д.І. Чижевському, А.О. Тарковському. Упорядник та один з авторів книж-

ки «Спасо-Преображенський собор в Єлисаветграді» (2005), автор-упорядник колекційного

видання — книжки «На память о родном крае. Історія Центральної України в слові, фарбах,

світлинах та поштових листівка XVIII — початок ХХ ст.» та ін. Автор ідеї та упорядник серії

книжок «Єлисаветградське коло» у видавництві «Імекс». Лауреат обласної краєзнавчої

премії імені Володимира Ястребова (1995, 2006).

15 (1889) — 130 років тому народився ( Херсонська губер-

15

нія)  Олександр Іванович Єгоров  (1889-1961),   вій-

ськовий діяч. У 1908 закінчив Херсонське реальне учи-

лище,   у 1910 — Єлисаветградське кавалерійське училище.

Учасник Першої світової та громадянської воєн. У 1916

закінчив Севастопольську авіаційну школу, служив у 12-му

армійському загоні. Останнє звання в російській армії – штаб-ротмістр. У грудні

1917 після сформування штабу української авіації перейшов з російської армії

до 1-го Українського авіазагону армії військ Центральної Ради. З середини квітня

1918 – командир 1-го Запорізького авіаційного загону Армії УНР. З 22.07.1919 –

інспектор авіації Дієвої армії УНР. Станом на 18.10.1919 – командувач авіації діє-

вої армії УНР. З листопада 1919 служив у Збройних Сил Півдня Росії (Біла армія).

У січні 1920 під Одесою потрапив у полон до червоних. Служив у РСЧА.  З 1923

жив у Єлисаветграді, викладав у 5-й кінній школі ім. С.М. Будьонного, став членом місце-

вого відділення Товариства друзів авіації та повітроплавання. У єлисаветградській газеті

«Червоний шлях» опублікував статтю «Авіація в недалекому майбутньому». 6.05.1924 у

великій статті «Створимо аеродром» на першій сторінці газети пише: «На єлисаветградців

покладена термінова, відповідальна, але почесна робота — підготовка в себе проміжного

аеродрому повітряної лінії Харків — Одеса, котрою тими днями мали розпочатися регу-

лярні поштово-пасажирські рейси літака Дорньє-Комета «Укрповітрошляху». Єгоров за-

кликав єлисаветградців упорядкувати аеродром. Був проведений суботник, в якому взяла

участь і кавалерійська школа.  У 1931 заарештований за справою «Весна», згодом

звільнений з ув’язнення, але без права повертатися до авіації. Потім працював у

Військово-повітряній академії ім. М. Жуковського, Центральному будинку авіації

і космонавтики ім. М.В. Фрунзе, у роки Другої світової війни – у навчальному

60

Пам’ятні дати березня

центрі з вивчення ворожої авіатехніки, який сприяв бойовій підготовці льотного

і технічного складу частин московської зони протиповітряної оборони. До остан-

ніх днів життя був консультантом згаданого Будинку авіації.

15 (1964) — 55  років тому народився ( с. Роздолля Компа-

15

ніївського району)  Віктор Анатолійович Кононенко,

художник (графік) та поет.  Брат Олексія та Сергія Кононенків.

У 1985 закінчив філологічний факультет Кіровоградського дер-

жавного педагогічного інституту ім. О.С. Пушкіна. Працював учи-

телем історії, керівником танцювального колективу, редактором

Олександрійської міської газети, завідувачем відділу історії Олександрійського краєз-

навчого музею.  З 2012 – головний спеціаліст Державного комітету телебачення

і радіомовлення України (Київ). Учасник всеукраїнських та зарубіжних художніх

виставок з 1997. Основні галузі – книжкова та станкова гра фіка. Проілюстрував

понад 50 книжок (переважно твори братів та племінника) загальним накладом

понад 500 тисяч примірників. Автор ілюстрацій до власних книжок: «Хованка

для душі: Вірші» (1998), «Світ смішний», «Пи ки і лики минулого віку» (2002) та

«Із краплинок дощових...: Вірші» (2005). Оригінальні графічні твори: «Життя –

дегустація» (2000), «Друзі» (2002), «Чумацький Шлях» (2009) та ін. Член

Національної спілки художників України (2010). Лауреат Всеукраїнської літера-

турної премії імені Івана Огієнка (2003).

16 (1894) — 125 років тому народився ( м. Єлисаветград)

16

Юрій Юрійович Дараган (1894-1926), поет. Батько

– українець, мати – грузинка. Дитячі й юнацькі роки про-

йшли в Грузії. Навчався у Тираспольському реальному учи-

лищі.  З 1917 по 1922 – на службі у війську УНР, досконало

оволодів українською мовою. Після поразки національ-

но-визвольних змагань – в еміграції. Навчався в Українській господарській ака-

демії у Подєбрадах та Українському педагогічному інституті ім. М. Драгоманова

(Прага). Стояв біля витоків Празької поетичної школи. Автор єдиної збірки пое-

зій «Сагайдак» (1925), яка мала помітний вплив на творчість сучасників. Помер

від туберкульозу 17.03.1926. у м. Плешове, поблизу Праги. Був похований на

Ольшанському цвинтарі в Празі в одній могилі з побратимом – мистцем (графік)

Степаном Колядинським. У середині 1930-х, коли закінчився контракт оренди

цієї ділянки землі, могила була знищена новим похованням.

16 (1894) — 125 років тому народився ( м. Єлисаветград)  Іван Савич

Романченко  (1894-1977), літературознавець, українофіл.  У 1913 закінчив

Єлисаветградське шестикласне міське училище, в 1915 — дворічні педагогічні курси

61

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

при ньому. У 1917 обирався членом Української Центральної

16

Ради від Одеси. У 1928 році закінчив мовно-літературний

факультет Одеського інституту  народної освіти.  Навчався

разом із уродженцем Новомиргорода, відомим дисидентом-

українофілом Степаном Кожум’якою, з яким дружив і листувався

впродовж всього життя.  Кандидат філологічних наук (1935),

доцент Одеського інституту народної освіти. У 1935-1939 працював у Всесоюзній

бібліотеці в Москві та в Інституті світової літератури, керував літературним

об’єднанням при Всесоюзній бібліотеці. У 1941-1944 роках брав участь у Другій

світовій війні на боці СРСР, був розвідником групи генерала П.П. Тимофєєва.

З 1946 жив і працював у Львові. Перебував під наглядом КДБ. Піддавався пере-

слідуванням за те, що «допускав у лекціях прояви буржуазного націоналізму».

Поглиблено вивчав творчість Михайла Драгоманова, опублікувавши 50 науко-

вих розвідок про нього, здобувши славу видатного драгоманознавця України.

Похований на Личаківському цвинтарі у Львові.

16 (1974) — 45 років тому народився ( м. Кіровоград) Віталій

16

Вікторович Зіноватний (1974-2014), герой АТО.  Стар-

ший сержант, старший розвідник 3-го окремого полку спец-

призначення. Загинув 28.08.2014 під час виконання бойового

завдання в районі с. Червоносільське Амвросіївського райо-

ну Донецької області. Був ідентифікований за експертизою

ДНК.  Похований у Кіровограді на Алеї Слави Рівненського кладовища.

17 (1944) — 75  років тому народився  ( с. Пустопілля, нині

17

c. Полум’яне Бобринецького району)  Геннадій Олександ-

ро вич  Когут, музикознавець-експериментатор, музич-

ний акустик, педагог, конструктор мікротонових музичних

інструментів.  У 1963 закінчив Кіровоградське музичне училище,

у 1969 – Київську консерваторію (музикознавець-теоретик).

З 1967 по 1973 працював музичним редактором Держтелерадіо УРСР і режи-

сером-постановником музичних програм Палацу культури «Україна». У 1977-

1984 – співробітник Київської ССМШ, де досліджував звуковисотні властивості

музичного слуху в дітей і конструював для цього спеціальну апаратуру (інтоно-

метри). З 1985 по 1993 – викладач музично-теоретичних дисциплін Київського

музичного училища. У 1993-2002 – викладач Київського державного інституту

театрального мистецтва ім. І. Карпенка-Карого. Від 1966 після знайомства з

Олексієм Оголевцем, який вважав Когута своїм учнем, почав конструювати ін-

тонометри (кілька варіантів) і, слідом за вчителем, мікротонові електромузичні

62

Пам’ятні дати березня

інструменти. Автор монографії «Мікротонова музика» (2005), спогадів «Мои

встречи с А. С. Оголевцом» (2006) та інших праць.

17 (1969) — 50 років тому народилася ( смт Капітанівка

17

Новомиргородського району) Лариса Миколаївна Ніцой,

письменниця, педагог, громадська діячка. Дружина політо-

лога Андрія Ніцоя.  У 1991 закінчила Кіровоградський державний

педагогічний інститут ім. О.С. Пушкіна,  вчителювала в загально-

освітній школі. У 1998 на запрошення В.М. Чорновола ра-

зом із сім’єю переїхала до Києва. Працювала у Центральному Апараті Народного

Руху України, пізніше – в партії «Реформи і порядок» Віктора Пинзеника.

Навчалася за кордоном на курсах з виборчих технологій (NDI, IRI, Фонд Конрада

Аденауера). З 2010 – заступник директора Центру Стратегічних Розробок. Автор

серії уроків для загальноосвітніх шкіл «Бібліотечний урок веде письменник»,

ініціатор першого письменницького флеш-мобу в Україні «Читаємо дітям»,

організатор Всеукраїнського руху «Дорослі читають дітям», Всеукраїнської ак-

ції «Почитай мені, татку!» та ін. Автор 14 книжок для дітей (переважно казок):

«Казка про славного Орленка», присвячена річниці загибелі В.М. Чорновола

(2001), «Пригоди лисеняти Бума» (2006), «Як хом’ячок друзів шукав» (2008),

«Невигадані історії про звіряток-друзяток» (2009, 2012), «Казка про Українське

Щастя» (2009), «Неслухи і вередулі» (2014), «Зомба або історія про милосердя»

(2015), «Дві бабуськи в незвичній школі або скарб у візку» (2016) та ін.

20 (1889) — 130 років тому народився ( м. Єлисаветград)

20

Яків Веніамінович Браун (справжнє прізвище Броун

Ізраїль Беньямінович) (1889-1937), політичний діяч,

письменник, літературний і театральний критик.  Після за-

кінчення Єлисаветградської громадської гімназії у 1909-1914 був

учасником есерівсько-народницьких гуртків, членом партії

соціалістів-революціонерів став у 1917. Закінченої вищої освіти не здобув, хоча

й навчався на юридичному факультеті Віденського університету в Австрії та від-

відував консерваторію: на перешкоді стали Перша світова війна та революція

1917 в Росії. У 1919 обраний членом Центрального Бюро Партії Лівих Есерів,

одним з редакторів нелегального журналу «Знамя», органу ЦК партії лівих соці-

алістів-революціонерів (1919-1921). Як літературний критик в історію російської

літератури увійшов автором першої монографії про творчість Андрія Бєлого;

першої статті про знаменитий роман-антиутопію Євгена Зам’ятіна «Ми», яку

сам письменник вважав кращою. Браун – оригінальний прозаїк: автор повістей

«Гамбит дьявола» (1928), «Самосуд», «Старики»; оповідання «Глаза». У 1926 за-

очно прийнятий у Всеросійську спілку письменників (членський квиток № 36).

63

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

Мріяв про видання своїх творів у 4-х томах. Неодноразово заарештовувався за

своє есерівське минуле, у 1937 – розстріляний. Сучасна дослідниця творчості

Якова Брауна Наталія Соболевська за виняткову та всебічну обдарованість нази-

ває його «людиною ренесансного складу».

21 (1919) — 100 років тому народився ( с. Станкувате, нині

21

Тернове Добровеличківського району)  Юрій Семенович

Гілевич (1919-1990), лікар (хірург). У 1939 закінчив

фельдшерську школу в Одесі, у 1949 – Ленінградську вій-

ськово-медичну академію. 4 роки був начальником медич-

ної частини прикордонних військ у Таджикистані. З 1953 по

1960 працював асистентом кафедри загальної хірургії Кубанського медичного

інституту. Кандидат медичних наук (1960). З 1962 – завідувач кафедри загальної

хірургії Ставропольського медичного інституту. У 1964 очолює кафедру госпі-

тальної хірургії. Виконав унікальні операції: видалення двох аневризм серця, ви-

далення гігантських (до 16 кг ваги) зобів, розділення сіамських близнюків. Був

піонером хірургічного лікування гострої стафілококової деструкції легенів дітей.

Опублікував понад 500 наукових праць, у тому числі 14 монографій. Підготував

9 докторів та 61 кандидата медичних наук. Доктор медичних наук, професор.

Заслужений діяч науки РРФСР (1970).

23 (1894) — 125 років тому народився ( м. Олександрія)

23

Дмитро Іванович Чижевський (1894-1977) ,  уче-

ний-енциклопедист. У 1911 закінчив Олександрійську чо-

ловічу гімназію, у 1919 – історико-філологічний факультет

Київського університету Св. Володимира. Слухав лекції фі-

лософів Ясперса та Гуссерля (1921-1922). Докторську дис-

ертацію захистив у 1933. Працював в університетах Гейдельберга, Фрайбурга,

Марбурга (Німеччина) та Гарвардському (США).  Бібліографія творчої спадщини

нараховує понад 1000 робіт.  200 з них присвячено Україні. Це фундаментальні пра-

ці: «Філософія на Україні», «Нариси з історії філософії на Україні», «Філософія

Сковороди», «Історія української літератури від початків до доби реалізму» та ін.

Ім’я Чижевського присвоєно Кіровоградській обласній універсальній науковій бібліотеці

та Олександрійській районній.

23 (1949) — 70  років тому народився ( м.  Мала Виска)

23

Анатолій Іванович Михайлов, журналіст.  Випускник

Маловисківської СШ № 3 («школи Перебийноса»). У 1972 закінчив

філологічний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна,  у 1982 – відділен-

ня журналістики ВПШ при ЦК КПУ. Вчителював, був на ком-

64

Пам’ятні дати березня

сомольській і партійній роботі.  З 1979 по 1986 працював редактором Маловисківської

районної газети. У 1988-1989 роках — головний редактор Кіровоградського обласного

радіомовлення.  З 1989 живе і працює в Києві. У 1994-2001 – головний редактор, начальник Управління фотовідеоінформації УКРІНФОРМ. З 2001 – заступник

генерального директора Українського національного інформаційного агент-

ства (УКРІНФОРМ). Автор брошури «Газета стала рентабельною», одного з роз-

ділів книжки «Творчий пошук журналіста» та інших публікацій. Був упорядником

низки фотовиставок, які демонструвалися в Раді Європи (Франція), штаб-квар-

тирі НАТО (Бельгія), Китаї, США, Канаді та інших країнах. Керував групою укра-

їнських журналістів, які першими висвітлювали події навколо острова Тузла

(2003). Нагороджений почесною грамотою Кабінету Міністрів України (2001).

25 (1859) — 160 років тому народився ( Канівщина) Микола

25

Васильович Левитський (1859-1936), «артільний бать-

ко», громадський діяч.  З 1861 жив у с. Федвар (нині Підлісне)

Єлисаветградського повіту, куди перевели батька — священика.

Початкову освіту здобув у Єлисаветграді та Златопільській про-

гімназії. У 1885 закінчив юридичний факультет Харківського

університету.  Був секретарем Олександрійського повітового земства, займався адвокат-

ською діяльністю в Єлисаветграді, часто друкувався в газеті «Елисаветградский вестник».

Відвідував у Єлисаветграді українофільський гурток Громади О.І. Михалевича, працював

секретарем Єлисаветградської земської управи, присяжним повіреним Єлисаветградського

суду. Був дійсним членом Єлисаветградського благодійного Товариства поширення грамот-

ності й ремесел (з 1889). 30.09.1894 у Федварі організував першу в Росії землеробську

артіль-кооператив, склав і віддрукував артільний договір. У 1896 виступив з доповіддю про

артілі єлисаветградських селян на зібранні Вільного Економічного Товариства у Петербурзі

та на Міжнародному конгресі кооператорів у Парижі (1896). Артільний договір був пере-

кладений на французьку, німецьку, англійську та сербську мови. Ідеї Левитського

лягли в основу розвитку кооперативного руху багатьох країн Європи.  У 1896 на

території Єлисаветградщини було створено 78 артілей, які об’єднали 287 господарств,

1,5 тисячі селян. У 1899-1902 працював над розробкою закону про артілі в складі

комісії при Міністерстві фінансів. Був делегатом міжнародних конгресів з коо-

перації у Франції (1896), Сербії (1898), Італії (1907), Швейцарії та Австрії (1909), Німеччині й Англії (1910). Левитського назвали «артільним батьком», саме він за-

пропонував 30-го вересня кожного року відзначати День кооперації. Мав дружні

стосунки з І. Карпенком-Карим, М. Заньковецькою, М. Аркасом, В. Доманицьким,

Є. Чикаленком. На І Всеросійському кустарному з’їзді у Петербурзі (1902) доміг-

ся внесення у резолюцію права видавати брошури з кооперації українською мо-

вою.   Автор статті «Українська стихія в нашому краї» у єлисаветградській газеті «Голос

65

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

Юга» (1915). Член Центральної Ради (1917-1918), займав посаду директора відді-

лу Державного майна в Міністерстві земельних справ УНР (1918), брав участь у

заснуванні Українабанку, Дніпросоюзу.  Створив у Єлисаветграді Спілку кредитних ко-

оперативів, яка видавала у місті тижневик «Наша хата», газету «Новий шлях» та «Вісник

Єлисаветградського земства».  Опонентом «артільного батька» неодноразово ви-

ступав В.І. Ленін.  Послужив прототипом Мирона Серпокрила — головного героя п’єси

І. Карпенка-Карого «Понад Дніпром».  У роки радянської влади займався педагогічною

діяльністю, працював у кооперативних установах України. Автор декількох поетич-

них книжок: «Сусіди України» (1901), «Туга України» (1917) та ін.

25 (1874) — 145 років тому народився ( м. Новоархангельськ)

25

Савелій (Звулун) Квартін (1874-1952), співак, кан-

тор.  У дитинстві, з 7 років, співав у синагогальному хорі. Батько

належав до заможних хасидів (торгував текстильними

виробами) і тривалий час не дозволяв синові присвяти-

ти себе вокальному мистецтву.  Лише після тріумфально-

го виступу в єлисаветградській синагозі у 1890 вдалося зламати опір батька. Юнак

також дав у Єлисаветграді благодійний концерт для місцевої інтелігенції на користь

Червоного Хреста. В Єлисаветграді ж отримав перші уроки музики й співу від піаніста

Ширмана та колишньої оперної співачки Бромберг. Виступати у якості кантора почав

з 1896. Музичну освіту здобув у Відні. Співав у синагогах Одеси, Будапешта,

Відня, Петербурга. З 1919 – в еміграції. Був кантором у Брукліні та Нью-

Джерсі. У 1936-1937 співав в Єрусалимі й Тель-Авіві. Був не тільки співаком,

а й літургійним композитором, виступав з концертами. Залишив багато гра-

мофонних записів, у тому числі власних творів. Володів лірико-драматичним

тенором рідкісної краси. Тембр голосу був настільки насиченим, що деякі слу-

хачі сприймали його за баритон. Твори видані у збірниках «Напевы Звулуна»

(1928), «Молитвы Звулуна» (1938). Написав спогади на ідіші «Моє життя»

(1952). Помер у США, похований в Ізраїлі.

26 (1939) — 80 років тому народився ( с. Тишківка Ново мир-

26

городського району)  Анатолій Кузьмович Чорно іва-

ненко  (1939-2008), організатор сільського виробництва.

Закінчив Кіровоградський інститут сільськогосподарського ма-

шинобудування. Керував колгоспом ім. Куйбишева в с. Панчевому

Новомиргородського району, агрофірмою «Панчеве», радою

КСП області. Кавалер орденів «За заслуги» III і II ст. Заслужений працівник сіль-

ського господарства України.  Син Олександр Анатолійович Чорноіваненко — голова

Кіровоградської обласної ради (з 2014).

66

Пам’ятні дати березня

26 (1924) – 95 років тому народився ( с. Зелене Петрівського

26

району)  Олександр Михайлович Таранець (1924-

1998), співак (баритон). Учасник Другої світової війни.

Пішов на фронт 15-річним хлопцем, додавши до справж-

ньої дати народження (26.03.1926) два роки. У 1947 закінчив

Дніпропетровське музичне училище. Одночасно вступив до

Московської та Київської консерваторій, обома був зарахований відразу на дру-

гий курс. Перевагу віддав Київській консерваторії, де навчався у легендарного

співака і педагога Івана Паторжинського. З 1953 – соліст Укрдержестради (з 1959

– Укрконцерту). Перший виконавець багатьох популярних пісень українських ком-

позиторів: «Ми підем, де трави похилі», «Марічка», «Пісня про рушник» (стала ві-

зитівкою співака), «Ясени», «Чорнобривці», «Осіннє золото», «Прилетіла ластівка»

та ін. Упродовж життя виконав понад 1000 пісень, у тому числі в 48 кінофільмах.

Дав 200 концертів у Чорнобильській зоні. Про його творчий шлях знято телефільм

«І на тім рушничкові» (2003). Народний артист УРСР (1984).

26 (1939) — 80 років тому народився ( м. Кіровоград) Веніа-

26

мін Михайлович Янішевський, правознавець, право-

охоронець, криміналіст, журналіст.  У 1965 закінчив факультет

фізвиховання КДПІ ім. О.С. Пушкіна.  Спортсмен-марафонець,

учасник декількох 100-кілометрових забігів.  З 1965 упродовж

майже 30 років працював у органах внутрішніх справ, зокрема —

у карному розшуку, в тому числі — 15 років начальником відділу КР УМВС області.  Закінчив

Академію МВС України. Поковник у відставці. Після виходу на пенсію 8 років очо-

лював юридичний відділ корпорації «Інкопмарк». Автор серії книжок мемуарного й

документально-детективного жанру: «Легенди карного розшуку Кіровоградщини»

(2013), «Служба: дні і ночі» (2015), «Незабуті імена» (2016), «Наказано знешкоди-

ти» (2017). Всі ці книжки замовила Баварська державна бібліотека.

27 (1949) — 70 років тому народився ( м. Волчанськ Харків-

27

ської області)  Віктор Михайлович М’ягкий,   лікар.

У 1972 закінчив лікувальний факультет Дніпропетровського

медичного інституту.  Працював лікарем-урологом Кіровоград-

ської обласної лікарні. З 1988 — завідувач урологічного відділен-

ня міської лікарні швидкої допомоги.  Втілює у життя новітні

лікувальні та діагностичні методи провідних НДІ урології України та зарубіжних

країн. Виконав тисячі успішних операцій в Україні та Алжирі, де працював декіль-

ка років. Обирався депутатом Кіровоградської міської ради.  Почесний громадянин

м. Кіровограда (2003). Заслужений лікар України.

67

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

29 (1939) — 80 років тому народився ( с. Піщаний Брід Добровеличківського ра-

йону)  Володимир Григорович Орищенко (1939-2012), економіст, пе-

дагог. У 1967 закінчив Одеський інститут народного господарства, викладав у

Одеському інженерно-будівельному інституті та Одеському державному педаго-

гічному інституті ім. К.Д. Ушинського. Кандидат економічних наук (1972). З 1984

по 2003 – ректор Одеського державного педагогічного інституту ім. К.Д. Ушин-

ського (з 1994 – Південноукраїнський державний педагогічний університет

ім. К.Д. Ушинського). Професор (1991). Автор близько 200 наукових праць:

11 монографій, підручників і навчальних посібників. Академік Міжнародної

слов’янської академії освіти. Заслужений працівник освіти України.

29 (1944) — 75 років тому народився ( м. Находка, Примор-

29

ський край, РФ)  Геннадій Олександрович Горбунов,

живописець.   Дитинство і юність пройшли в Кіровограді.

Навчався у СШ № 30, відвідував гурток образотворчого мисте-

цтва Палацу піонерів і студію образотворчого мистецтва Будинку

народної творчості.  У 1968 закінчив живописне відділення

Одеського художнього училища ім. М.Б. Грекова. З 1973 по 1993 працював ху-

дожником оформлювального цеху Одеського художньо-виробничого комбінату

художнього фонду УРСР. Учасник виставок з 1973. Брав участь у зарубіжних

виставках у Фінляндії (м. Оулу) та Японії (м. Йокогама). Твори зберігаються у

музеях та приватних збірках України, Росії, Німеччини, Канади, Нідерландів та

Люксембурга. З 1990 працював над реставрацією 8 храмів у Росії (м. Курськ,

м. Старий Оскол) та Україні (м. Одеса). Персональні виставки влаштовувалися

у 1995, 2000, 2011, 2015, 2014, 2018. Основні твори: «Автопортрет», натюрморт

«Червоні троянди», «Магія пейзажу», серія картин «Парки і сквери Одеси»,

«Григорівка», «Відпочинок рибалок» та ін. Член Національної спілки художників

України.

31 (1954) — 65 років тому народився ( смт Онуфріївка)

29

Сергій Федорович Новіков (1954-2017), художник.

З 1964 жив і навчався у Світловодську. Відвідував дитячу художню

студію Світловодського палацу піонерів. В 1970 став лауреатом

міжнародного конкурсу дитячого малюнку в Японії. У 1977 закін-

чив факультет «Інтер’єр і обладнання» Харківського худож-

ньо-промислового інституту. Був запрошений викладати на кафедрі живопису

ХХПІ. У 1984 пройшов курси підвищення кваліфікації викладачів вищих художніх

навчальних закладів СРСР при Ленінградському інституті живопису, скульптури

та архітектури ім. І.Ю. Рєпіна. Створив серію ленінградських пейзажів. Оформив

кав’ярню «Ріо» та Аквапарк у Харкові, брав активну участь у створенні діорами

68

Пам’ятні дати березня

«Афганська війна – як це було» (2002-2004). У своїй творчості поєднував акаде-

мічний вишкіл з традиціями вітчизняного авангарду 20-30-х років ХХ ст. Автор

численних пейзажів і натюрмотів, портретів сучасників та історичних особисто-

стей, картин у жанрі «ню». У 2010 в Харкові пройшла виставка «Одкровення

від Сергія Новікова», на якій експонувалися картини на біблійні та міфологічні

сюжети, серія портретів Миколи Гоголя. Твори зберігаються в музеях і приват-

них збірках України, Росії, Австралії, Нової Зеландії, Канади, Німеччини та інших

країн.  У березні 2009 влаштував персональну виставку (40 картин) у Кіровоградському

художньо-меморіальному музеї О.О. Осмьоркіна.

1.03.1954 (65 років тому) – Відкрита обласна дитяча туристсько-екскурсійна

станція.

15.03.1919 (100 років тому) – Утворено як самостійний відділ статистичне бюро

Єлисаветградського повітового виконавчого комітету ради робітничих, селян-

ських і червоноармійських депутатів.

22.03.1764 (255 років тому) – Був сформований Єлисаветградський пікінерний

полк, що увійшов в історію як Єлисаветградський гусарський полк.

22.03.1919 (100 років тому) – Організовано першу комуну в с. Суботці

Знам’янського району.

23.03.1944 (75 років тому) – Наказом Народного комісаріата оборони було

відновлено Одеський військовий округ з місцем дислокації його управління в

Кіровограді, а з жовтня 1944 – в Одесі.

25.03.1919 (100 років тому) – Рішенням Єлисаветградського повітового вико-

навчого комітету ради робітничих, селянських і червоноармійських депутатів

вулиці Двірцевій присвоєно ім’я «засновника комуністичної партії і радянської

держави В.І. Леніна».

25.03.1954 (65 років тому) – Рада Міністрів СРСР ухвалила постанову про будів-

ництво Кременчуцького гідровузла.

26.03.1919 (100 років тому) – Почала виходити газета «Известия

Александрийского уездного исполкома Совета рабочих, крестьянских и красно-

армейских депутатов».

69

ЄЛИСАВЕТГРАДСЬКИЙ ПОЛІЦМЕЙСТЕР

ОЛЕКСАНДР РОДКЕВИЧ:

ВИДАТНИЙ ГРОМАДСЬКИЙ ДІЯЧ,

БАТЬКО ДВОХ ГЕНЕРАЛІВ

15 вересня 1888 року в Єлисаветграді помер Олександр Іванович Род-

кевич, якого поховали в огорожі Петропавлівської церкви. Такої честі удо-

стоювалися лише найшанованіші мешканці міста. На пам’ятнику був такий

напис: «Елисаветградское Общество взаимнаго страхования имущества

оть огня своему учредителю». Ця надзвичайно цікава й цінна інформація

міститься в унікальному довіднику М.П. Чулкова «Русский провинциаль-

ный некрополь», виданої у 1996 році. Прочитавши її, я відразу згадав єли-

саветградського поліцмейстера Олександра Івановича Родкевича, який не-

одноразово згадується в «Историческом очерке г. Елисаветграда» міського

голови О.М. Пашутіна. Щоправда, в одних джерелах (переважно єлисавет-

градських) він та його родина фігурують як Родкевичі, в інших – як Радке-

вичи. Втім, очевидно, що мова йде про одну й ту саму людину. Тож, аби уник-

нути плутанини, віддамо перевагу першому варіанту, як більш уживаному.

З 1784 по 1917 рік

на посаді Єлисаветград-

ського городничого, а

потім поліцмейстера,

перебувало близько 30

осіб. Переважна біль-

шість з них нічим осо-

бливим себе не прояви-

ла, в історії залишились

тільки їхні прізвища.

Натомість двоє єли-

саветградських поліцей-

ських були особисто-

Єлисаветградське громадське зібрання

стями неординарними,

для яких виконання безпосередніх службових обов’язків, судячи з усього,

не стало головною справою життя. Про одного з них, єлисаветградського

поліцмейстера Клавдія Іннокентійовича Безсонова, що прославився як

один з піонерів пожежної справи у Російській імперії, я вже розповідав.

70

Єлисаветградський поліцмейстер

Сьогодні розповідь про іншого незвичайного поліцмейстера Олексан-

дра Івановича Родкевича, що своє справжнє покликання віднайшов у гро-

мадській діяльності на благо нашого міста. Де й коли він народився, чим

займався до того, як потрапив до Єлисаветграда, встановити поки що не

вдалося. Щоправда, у біографічних довідках про його синів, які народилися

у Вітебську, зазначено, що походять вони з родини потомственних дворян

Вітебської губернії.

Та й сам Олександр Іванович, судячи з усього, до того, як стати поліц-

мейстером, був армійським офіцером. На посаді єлисаветградського поліц-

мейстера він перебував з 1865 по 1869 рік.

Після виходу у відставку в 1869 році колезький радник (в Табелі про

ранги відповідає армійському чину полковника, звертання «ваше висо-

коблагородіє») Родкевич обирався гласним Єлисаветградської міської

думи і залишався ним до кінця життя.

Нинішнього року, аби не притаманна нам амнезія та зневажливе став-

лення до власної історії, ми мали б гідно відзначити дві видатні події в істо-

рії міста: 150-річчя заснування в Єлисавет-

граді громадського зібрання та громадської

бібліотеки при ньому.

В «Историческом очерке г. Елисавет-

града» Пашутіна (1897) читаємо: «Главным

инициатором, который осуществил эту

идею и благодаря которому было учреж-

дено в г. Елисаветграде общественное со-

брание был вновь назначенный в то время

елисаветградским уездным исправником и

исполняющим должность елисаветградс-

кого полицмейстера А.И. Родкевич… Одно-

временно с учреждением Єлисаветградско-

Одна з єлисаветградських

го общественного собрания была учреждена

страхових дощок

при нем и общественная библиотека».

(з колекції Віктора

За короткий час Олександр Іванович зі-

Петракова)

брав необхідні кошти для найму та облаштування приміщення, розробив та

затвердив статут товариства.

Спочатку Громадське Зібрання розмістилося в будинку Єремеєва на ву-

лиці Перспективній. Потім деякий час воно перебувало в будинку Сімки на

Перспективній вулиці. Нарешті, у 1869 році купець Дашевський спеціально

побудував для Єлисаветградського Громадського Зібрання будинок, який

воно зобов’язалось орендувати 10 років. Проте уже в 1872 році будинок

Дашевського Громадське Зібрання зуміло повністю викупити. Наступно-

го року будівельною комісією на чолі з О.І. Родкевичем було надбудовано

71

Єлисаветградський поліцмейстер

другий поверх, куди перевели бібліотеку і сам клуб. Придбання будинку та

його перебудова обійшлися Зібранню у майже 30 тисяч рублів. Тут у 1875

році єлисаветградським аматорським театральним гуртком І.К. Тобілевича

вперше було виконано «Вечорниці» П.І. Ніщинського. Ця визначна пам’ят-

ка історії та культури нашого міста всеукраїнського значення була знищена,

що особливо дивовижно, уже в новітні часи, в незалежній Україні. Ані ко-

муністи, ані німецькі окупанти на таке не наважилися.

Щодо О.І. Родкевича, то він і надалі відігравав визначну роль у громад-

ському житті Єлисаветграда. Так, приміром, Олександр Іванович у квітні

1879 року був включений до складу особливої будівельної комісії міської

думи, яка займалася влаштуванням у місті громадської чоловічої прогімна-

зії, а у 1886-1887 роках надбудовою 2-го поверху уже повної гімназії.

З 1878 по 1888 рік (до самої смерті) Родкевич займався проблемою спо-

рудження в Єлисаветграді водогону. Вперше питання про необхідність

спорудження в місті водогону, як свідчить запис у журналі засідань

міської думи, порушив міський голова О.М. Пашутін 3 червня 1880

року. Цю пропозицію «горячо поддержал А.И. Родкевич». Тоді ж була

створена спеціальна комісія для розробки цього питання, до якої увій-

шов Родкевич. Пізніше, у 1885 році, була навіть утворена «водопровід-

на» комісія, членом якої став Олександр Іванович. Тож не випадково

на урочистостях з нагоди відкриття водогону 17 травня 1893 року свя-

щеник Михайло Парфенов у свої промові підкреслив: «Первым и глав-

ным пособником Александра Николаевича Пашутина и, можно сказать,

двигателем этого дела был умерший А.И. Родкевич, которого память я и

предлагаю почтить вставанием». І це попри те, що від дня смерті Олек-

сандра Івановича минуло… 5 років!

Та, виявляється (про що ми донедавна не знали), Олександр Іванович

Родкевич незадовго до смерті зробив для міста ще одну добру справу – за-

снував «Елисаветградское Общество взаимнаго страхования имущества

оть огня».

Вичерпну інформацію про це товариство можна знайти у ґрунтовній

праці (майже 500 сторінок!) «Книга о знаках страхования от огня» (1827-

1918) з каталогом страхових дошок Російської імперії найавторитетнішого

знавця та колекціонера «fire marks» (у буквальному перекладі з англійської

– «знаки вогню, пожежі») Володимира Борзих, що побачила світ у 2016

році:

«62. «Елисаветградское общество взаимного страхования имущества

от огня». Устав утвержден 3 июня 1882 г. Начало страхования 15 сентября

1882 г. Район деятельности: уездный город Елисаветград (с 1939 – г. Ки-

ровоград) Херсонской губернии. На 1 января 1892 года страховало иму-

щество 858 членов общества по 3820 полисам. К страхованию движимого

72

Єлисаветградський поліцмейстер

имущества приступило в 1886 году. «Страховые доски» упоминаются в от-

чете за 1888 год. На полисах, выданных в 1894 и 1911гг., стоят рукописные

пометки о цене табличек – 60 коп.».

Унікальну колекцію єлисаветградських страхових дощок зібрав неза-

бутній Віктор Петраков. У згаданому каталозі Володимира Борзих пред-

ставлені три раритети з колекції Віктора Васильовича. Вони вважають-

ся неабиякою рідкістю, цінуються також за… помилку в даті заснування

Єлисаветграда – 1753 рік замість 1754-го. Крім того, мають ще одну осо-

бливість: «В центре изображенного на табличке Государственного герба

на месте всадника виден вензель императора Александра III под короной

(подобная замена встречается на предметах нумизматики и фалеристики).

А из этого следует уже практический вывод, что сама доска была отлита

в годы правления Александра III, то есть никак не позднее 1894 года».

Одна із страхових дощок, виявлена ро-

ків 10 тому на будинку №29, що на вулиці

Харківській, увела в оману навіть патріар-

ха нашого краєзнавства, що у своїх «дослі-

дженнях» всіляко принижує роль та зна-

чення фортеці Св. Єлисавети. Він вирішив,

що 1753 рік – це дата спорудження самого

будинку, з чого зробив сенсаційний висно-

вок, що якимось дивом «зберігся найстарі-

ший будинок міста, датований 1753 роком.

Таким чином, фортеці ще не існувало, а по-

селення біля місця, де мала бути побудова-

на фортеця, розросталися».

Цей краєзнавчий конфуз, на жаль, і до-

тепер розміщений на декількох сайтах в Ін-

Генерал Євген

тернеті та вводить в оману шанувальників

Олександрович Родкевич

нашої минувшини.

Олександр Іванович Родкевич – родоначальник династії військових ді-

ячів. У 1851 році у Вітебську в подружжя Родкевичів народився син Євген,

а в 1857-му – Микола. Обидва стали генералами: Євген Родкевич (1851-

1930) генералом від інфантерії (найвищий чин в артилерії та піхотних вій-

ськах), Микола Родкевич – генерал-лейтенантом кавалерії. Старший син

– учасник трьох воєн (російсько-турецької, російсько-японської та Першої

світової), командував корпусами та 10-ю російською армією. Євген Олек-

сандрович – кавалер тринадцяти бойових нагород, у тому числі й найви-

щої – ордена Святого Георгія 4-го ступеня (1914). У 1916 році був обраний

членом Військової ради Російської імперії. Після Лютневої революції 1917

року Родкевич отримав посаду помічника головнокомандувача Петроград-

73

Єлисаветградський поліцмейстер

ського військового округу Л.Г. Корнілова. Коли той пішов на фронт, коман-

дував цим найважливішим округом.

Євген Родкевич – один із багатьох офіцерів, що визнав більшовицьку

владу і навіть погодився служити їй. Це сталося після того, як Євген Олек-

сандрович побував на прийомі у Леніна. «Я во всем с ним согласился, мы

отлично друг друга поняли», – згадував Родкевич. Під впливом батька в

Червону Армію вступили всі його сини-офіцери – Гліб, Ігор та Вадим. Всі

троє – учасники Першої світової, а капітан Гліб Родкевич у жовтні 1917

року навіть був нагороджений Георгіївською зброєю.

Сам генерал до 1923 року викладав топографію в Одеському артилерій-

ському училищі. Відзначався напрочуд гуманним ставленням до підлеглих,

навіть підгодовував їх. 72-річному генералу після виходу у відставку радян-

ська влада призначила персональну пенсію. Помер Родкевич у 1930 році, не

доживши до трагічних подій, що невдовзі спіткали його родину.

У 1935 році дружину генерала Родкеви-

ча Олену Іванівну (1859-1935), попри вік

(75 років) та інвалідність (осліпла й оглух-

ла), її трьох синів та дочку Кіру було визна-

но «особо опасными элементами» й вислано

з Ленінграда на Північ, де вони й згинули.

Не менш трагічно, передусім через

лояльне ставлення до радянської влади,

склалася доля генерал-лейтенанта Миколи

Олександровича Родкевича (1857 – після

1931) та його сина полковника Миколи Ми-

колайовича Родкевича (1880 – після 1931).

З Єлисаветградом пов’язана значна частина

їхнього життя. У 1887 році Родкевич закін-

Генерал-лейтенант

чив Миколаївську академію Генерального

Микола Олександрович

штабу. З 1887 по 1906 рік (майже 20 ро-

Родкевич

ків!) служив у Єлисаветградському кава-

лерійському училищі: молодший офіцер (з

1887), ротмістр (1889), командир ескадрону юнкерів (з 1890), підполков-

ник (1894). Виконуючий обов’язки інспектора класів (з 1899) та інспектор

класів (з 1906) ЄКУ. Полковник (1900). Його дружина Надія Сергіївна

Родкевич була попечителькою Свято-Єлисаветинської общини сестер

милосердя при Єлисаветградському комітеті Російського товариства

Червоного Хреста.

У 1906 році Родкевича призначають директором Одеського кадет-

ського корпусу з присвоєнням чину генерал-майор. У 1913 році Микола

Олександрович – уже генерал-лейтенат. Учасник Першої світової вій-

74

Єлисаветградський поліцмейстер

ни: командир 2-ї бригади 8-ї кавалерійської дивізії, був поранений. Після

1917 року, як і переважна більшість російських офіцерів після падіння Ро-

сійської імперії, Родкевич кому тільки не служив. У 1918 році він опиняєть-

ся у лавах армії Української Держави: генеральний значковий, начальник

Одеського кадетского корпусу, член комісії з організації військових шкіл

та академій в Україні. Потім стає учасником Білого руху. Швидко розчаро-

вується в ньому й у 1919 році призначається директором Київського кадет-

ського корпусу. Фатальним виявилося рішення залишитися в Радянській

Росії (мешкав у Одесі). У 1920 році Микола Родкевич був взятий на об-

лік Одеською ЧК як генерал царської армії та армії Денікіна. Восени 1930

року разом із сином, колишнім полковником Генерального штабу Миколою

Миколайовичем Родкевичем був заарештований у сфабрикованій ОДПУ у

1930-1931 роках справі «Весна». Ця каральна операція проводилася з ме-

тою очищення лав Червоної Армії від колишніх царських офіцерів, хоча

саме їхній внесок у перемогу більшовиків у громадянській війні, а не ро-

бітничо-селянських командирів, був вирішальний. У цій «справі» засудже-

но понад 2 тисячі осіб, більшість яких після інтенсивних допитів визнали

себе винними: 573-х страчено, інших ув’язнено на тривалі строки. Лише в

Зінов’євську було заарештовано понад 200 «змовників». Микола Олексан-

дрович Родкевич винним себе не визнав, за що отримав 5 років заслання у

Середню Азію, де невдовзі й помер в Алма-Аті.

Його син, Микола Миколайович Родкевич, у 1899 році закінчив Єли-

саветградське кавалерійське училище, в якому викладав батько Микола

Олександрович Родкевич. Потім Микола Родкевич-молодший навчався

у Миколаївській академії Генерального штабу. У 1912 році, як чимало ін-

ших вихованців ЄКУ, закінчив авіаційну школу в Севастополі. У 1918 році

полковник Микола Родкевич добровільно вступив у Червону Армію. До

арешту викладав у Вищій прикордонній школі та Одеській піхотній шко-

лі. Через хворобу був демобілізований з армії. Займався в Одесі науковою

роботою в галузі військово-хімічної оборони, мав кілька цінних винаходів.

24 січня 1931 року заарештований як «участник военного заговора». Як і

батько, винним себе не визнав, але був засуджений до 5 років таборів. По-

карання відбував в Ухто-Іжемському виправно-трудовому таборі в Комі

АРСР, буцімто завідував там розплідником сторожових собак, де й зник

безслідно.

75

КВІТЕНЬ

5 (1869) — 150 років тому народився ( м. Одеса)  Володимир Семенович

Лапідус  (псевдонім  С. Владимиров) (1869-1914), журналіст, видавець, літератор. Навчався у Харківському університеті, потрапив під вплив ідей

Л.М. Толстого. Друкувався в «Харьковских ведомостях», «Одесских новостях»

та інших газетах. Автор книжок «Грезы любви» (1898), «Совесть» (1911).  З 1903

— редактор-видавець щоденної ілюстрованої газети «Елисаветградские новости», за-

снував у місті власну друкарню, де друкував заборонені твори Толстого та його листи

до єлисаветградців. Був заарештований, декілька днів провів у в’язниці: газету закри-

ли. В Єлисаветграді надрукував роман «Призрак счастья» (1903). У 1906 подарував його

Єлисаветградській Громадській Бібліотеці разом з книжкою свого приятеля-толстовця

Тенеромо (Файнермана) «Воспоминания о Л.Н. Толстом».

5 (1894) — 125 років тому народився ( с. Калинівка Курської

5

області)  Микита Сергійович Хрущов  (1894-1971),

державий і партійний діяч СРСР. З 1929 навчався у Москві в

Промисловій академії. З 1931 – на партійній роботі. З 1935

до 1938 – перший секретар Московського міськкому та об-

кому партії. У 1938-1949 – перший секретар ЦК КП(б)У, од-

ночасно у 1944-1947 – Голова Раднаркому УРСР. Під час ВВВ – член Військової

ради фронтів, генерал-лейтенант (1943). З 1953 до 1964 – перший секретар ЦК

КПРС, одночасно у 1958-1964 – Голова Ради Міністрів СРСР. На ХХ з’їзді КПРС

(1956) виступив з доповіддю, яка розвінчала культ особи Сталіна. Ця подія наз-

вана однією з найважливіших у ХХ столітті. Період правління Хрущова називають

«відлигою»: були випущені на свободу сотні тисяч політв’язнів. З симпатією ста-

вився до української мови та культури: любив українську пісню, сорочку-виши-

ванку.  Твором, який справив на нього в дитинстві незабутнє враження і надихнув згодом

на викриття злочинів сталінського режиму, він називав оповідання В.К. Винниченка «Піня».

Вперше побував на будівництві Кремгесу в серпні 1957. 21.08.1957 на міському стадіоні

відбувся багатотисячний мітинг. 17.03.1961 колишній районний центр м. Новогеоргіївськ,

перенесений із зони затоплення, і селище гідробудівників були об’єднані в одне місто під

назвою Хрущов. Вдруге Микита Сергійович відвідав наш край 29.07.1962 з нагоди урочи-

стого пуску Кременчуцької ГЕС. Глава радянського уряду увімкнув 7-му резервну турбіну

і перерізав червону стрічку перед входом у машинний зал. На багатолюдному мітингу

вручив колективу Кременчукгесбуду орден Трудового Червоного Прапора і виступив з

промовою про перспективи розвитку радянської енергетики. Тоді ж він наказав змінити

назву міста. 25.10.1962 Президія Верховної Ради УРСР присвоїла йому назву Кремгес, а

у 1969 — місто Світловодськ.

76

Пам’ятні дати квітня

5 (1889) — 130 років тому народився ( с. Ганнівка Петрівського

5

району)   Микола Олександрович Тюленєв (1889-

1969), агромеліоратор. В 1911 закінчив сільськогоспо-

дарське відділення Київського політехнічного інституту.

Працював у Наркомземі УРСР (1922-1923), близько 10 ро-

ків був науковим співробітником Радовельської болотної

дослідної станції на Житомирщині (1923-1932), в Українському науково-дослід-

ному інституті гідротехніки і меліорації (1932-1941 і 1956-1969), Інституті фізі-

ології рослин і агрохімії АН УРСР (1949-1955). Доктор сільськогосподарських

наук (1940), професор (1955). Автор 250 наукових і науково-популярних праць з

питань сільськогосподарського освоєння осушених торфоболотних ґрунтів, се-

ред яких 4 монографії. Член-кореспондент АН УРСР (1948),

6 (1979) — 40  років тому народився  ( с. Соколівське Кірово-

6

градського району)  Дмитро Миколайович Панченко

(1979-2014), герой АТО.  Закінчив Кіровоградський медичний ко-

ледж імені Є.Й. Мухіна. Працював фельдшером у селі Ганнинському

Кіровоградського району.  Мобілізований влітку 2014-го, сані-

тарний інструктор розвідувальної групи спеціального при-

значення 3-го окремого полку спеціального призначення. Загинув 29.08.2014 під

час виходу з Іловайського котла так званим «зеленим коридором». Деякий час

вважався безвісти зниклим, навіть був тимчасово похований як невпізнаний герой

у Дніпропетровську. Лише нещодавно його тіло ідентифікували з допомогою ДНК-

аналізу.  Перепохований у березні 2015 в Кіровограді на Алеї слави Рівненського кладови-

ща. Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2015).

8 (1859) — 160 років тому народився ( с. Петроострів Новомир-

8

городського району)  Микола Данилович Диковський

(1859-1928), ветеринарннй лікар, учений-біолог та бактері-

олог, громадський діяч, організатор промислового вироб-

ництва біопрепаратів у Росії. У 1881 закінчив Харківський

ветеринарний інститут. З 1883 по 1887 працював земським

лікарем Курського повіту.   Влаштував у місті бактеріологічний кабінет.   У 1891

закінчив курси бактеріологів при Харківському ветеринарному інституті, отри-

мавши необхідні знання з профілактики сибірської виразки. У 1893 вперше в

Курській губернії успішно провів вакцинацію тварин проти сибірки за методом

Ценковського. Один з ініціаторів заснування в Курську ветеринарно-бактеріоло-

гічної лабораторії. З 1897 до 1928 – її завідувач. З 1906 Курська ветбаклабора-

торія виробляла біопрепарати практично для всієї Російської імперії. У 1913 за

заслуги у справі боротьби із заразними хворобами тварин удостоєний Великої

77

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

золотої медалі Всеросійської гігієнічної виставки. Був головою Курського відді-

лення Всеросійського товариства покровительства тваринам і на громадських за-

садах з 1899 завідувачем лікарні для них. У 1921 присвоєно звання «Герой праці».

В березні 1922 ветеринарно-бактеріологічна лабораторія була перейменована в

Курський ветеринарно-бактеріологічний інститут ім. М.Д. Диковського.

8 (1889) — 130 років тому народився ( м. Бориспіль) Федір

8

Андрійович Євсеєвський (1889-1970), композитор,

диригент та педагог, військовий капельмейстер. У 1914 році

закінчив Санкт-Петербурзьку консерваторію.  Військову осві-

ту здобув у Єлисаветградському кавалерійському училищі. Під

час Першої світової війни –  штабс-ротмістр Українського

гусарського полку. У 1918-1919 був диригентом театру в Ромнах. Емігрував

до Франції. Підробляв акомпаніатором, з 1927 керував вокальним кварте-

том «Кітеж», з яким у 1928 виступив із благодійним концертом в Grand opera.

Організував струнний квартет «Сучасні менестрелі», диригував оркестром бала-

лаєчників. З 1936 – диригент Української опери в Парижі. Брав активну участь

у мистецькому житті російської та української діаспори Франції, на гастролях

керував українським хором. Написав музику до опери «Весняна казка», прем’єра

якої відбулася в 1944 і була записана на радіо. Після Другої світової війни пра-

цював акомпаніатором у Російському драматичному театрі. У 1954 оркестр під

його керівництвом записав платівку на студії грамзапису Pathе Records. Автор

балету «Фантастична казка» (прем’єра відбулася у 1959), хорових творів на

слова Т.Г. Шевченка, опери «Оксана або Весняна казка» (лібретто Олександра

Олеся), п’єс для скрипки, віолончелі та інших творів.  Похований на цвинта-

рі Сент-Женев’єв-де-Буа.

8 (1894) — 125  років тому народився ( м. Єлисаветград)

8

Володимир Якович Шульгин (1894-1918),  археолог,

громадський діяч, герой Крут. Після закінчення Київської

гімназії у 1913 вступив на природничий відділ фізико-ма-

тематичного факультету Київського університету, захоплю-

вався археологією. У 1912-1916 брав участь в археологіч-

них експедиціях, які досліджували палеолітичну стоянку біля с. Мізин. Один з

організаторів Помічного Студентського Куреня, який у нерівному бою з більшо-

вицьким військом поліг біля станції Крути за незалежність України. У 30-ті роки

ХХ століття труну з прахом Шульгина та його друга В. Наумовича таємно пере-

поховано на Лук’янівському цвинтарі Києва.  Про перебування славетної української

родини Шульгиних у Єлисаветграді розповідається в книжці кіровоградського краєзнав-

ця Сергія Шевченка «Шульгини. Інгульський слід» (2013, серія «Єлисаветградське коло»).

78

Пам’ятні дати квітня

10 (1884) — 135 років тому народився ( с. Федвар, нині

10

Підлісне Олександрівського району)  Терентій Петрович

Юра (1884-1973),  актор.  Брат Гната Юри. У 1905 вступив до

професійної української трупи С. Максимовича у Єлисаветграді.

У 1908-1917 грав у мандрівних трупах та антрепризах

О. Дукельського, О. Суходольського, П. Колісниченка та ін.

У 1917 керував театром «Сурма» в Олександрії.  З 1921 по 1957 служив у Київському

українському драматичному театрі ім. І.Я. Франка. Знімався в кіно (фільм «Іван»

О. Довженка та ін.). Народний артист УРСР (1940).

10 (1939) — 80 років тому народився ( с. Казавчин Гайворон-

10

ського району) Віктор Васильович Маринюк, худож-

ник монументально-декоративного мистецтва. У 1967 за-

кінчив Одеське художнє училище. Живе і працює в Одесі.

Один з яскравих представників андеграунду, що своїм но-

ваторством протистояв офіційному мистецтву соцреаліз-

му. У 1975-1980 брав участь та організовував багато неофіційних «квартирних»

виставок в Одесі й Москві. Учасник виставки «Сучасне мистецтво з України» у

1979 (Мюнхен – Лондон – Париж – Нью-Йорк). Ідеолог та учасник творчих груп

«Човен» (1993), «Мамай» (1998). У 2006 світ побачив альбом «Маринюк», при-

свячений творчості митця. Член Національної спілки художників України (1987).

Заслужений художник України (2008).

11 (1909) — 110 років тому народився ( с. Талова Балка

11

Світловодського району) Григорій Аврамович Федорус

(1909-1991), фізик. У 1932 закінчив Кам’янець-Подільський

інститут соціального виховання (техніко-математичне відді-

лення). У 1935-1942, 1946-1960 працював у Інституті фізики

АН УРСР. З 1960 – завідуючий відділом Інституту напівпро-

відників АН УРСР. Доктор технічних наук (1974), професор (1981). Заслужений

діяч науки УРСР (1980). Лауреат Державної премії УРСР (1981).

12 (1989) — 30 років тому народився ( с. Пантаївка Олек сан-

12

дрійського району) Олександр Олександрович Басак

(1989-2014), герой АТО.  Закінчив факультет фізвиховання

КДПУ імені Володимира Винниченка.  Призваний за мобіліза-

цією. Старший солдат Державної прикордонної служби.

Патрульний відділу інспекторів Донецького прикордонного

загону. Загинув 31.07.2014 в складі диверсійно-розвідувальної групи при обстрі-

лі терористами з мінометів та гранатометів прикордонної застави «Василівка»

79

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

(НП Василівка Амвросіївського району Донецької області).  Похований у рідному

селі, встановлено меморіальну дошку. Нагороджений (посмертно) орденом «За

мужність» III ступеня (2014).

13 (1969) — 50 років тому народився ( м. Кіровоград)  Віталій Станіславович

Делестьянов,   музикант (клавішні). Музикою почав займатися з п’яти років.

Навчався у дитячій музичній школі та Кіровоградському музичному училищі, яке

закінчив у 1888 у викладача та композитора Кіма Шутенка. Виступав у складі ВІА

«Аллегро» (керівник В.В. Ванцак). З 1988 по 1993 навчався у Криворізькому дер-

жавному педагогічному інституті, грав у джазовому колетиві «Диксиленд» (під ке-

рівництвом В.І. Дряника). У 1993 брав участь у фестивалі «Червона рута» у складі

групи «Ось Так!». З 1993 по 2001 грав у складі різних естрадних і джазових колек-

тивів у Польщі та Німеччині. Співпрацював з Кіровоградською обласною філармо-

нією як аранжувальник. У 2002 виступав у дуеті із заслуженим артистом України

Сергієм Дьоміним, написав для кіровоградського співака декілька пісень. З 2002

робив аранжування для телесеріалів «Кодекс честі», «Кодекс честі 2», «Цвіт нації»,

«Утьосов»; брав участь у зйомках серіалів «Утьосов» і «Махно». З 2003 виступає в

одному з кращих джазових оркестрів світу – Державному академічному оркестрі

«Радіо Бенд Олександра Фокіна».

14 (1894) — 125 років тому народився ( Єлисаветградський

14

повіт)   Петро Семенович Шелухін  (1894-1982),  вій-

ськовий діяч. Учасник трьох війн. Шлях в авіацію почав ще

в Першу світову війну мотористом, побачивши на фронті

польоти першого російського льотчика Михайла Єфимова.

У 1919 був направлений у Київську льотну школу, у грома-

дянську війну воював на території України. Вважався майстром повітряної розвід-

ки. За участь у громадянській війні нагороджений трьома орденами Червоного

Прапора. Після війни командував 15-ю винищувальною авіаційною бригадою,

яку перетворив у зразкове з’єднання. Отримав орден Леніна. Згодом служив

командуючим ВПС у Закавказзі та Приморському краї. Його вихованцями були

Валерій Чкалов і Олександр Покришкін. Під час Другої світової війни генерал-ма-

йор – перший командуючий ВПС Південного фронту. Йому підпорядковувались

ВПС 9-ї і 18-ї армій (827 літаків). Генерал-лейтенант авіації. Автор спогадів «На

той далекой, на гражданской…» (журнал «Авиация и космонавтика: вчера, се-

годня, завтра», 2009, № 11).

14 (1994) — 25  років тому народився  ( смт Нова Прага Олександрійського райо-

ну) Артем Володимирович Пойда (1994-2015), герой АТО.  Навчався в

Новопразькому НВК, після закінчення 11-го класу проходив строкову службу в ла-

80

Пам’ятні дати квітня

вах ЗСУ. Демобілізувався у жовтні 2013, у квітні 2014 добро-

14

вольцем прийшов у військкомат за мобілізацією. Молодший

сержант, вогнеметник 17-го окремого мотопіхотного баталь-

йону 57-ї окремої мотопіхотної бригади. Загинув 21.01.2015

під час відбиття масованої атаки російських збройних фор-

мувань на взводному опорному пункті 717-го блокпосту (за-

хідна околиця Горлівки). За мить до смерті з вогнемета «Шмель» влучив у вороже

бронеавто з 12-ма терористами і вогнеметом. Поліг від кулі, що пройшла між

пластинами бронежилета.  Похований у Новій Празі.  Нагороджений (посмертно) ор-

деном «За мужність» III ступеня (2015). Нагороджений (посмертно) громадським

орденом «Народний герой України» (2017).

16 (1864) — 155 років тому народився ( м. Новомиргород)

16

Іпполит Олександрович Демінський (1864-1912),

лікар-епідеміолог. Батько – ветеринарний лікар.  Навчав-

ся у Златопільській прогімназії.  Згодом родина переїхала в

Астрахань. У 1889 закінчив медичний факультет Казан-

ського університету і був призначений головним санітар-

ним лікарем у дирекцію з риболовства м. Астрахань. Згодом 16 років працював

головним лікарем на соляних родовищах озера Баскунчак, де йому вдалося від-

крити лікарню і бактеріологічну лабораторію. З 1899 по 1912 брав активну участь

у ліквідації шести спалахів чуми, холери й тифу. Був нагороджений срібною ме-

даллю Св. Анни та Орденом Св. Анни ІІІ ст. У 1908 був призначений заступником

директора Астраханської бактеріологічної лабораторії. У 1910 на Першому з’їзді

лікарів-епідеоміологів Південно-Східної Росії виклав систему протичумних захо-

дів, серед яких провідне місце займали дослідження степових гризунів: виділив

культуру чумного мікроба від верблюда і ховраха. У 1912 ціною власного життя,

заразившись від ховраха, довів ідентичність чуми у тварин і людей. Перед смер-

тю надіслав колезі телеграму такого змісту: «Я заразился от сусликов легочной

чумой. Приезжайте. Возьмите добытые культуры. Записи все в порядке, осталь-

ное все расскажет лаборатория. Труп мой вскройте как случай эксперименталь-

ного заражения человека от сусликов. Прощайте. Деминский».

17 (1919) — 100 років тому народився ( с. Табурище, нині у

17

складі м. Світловодська)  Віктор Вікторович Соколов

(1919-2002), поет. У 1939 закінчив Макіївський металур-

гійний технікум, працював техніком-сталеплавильником.

Друкуватися почав з 1938. В 1958-1966 керував Донецькою

обласною письменницькою організацією, був головним ре-

дактором журналу «Донбас». Член Спілки письменників України (1950). З 1950

81

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

мешкав у Києві в одному будинку з Ліною Костенко й Володимиром Яворівським.

Збірки поезій: «Весна» (1949), «Роботящими руками» (1955), «Тобі» (1958),

«Тривоги серця» (1965), «Сейсмічна станція душі» (1972), роман у віршах «Моє

серце в Донбасі» (1960), поема-репортаж «Вогні в тайзі» (1974) тощо. Написав

близько 20 поем. Історію свого життя, свого покоління Віктор Соколов розповів

у поемі «Листи до матері у потойбічний світ», яку можна вважати його віршова-

ною автобіографією. Твори перекладалися 13 мовами. Похований на Байковому

цвинтарі.   Почесний громадянин Світловодська (2003). У 2016 вулицю Колгоспну у

Світловодську перейменовано на вулицю Віктора Соколова.

17 (1954) — 65  років тому  народився ( м. Гайворон) Яків

17

Солодкий, музикант-перкусіоніст (ударні інструменти). У

1983 закінчив джазове відділення Саратовського музичного

училища. Працював у багатьох філармоніях СРСР. З 1984

по 1995 жив у Ленінграді. Грав у джазовому ансамблі під ке-

рівництвом Д. Голощокіна при Санкт-Петербурзькій філар-

монії. У 1992-1995 з рок-групою «DDT» Юрія Шевчука записав альбоми «Актриса

Весна» та «Черный пес Санкт-Петербург». Спеціалізується на латиноамерикан-

ському джазі та сальсі. У 1995 випустив сольний альбом «Магія перкусії», пер-

ший і поки що єдиний в історії вітчизняної музики, де лідером виступає майстер

гри на ударних інструментах. З 1996 мешкає у Мюнхені (Німеччина). З 1998 –

засновник і директор оркестру «Latin Vizit». Брав участь у багатьох престижних

джазових фестивалях, виступав разом із всесвітньо відомими джазменами.

Викладає у Мюнхенському університеті історію гри на барабанах.

20 (1864) — 155 років тому народився ( м. Єлисаветград)

20

Діонео  (справжнє прізвище  Шкловський Ісаак

Вульфович) (1864-1935), публіцист, етнограф, белетрист,

критик, перекладач. Рідний дядя видатного письменни-

ка та літературознавця Віктора Борисовича Шкловського

(1893-1984).   Навчався у Єлисаветградській гімназії (1879-

1882),  Одеському реальному училищі та Харківському університеті.  Друкувався в

«Єлисаветградском вестнике». За участь у діяльності Єлисаветградського народовольчого

гуртка був засланий на 5 років до Сибіру. Досконало оволодів англійською, німець-

кою, французькою, італійською та іспанською мовами. З 1896 – лондонський ко-

респондент часописів «Русские ведомости» та «Русское богатство». Найвідоміші

книжки: «Очерки современной Англии» (1903), «На темы свободы» (1908),

«Меняющаяся Англия» (1914-1915), «Пестрая книга» (1921) та ін. Вважався

найавторитетнішим англознавцем свого часу. Перший перекладач творів індій-

ського письменника Рабіндраната Тагора на російську мову. На Жовтневу ре-

82

Пам’ятні дати квітня

волюцію 1917 року гостро відреагував книжкою «Россия под властью больше-

виков» (1919).  У романі «Когда боги ушли» (1923) рідне місто Діонео Єлисаветград

постає під назвою Верхньоінгульськ. Публіцистичну творчість високо цінували

В. Короленко, В. Вересаєв, В. Набоков, П. Струве та багато інших діячів культури.

20 (1929) — 90 років від дня народження ( с. Торговиця

20

Новоархангельського району)  Мойсея Абрамовича

Іткіса  (1929-2009),  спортсмен (кульова стрільба), педа-

гог. У 1946-1949, навчаючись у Москві, виступав за това-

риство «Трудові резерви», а з 1949 – за СКА (Ленінград).

У командних змаганнях, починаючи з 1954, став 13-разо-

вим чемпіоном світу. 14-разовий чемпіон Європи. Встановив 19 рекордів світу та

75 рекордів СРСР. У 1963 закінчив заочний факультет інституту фізичної куль-

тури імені П.Ф. Лесгафта. Викладав у Ленінградському військово-інженерному

інституті імені Можайського. Полковник. Кандидат педагогічних наук, доцент.

Заслужений майстер спорту СРСР (1956).

22 (1904) — 115 років тому народився ( м. Єлисаветград)

22

Михайло (Міхал) Костянтинович Хороманський

(1904-1972), польський письменник, драматург.  Батько — ве-

теринарний лікар Костянтин Хороманський — приятелював з поетом

Олександром Олесем, який часто гостював у нього в Єлисаветграді.

Міхал навчався в Єлисаветградській гімназії. У 20-ті роки був ін-

телектуальним лідером єлисаветградської творчої молоді. Арсеній Тарковський згадував:

«. .Хороманський був нашим учителем. Він писав вірші по-людськи, перекладав з фран-

цузької Верхарна та символістів, був першим, хто показав мені принаймні краєчок “нової

поезії”».  Вивчав педагогіку та психологію в радянських університетах. У 1924 ви-

їздить до Польщі, дебютує у польській літературі «Оповіданнями з підтекстом»

(1932). Перший роман «Ревнощі і медицина» (1933) перекладено багатьма мо-

вами, автор відзначений премією Польської академії наук. З 1939 по 1958 живе у

Бразилії та Канаді, займається живописом. Після повернення у Польщу публікує

сатиричні романи «Відступ з приводу калош» (1966) та «Макумба» (1968); де-

тективні за сюжетом, але далекі від канону романи «Проникнути в суть» (1968),

«Співець тропічних островів», «Убивство, молитва та провидці» (у 2-х томах),

в яких знову показав себе майстром стильового парадоксу; декількох п’єс та

збірників оповідань.  Екранізовані три романи письменника (у тому числі й ро-

ман «Заздрість і медицина» польським режисером Янушем Маєвським у 1973).

На честь видатного земляка у Кіровограді встановлено дві меморіальні дошки (на будин-

ку, де він народився, та на фасаді гімназії).

83

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

22 (1904) — 115 років тому народився ( с. Інгуло-Кам’янка

22

Новгородківського району) Федір Федорович Оксанич

(1914-1997), педагог, краєзнавець. У 1941 закінчив Одеський

державний університет ім. І.І. Мечникова.  З 1944 до 1974 —

директор Новопразької середньої школи Олександрійського райо-

ну, фундатор і натхненник становлення авторської школи, сучас-

ник і послідовник ідей В.О. Сухомлинського.  У школі відразу після війни силами учнів

та вчителів було збудовано астрономічну обсерваторію, яка щорічно приймала

до трьох тисяч відвідувачів. Фізико-технічний гурток школи виготовив повний

комплект приладів і моделей, необхідних для проведення уроків з фізики, 24 ра-

діоприймачі для населення, акумулятори та ін. Гордістю школи була виробнича

бригада, яка мала 103 га землі, чотири трактори, два автомобілі, сад і теплицю.

Автор книжок: «У тісному зв’язку з життям», збірка з досвіду трудового навчання

і профорієнтації учнів (1969), «Нова Прага – селище хліборобів» (1987), «В боях

за рідну землю» (1987).  У 2007 в Олександрійському районі засновано щорічну педа-

гогічну премію імені Федора Оксанича. Заслужений учитель УРСР.

22 (1929) — 90 років тому народився ( м. Зінов’євськ)

22

Григорій Олександрович Гамарник, спортсмен,

борець класичного стилю. У 1960 закінчив Київський ін-

ститут фізичної культури. 4-разовий чемпіон СРСР (1953,

1956-1958). Титул чемпіона світу у першій напівсередній

вазі виборов у 1955 в німецькому місті Карлсруе, ставши

першим чемпіоном світу серед українських борців. Був капітаном збірної СРСР з

греко-римської боротьби. Крім золотої медалі чемпіона світу, отримав спеціаль-

ний приз за мужність – мармурову скульптуру леопарда (боровся у фіналі зі зла-

маними пальцями). Чемпіон 1-ї спартакіади народів СРСР (1956), був визнаний

кращим борцем турніру. Заслужений майстер спорту СРСР (1955). Заслужений

тренер УРСР. Відомий борець і тренер Юхим Роговой називає Гамарника «самым

легендарным украинским спортсменом советской эпохи, идеалом борца и на-

ставника». З 1992 мешкає в США. У 2003 рішенням редакції газети «Еврейский

мир» включений до десятки найкращих спортсменів-євреїв XX століття.

22 (1939) — 80 років тому народився ( м. Запоріжжя)

22

Володимир Ілліч Воловенко (1939-1999), хоровий ди-

ригент, співак, музикант. Закінчив Херсонське музичне учи-

лище та Одеську консерваторію ім. А. Нежданової.   Хорову

майстерність опановував у визначних корифеїв хорової спра-

ви: професорів К. Пігрова та Д. Загрецького.  З 1973 — викладач

кафедри музики і співів музично-педагогічного факультету КДПІ ім. О.С. Пушкіна. Талант

84

Пам’ятні дати квітня

хормейстера особливо яскраво виявився в роботі зі студентською академічною хоровою

капелою педагогічного інституту, багаторазовим лауреатом республіканських фестивалів

та конкурсів. У 1972 колектив був відзначений золотою медаллю Республіканського фес-

тивалю самодіяльного мистецтва. Тривалий час керував вокальною групою вокально-ін-

струментального ансамблю «Степівчанка». Був винятково талановитою особистістю: писав ліричні вірші, гарно малював, а ще – дуже совісним і безвідмовним, зокрема

частіше від будь-кого їздив у Чорнобильську зону з концертами для ліквідаторів,

що й привело зрештою до загострення серцевої хвороби та передчасної смерті.

22 (1944) — 75 років тому народився ( с. Плетений Ташлик

22

Маловисківського району) Микола Васильович Кваша,

диригент, композитор, аранжувальник.  У 1969 закінчив

Кіровоградське музичне училище. Відтоді — керівник оркестру

ансамблю народного танцю «Ятрань». У 1993-1995 — художій

керівник гурту «Наталка». З 1996 — художній керівник ансамблю

«Єлисавет-ретро», водночас у 2009-2015 – головний диригент академічного театру музи-

ки, пісні і танцю «Зоряни» при Кіровоградській обласній філармонії.  Серед творів – хо-

реографічна композиція «Аркан» (1975), одноактний балет «Українська рапсо-

дія» (1985), «Українське рондо» для оркестру народних інструментів (1990),

«Фантазія» для цимбал з оркестром (1993), «Фантазія» для сопілки з оркестром

на народні теми (1995), бальні танці «Ятраночка», «Кладочка» та ін. Співавтор

хореографічної композиції «Дружба народів» на відкритті Олімпійських ігор у

Москві (1980). У 1977 фірма «Monitor» (США) випустила платівку із записами

його творів.  Лауреат обласної премії у галузі культури «Духовний скарб Кіровоградщини»

(2016). Заслужений працівник культури УРСР (1984).

22 (1949) — 70 років тому народився ( м. Новоукраїнка)

22

Віталій Іванович Либа, художник. Мати – вчителька

української мови та літератури, батько – офіцер. З 1952

живе в Ужгороді. У 1969 закінчив Ужгородське учили-

ще прикладного мистецтва у видатного представника

Закарпатської школи живопису Йосипа Бокшая. З 1971

року працює художником декоративно-монументального напрямку, створив де-

сятки великих мозаїчних образів в архітектурі. З 1987 з творчою метою їздить за

кордон (Словаччина і Чехія). За 21 рік лише у містах Словаччини влаштував 12

персональних виставок. Картини закуплені до приватних колекцій України, Росії,

Канади, США, Німеччини, Ізраїлю, Ватикану, Польщі, Чехії, Словаччини. Головна

тема творчості – сакральна. У 2002 картина «Свята Трійця» була відібрана як по-

дарунок для музею Ватикану. Тодішній президент Словаччини Р. Шустер вручив

її папі Іоану-Павлу ІІ. А картина «Христос і хмарочоси», створена через тиждень

85

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

після зруйнування терористами торговельного центру в Нью-Йорку 11.09.2001

на знак поваги й співчуття була подарована американському президентові Бушу.

Персональні виставки проходили у Львові (2006, 2007) та Ужгороді (2009-2010).

22 (1954) — 65 років тому народився ( с. Сотницька Балка

22

Новоукраїнскького району) Володимир Іванович Яцола

(1954-1979), композитор, аранжувальник. У 1965 переїхав з

батьками до Івано-Франківська. Навчався у музичному учи-

лищі ім. Д. Січинського за спеціальністю баян, потім в Івано-

Франківському педінституті на відділенні музики і співів.

Одночасно був музичним керівником ВІА «Гуцулочки». Колектив був дуже по-

пулярним. Виступав у Києві, Москві та інших містах Радянського Союзу, гастро-

лював у Японії (1977), Польщі (1978), Алжирі (1979). Першу пісню Володимир

написав у 1972 під час навчання у музичному училищі. Згодом з’явилися піс-

ні: «Гей, як сонце спати ляже», «Загубив – не вернеш», «Чари», «Квіти сонця»,

«Анничка», «Танго кохання» та інші твори. ВІА «Гуцулочки» співав в основному

його твори або його обробки народних пісень. Відома фірма «Мелодія» навіть

випустила їхню платівку (1979). Перебував під покровительством Володимира

Івасюка, до якого часто приїздив у Львів. Після таємничої загибелі Івасюка ска-

зав: «Зі мною буде те саме...». Так і сталося через півроку: 25-річного Яцолу

знайшли утопленим, а папка з нотами нових пісень, що була при ньому, зни-

кла. У 2006 в Івано-Франківську видано нотну збірку пісень Володимира Яцоли

«Недописані мелодії... недоспівані пісні...».

23 (1989) — 30  років тому народилася ( м. Знам’янка)

23

Катерина Володимирівна Носкова (1989-2015), ге-

роїня АТО.  Закінчила Знам’янську ЗШ № 2 та професійно-техніч-

не училище № 3. Мешкала та працювала листоношею у відділенні

«Укрпошти» в селищі Знам’янка Друга.  У лютому 2015 добро-

вільно вступила на контрактну службу до лав Збройних Сил

України та вирушила до зони проведення АТО. Старший солдат, старший телефо-

ніст 17-го окремого мотопіхотного батальйону 57-ї окремої мотопіхотної бригади.

16.08.2015 загинула під Горлівкою під час обстрілу терористами, врятувавши життя

двох поранених перед тим, як поруч із нею розірвалася міна. Похована у Знам’янці.

Нагороджена (посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2015). Нагороджена

(посмертно) громадським орденом «Народний герой України» (2017).

24 (1789) — 230 років тому народився ( Єлисаветградський повіт)  Дмитро

Єрофійович Остен-Сакен (1789-1881), військовий, державний і громад-

ський діяч. Батько Єрофій Остен-Сакен був командиром Єлисаветградського

86

Пам’ятні дати квітня

гусарського полку. Учасник всіх воєн проти Наполеона, ро-

24

сійсько-турецької війни (1828-1829). Автор книжки «Мысли

и некоторые предметы военного дела». Під час Кримської

війни 1853-1856 – начальник Севастопольського гарнізо-

ну. За оборону Севастополя удостоєний графського титу-

лу, став членом Державної Ради. У 1835-1850 – командир

Другого резервного кавалерійського корпусу, начальник військових поселень

Новоросійського краю.  За наказом Остен-Сакена розведено більшість садів та буль-

варів у Єлисаветграді. Перший почесний громадянин Єлисаветграда (з 1864).  Перевіз

із Батурина у маєток Приют у Єлисаветградському повіті келію Св. Дмитра

Ростовського, збудував у маєтку дві церкви за проектами А.М. Достоєвського

(Вознесенську та Різдва Христового). Був попечителем Одеського навчального

округу,  видав у Єлисаветграді (1874) книжку «Сведения об осмотре в Елисаветграде и

Одессе некоторых учебных благотворительных заведений». Сприяв заснуванню у місті

першого в Росії безплатного ремісничо-грамотного училища (1867), домігся дозволу

на заснування Єлисаветградського благодійного Товариства поширення грамотності

й ремесел (1873). Почесний мировий суддя Єлисаветградського повіту (1869-1880).

У Севастополі йому спорудили пам’ятник за оборону міста під час Кримської

війни. Прослужив 76 років у офіцерських чинах. Брав участь у 15 війнах, 90 бит-

вах; відзначався видатною хоробрістю, але жодного разу не був поранений чи

контужений. Син Микола Остен-Сакен (1831-1912) став видатним дипломатом.

Зокрема у 1896 підписав російсько-китайську залізничну конвенцію.

29 (1864) — 155 років тому народився  ( с. Капітанівка

29

Новомиргородського району)  Яків Іванович Бровар

(1864-1941),   живописець, пейзажист. З 1885 по 1896 на-

вчався в Академії мистецтв у Санкт-Петербурзі в пейзаж-

ному класі М.К. Клодта. Його наставниками також були

І.І. Шишкін і А. Куїнджі, які мали значний вплив на фор-

мування творчої особистості художника. З 1887 твори Бровара експонувалися

на виставках в Академії мистецтв (отримав срібні медалі у 1889, 1890 та 1892),

виставках Московського товариства любителів мистецтв, Товариства перед-

вижників та ін. У 1894 удостоєний звання класного художника 2-го ступеня.

У 1890 за картину «Старий будинок» отримав премію С.Г. Строганова, в 1905

за пейзаж «Осіння дорога» –  премію імені А.І. Куїнджі. Персональні виставки

влаштовувалися в Петербурзі у 1908 та 1912. Особливо прославився своїми

роботами в заповідній Біловезькій пущі. Твори зберігаються у Третьяковській

галереї, Російському музеї та художніх музеях Києва, Рязані, Самари, Іркутська,

Ульяновська та приватних зібраннях. Батько письменниці Анни Мар (1887-1918).

87

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

29 (1954) — 65  років тому народилася ( м. Кіровоград)

29

Валентина Григорівна Ноженко, музейний пра-

цівник, мистецтвознавець. У 1991 закінчила історичний

факультет Кіровоградського державного педагогічного ін-

ституту  ім. О.С. Пушкіна. Музейній справі присвятила все

життя (понад 40 років). З 1978 по 1992 працювала науковим

співробітником у Кіровоградському обласному краєзнавчому та міському худож-

ньо-меморіальному музеї Олександра Осмьоркіна. З 1992 – головний зберігач

фондів Кіровоградського обласного художнього музею. Домоглася реставрації

понад 190 картин, ікон, графічних творів. Завдяки їй фонди музею поповнились

колекціями картин художників-земляків В. Федорова, М. Бондаренка, А. Німенка,

П. Оссовського, Б. Домашина, О. Логвинюка, С. Письменного та ін. Автор книж-

ки нарисів про музейних працівників «Музей як доля» (2013, разом із Тетяною

Храповою).   Лауреат обласної мистецької премії імені Олександра Осмьоркіна (2015).

Лауреат обласної премії у галузі культури «Духовний скарб Кіровоградщини» (2016).

30 (1949) — 70  років тому народилася ( м. Кіровоград)

30

Наталія Іванівна Бідненко, поетеса.  Закінчила

Піщанобрідську середню школу. Навчалася в Кіровоградському

інституті сільськогосподарського машинобудування. Працювала

технологом на заводі, а з 1998 — інженером лабораторії обчислю-

вальної техніки, викладачем у Кіровоградському кооперативному

коледжі економіки і права імені М.П. Сая. Авторка збірок віршів: «Мелодия несбыв-

шейся любви» (2004), «Ты был прекрасен, как Париж» (2006), «Казалось, все

давно испито» (2007), «Инверсия любви» (2010), «Сумувало літо» (2011), «Якби

не ти...» (2016). Член Національної спілки письменників України (2017).  Перший

лауреат міської літературної премії імені Арсенія Тарковського (2018).

3.04.1914 (105 років тому) – Єлисаветградський футбольний гурток отримав

від миколаївських спортсменів запрошення зіграти матч.

3.04.1914 (105 років тому) – В Єлисаветграді Акціонерним Товариством

Г.О.Зельцер відкрито фабрику штучних мінеральних і фруктових напоїв, які ви-

готовлялись винятково з натуральних соків та рафінадного цукру. Фабрика була

обладнана найновішою закордонною технікою.

7.04.1914 (105 років тому) – В залі Громадського Зібрання відкрилася пересув-

на виставки з Москви про хворобу туберкульоз. Експонати у вигляді анатоміч-

них препаратів демонстрували вражені хворобою різні органи людей і тварин.

Виставку відвідало 1 300, наступного дня – ще 2 400 мешканців Єлисаветграда.

88

Пам’ятні дати квітня

7.04.1914 (105 років тому) – У залі Дворянського Зібрання відкрилася Друга

Єлисаветградська художня виставка, влаштована Товариством поширення гра-

мотності й ремесел. Експонувалося близько 300 творів 68 художників різних на-

прямків і течій.

7.04.1914 (105 років тому) – В Єлисаветграді відкрився сезон видовищ та роз-

ваг: театр, сад, ілюзіони відвідали понад три тисячі чоловік.

8.04.1914 (105 років тому) – У Зимовому театрі Єлисаветграда відбулося дитяче

свято, організоване засновницею дитячого садка Е.В. Яновською. Була виконана

казкова опера «Спляча красуня», діти демонстрували ритмічну гімнастику, грав

дитячий оркестр.

8-9.04.1914 (105 років тому) – Єлисаветградське відділення Всеросійського со-

юзу християн-тверезників влаштувало в місті «Свято тверезості». У ці дні забо-

ронялась торгівля міцними спиртними напоями у трактирах та інших закладах,

за винятком ресторанів першого розряду.

9.04.1914 (105 років тому) – Правління місцевого товариства заохочення коняр-

ства влаштувало на Єлисаветградському іподромі змагання зі скачок.

14.04.1914 (105 років тому) – У Петербурзі товариство архітекторів влаштувало

конкурс проектів міського критого ринку для Єлисаветграда. Міську управу в

журі представляли гласний І. Пашутін та архітектор Л. Любельський. Кращими

(з 10 проектів) визнано три: «Французький ключ» (премія 500 руб.), «Червоне

яєчко» (300 руб.), «Єлисаветграду» (100 руб.).

16.04.1914 (105 років тому) – У Бобринці відбулося освячення місця і закладання

будівлі для чоловічої гімназії за проектом одеського архітектора Бораковського.

17.04.1914 (105 років тому) – У Зимовому театрі Єлисаветграда розпочали-

ся гастролі української театральної трупи під орудою Ф. Свєтлова за участю

М. Заньковецької і П. Саксаганського.

18.04.1914 (105 років тому) – Відбулося засідання комісії Єлисаветградського

товариства охорони народного здоров’я, на якому обговорено питання про

влаштування літньої дитячої колонії (табору відпочинку). Завідувачі початкових

шкіл мали визначити по 5 учнів для направлення в колонію.

20.04.1914 (105 років тому) – В Єлисаветграді з дозволу Херсонського губер-

натора місцеве відділення товариства охорони народного здоров’я влаштувало

день благодійності «Біла квітка» для збирання пожертвувань хворим на тубер-

кульоз.

21.04.1929 (90 років тому) – У Зінов’євському міському театрі ім. Т.Г. Шевченка

відбувся вечір української літератури за участю відомих письменників В. Сосюри,

І. Микитенка, Л. Первомайського, А. Дикого, С. Голованівського.

89

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

25.04.1914 (105 років тому) – Єлисаветградський поліцмейстер видав розпоря-

дження про те, щоб усі місцеві автомобілісти отримали дозволи на право їздити

по місту і показували їх поліції за першою вимогою.

25.04.1914 (105 років тому) – В Єлисаветградському Зимовому театрі з лекцією

«Ідея рівноправності жінок» виступив член Державної Думи Росії, професор

Микола Некрасов.

27.04.1934 (85 років тому) – Голова окрвіділу ДПУ, чекіст, згодом письменик

Д. Медведєв (автор книжок «Сильні духом», «Це було під Рівним») через газету

«Соціалістичний наступ» звернувся до мешканців міста із закликом взяти актив-

ну участь у будівництві стадіону м. Зінов’євська.

90

БРАТИ ЄВГЕН І МИКОЛА БОРИСОВИ:

ВИДАТНІ ЗЕМСЬКІ ДІЯЧІ ЄЛИСАВЕТГРАДСЬКОГО

ТА ОЛЕКСАНДРІЙСЬКОГО ПОВІТІВ

Готуючи цю публікацію, згадав вірш Євгена Маланюка пам’яті поета,

уродженця Єлисаветграда Юрія Дарагана через 10 років після смерті з вра-

жаючим епіграфом до нього:  «На Ольшанськім кладовищі в Празі, в місці,

де була могила Юрія Дарагана, поховано якусь жінку. Хрест валяється

на стежці. З часописів 1936 р.»:

…Лиш десять літ – і вже по всім.

Серця сліпі! Серця калічні!

Коротка ця хахлацька вічність,

Непевна і гірка, як дим.

А уже в наш час подіб-

на ганебна історія ста-

лася з могилою видатного

поета-лірика Олександра

Олеся у тій самій Празі,

чий прах ледве не викину-

ли на сміття. На щастя,

ексгумовані останки поета

встигли перепоховати на

Лук’янівському цвинтарі у

Києві.

Вкотре, коли пишу про

напівзабутих українських   Єлисаветградська повітова земська управа,

в якій працював Євген Борисов.

народолюбців кінця 19 – по-

Cвітлина з колекції Юрія Тютюшкіна

чатку 20 століть (а було їх,

ой як небагато!), дивуюсь та обурююсь, чому ми такі невдячні. Ну, нехай ра-

ніше, до здобуття Україною незалежності, досліджувати їхню подвижниць-

ку діяльність заборонялося, то що заважає робити це сьогодні? Невже вся

історія України – це Запорізька Січ, Холодний Яр та ОУН-УПА?!

Письменник, лексикограф та бібліограф Михайло Комарів у «Посмерт-

ній згадці» про публіциста, фольклориста, етнографа, критика, перекладача

та громадського діяча Євгена Івановича Борисова (1853-1900) назвав його

«одним із щирих трудівників на народній українській ниві». Його життя

та діяльність, на моє глибоке переконання, давно заслуговують моногра-

91

Брати Євген і Микола Борисови

фічного дослідження, та схоже на те, що

охочих цим зайнятися поки що не знайш-

лося. Донедавна, крім слабенької статті у

Вікіпедії, складеної на основі дореволюцій-

них довідників та джерел (передусім згада-

ному некролозі Комарова та спомині Івана

Франка) марно було щось віднайти про

Борисова в Інтернеті. Та особливо прикро,

що єлисаветградський період, надзвичайно

важливий у житті Євгена Івановича, на-

віть не згадано. Щоправда, останнім часом

з’явилися ґрунтовна розвідка про історію

Одеської громади Олександра Болдирєва,

монографія про одного з її найвидатніших

членів Володимира Мальованого Миколи

Шитюка та Олега Козирева. З цих джерел

Укладена Євгеном

Євген Борисов постає як один з найвизнач-

Борисовим  «Енциклопедія

ніших українських громадських та політич-

Єлисаветградського земства»  них діячів того часу.

з дарчим написом упорядника

Народився Борисов на Черкащині

зберігається в ОУНБ імені

(с. Вербовець Катеринопільського району)

Дмитра  Чижевського

у родині священика. Тож, за прикладом

батька, спочатку навчався у духовному училищі та семінарії, але досить

швидко зрозумів, що це не його покликання. У 1877 році Євген блискуче

закінчив юридичний факультет Новоросійського університету кандидатом

прав (1877), брав участь у революційному русі, був членом Одеської, а зго-

дом і Київської громад.

За завданням

редактора «Одес-

ского вестника»

Павла Зеленого,

якого називають

«найвидатнішим діячем Єлисаветградського земства», перебував кілька

тижнів у відрядженні у Львові, підготував цикл публікацій про суспільний

рух у Галичини під назвою «Листи з Австрії» (1878), ставши одним з пер-

ших дослідників творчості Івана Франка.

Із згаданих вище джерел дізнаємося, зокрема, що Борисов у Громаді

займався перевезенням через кордон нелегальної української літератури.

Більше того, у 1878 році зустрічався в Женеві з Михайлом Драгомановим:

мова йшла про нелегальне перевезення з-за кордону друкарні для її вста-

новлення поблизу Києва. Цим питанням активно займалися Євген Бори-

92

Брати Євген і Микола Борисови

сов та Яків Шульгин. Здійсненню плану завадили

арешти. У 1879-1882 роках Борисов перебував на

засланні в Якутії, що вкрай негативно позначилося

на його здоров’ї.

Після повернення із заслання поселився в Ки-

єві. Разом із Мальованим та Ковалевським нама-

гався заснувати українську радикальну партію,

пізніше політичну партію українських соціаліс-

тів-федералістів. Комаров у некролозі відзначає:

«В той саме час розпочалися українські спектаклі

драматичної дружини, згуртованої Ашкаренком

під орудою М. Кропивницького, і не дивно, що

Клавдія Флоровська

вони зворушили симпатії Борисова, як і всіх щи-

рих українців». У київському часописі «Заря» та інших періодичних ви-

даннях він писав нариси про український театр та драматургію, друкував

рецензії на українські спектаклі.

У 1883 році Борисова звинуватили у державній зраді. Йому, щоправда,

зарахували попереднє ув’язнення як надмірно суворе (чого вартий лише

піший етап довжиною 11 тисяч верст!), однак підпорядкували гласному

нагляду поліції на 3 роки із забороною жити у столицях, Києві та Одесі.

Тому у 1884 році Євген Іванович вимушений був виїхати для проживання

до Варшави. Під час останньої зустрічі у 1896 чи 1897 році Іван Франко по-

цікавився думкою Борисова про хліборобські артілі, які створював на Єли-

саветградщині Микола Левитський і слава про які гриміла на всю Росію.

Відповідь Євгена Івановича його здивувала: «Се чиста фікція добродія Ле-

витського. Ніяких таких спілок нема. Спілки засновуються на папері, щоб

узяти позичку з фонду, який вистарав Левитський; діставши гроші, люди

діляться ними і сплачують свій пай кожний окремо». Франко відзначає, що

він і засумнівався б в об’єктивності Борисова, аби «не знав його безумовно

чесний характер».

До речі, чомусь всі, хто пише про діяльність «артільного батька» Ми-

коли Левитського, воліють про це не згадувати. А тим часом, Євген Івано-

вич за завданням земства досконало вивчив це питання і дійшов до такого

сумного висновку. Та й у спогадах Євгена Чикаленка читаємо про те саме:

«Коли херсонське губерніяльне земство послало відомого українського ді-

яча, свого секретаря Є.І. Борисова, для обслідування артілей, заснованих

Левитським, то виявилося, що селяни дурили його, бо в дійсності ніяких

артілей нема, а селяни з’єднуються в артіль тільки для того, щоб дістати

безпроцентову позичку від земства, а потім, поділившись нею, господарю-

ють собі кожен окремо, як і звикли з діда-прадіда. Видруковане в «Земсько-

му Збірнику» дослідження Борисова про артілі наробило тоді великого ше-

93

Брати Євген і Микола Борисови

лесту і полеміки, і земство відмовилось надалі кредитувати артілі. З того

часу Левитський організовував вже не хліборобські артілі, які всі пощезали,

як бульки на воді, а міські, ремісничі, торговельні і взагалі всякі, як тепер

кажуть, кооперативи».

У 1891 році за сприяння Павла Зеленого Борисов влаштовується спочат-

ку бухгалтером, а згодом і секретарем Єлисаветградської повітової земської

управи. Перебуваючи на цій посаді до 1896 року, Євген Іванович зробив го-

ловну справу свого життя – уклав фундаментальну книжку (понад 900 сто-

рінок) «Систематический свод постановлений Елисаветградского уездного

земского собрания за 1865-1895 гг.», про яку сучасники писали: «Это на-

стольная книга всякого земца, в которой с замечательной подробностью изв-

лечены из дел и с полным знанием дела систематически сгруппированы все

данные для истории Елисаветградского земства, давшего стольких выдаю-

щихся деятелей и по праву стоявшего со дня введения земских учреждений

на одном из первых мест по результатам своей деятельности». Ця книжка по-

бачила світ у 1896 році у друкарні Гольденберга в Єлисаветграді. Примірник,

що зберігається в ОУНБ імені Дмитра Чижевського, цінний ще й тим, що

містить дарчий напис Євгена Борисова: «Многоуважаемому Дмитрию Кон-

стантиновичу Михальчи на память о 1892-1895 годах и на добрую память о

сотрудничестве». Дмитро Михальчі – член Єлисаветградської повітової зем-

ської управи, титулярний радник, власник села Обознівки.

Уже згаданий нами до-

слідник громадівського

руху в Україні Олександр

Болдирєв відзначає, що

після розгрому у 1885 році

єлисаветградської Грома-

ди «…український осередок

в Єлизаветграді на деякий

час завмирає, але не зовсім…

В 1891-1893 роках україн-

ські діячі влаштовують тут

недільну школу, в якій вчи-

Олександрійська повітова земська управа,

телюють відомий одеський

в якій працював Микола Борисов

діяч Євген Борисов та май-

бутній провідник Одеської «Просвіти» Сергій Шелухін».

Цікаво, чи зустрічалися в Єлисаветграді Євген Борисов та Яків Шуль-

гин? Останній після заслання та заборони викладати опинився у 1893 році

на посаді контролера Єлисаветградського віддлення Державного банку Ро-

сії і перебував у нашому місті до 1899 року. Саме тоді, коли Євген Борисов

працював у Єлисаветградськів повітовій земській управі...

94

Брати Євген і Микола Борисови

Не зібрана різноманітна за тематикою творча спадщина Борисова, на-

друкована під псевдонімами та розпорошена у численних одеських, ки-

ївських та львівських часописах. Відомо, наприклад, що зібраний ним

фольклорний матеріал увійшов до збірок Михайла Драгоманова й Павла

Чубинського. Чимало матеріалів Євгена Борисова було передано Володи-

миру Ястребову й надруковано в його збірнику «Материалы по этнографии

Новороссийского края» (1894). Борисов – автор розвідки «Чумацька піс-

ня» («Світ», 1882). А ще він переклав російською мовою окремі твори поль-

ських письменників І. Крашевського, Е. Ожешко, Б. Пруса. Більше того,

Євген Іванович написав оповідання «Осінь кохання», яке в 1895 році було

видане в Одесі окремою книжечкою.

В останні роки життя (з 1896 по 1900

рік) Борисов редагував «Сборник Херсонс-

кого земства», щомісячне видання Херсон-

ської губернської земської управи. Прожив

Євген Іванович лише 47 років, не маючи (за

винятком останніх років життя) ні постій-

ного місця проживання, ні стабільної робо-

ти, ні сім’ї.

Про одну з родзинок у життєписі Бо-

рисова ми дізналися із спогадів Клавдії

Василівни Флоровської, сестри видатного

богослова Георгія Флоровського (обоє на-

родилися в Єлисаветграді). З 1883 по 1894

рік їхній батько Василь Флоровський був

смотрителем Єлисаветградського духов-

ного училища та законовчителем земсько-

Укладена Миколою

го реального училища і чоловічої гімназії.

Борисовим «Енциклопедія

Клавдія Василівна пише: «...У деда и ба-

Олександрійського земства»,

бушки было много племянников... Один из

зберігається у Державній

племянников – Евгений Иванович, близ-

історичній бібліотеці РФ

кий родственник знаменитого проповедника архиепископа Иннокентия

Борисова... Евгения я очень помню – это была моя первая любовь, а позже

я узнала, что и мама тоже была к нему очень нерав нодушна и никому не по-

казалось ни странным, ни непри личным, когда она, по получении известия

о его смерти в Херсоне, поехала туда на погребение его. Я знала его мало, он

умер, когда мне было едва 16-17 лет, жил до этого уже несколько лет в Хер-

соне и о нем, как и о других лицах про шлого, как я уже говорила, говори-

лось мало. Он был по происхождению украинец, а по убеждениям – тоже,

то, что позже называли «самостійник», т.е. сепаратист. Он кончил юриди-

ческий факультет; чем он занимался по окончании университета, не знаю,

95

Брати Євген і Микола Борисови

– я его помню журналистом, сотрудником (а может быть и редактором – я

тогда была слишком мала) недолговечного «Одесского вестника». В поли-

тике он принимал активное участие настолько, что ез дил по политическим

делам за границу, сидел в тюрьме и в конце концов провел 8 лет в Якутском

крае, откуда привез целый очень интересный и ценный этнографический

труд, который, однако, был, по-видимому, такого сорта, что из дан быть не

мог и в конце концов судьба его неизвестна...».

І знову ж таки, як і у випадку з Яковом Шульгиним, виникає питання,

невже, перебуваючи в Єлисаветграді одночасно з Флоровськими, Борисов

жодного разу з ними не зустрівся?

Ще менше відомостей про молодшого брата Євгена земського статис-

тика та громадського діяча Миколу Івановича Борисова (1860-?). З 1880

по 1884 рік він навчався на медичному факультеті Київського університету.

З 1887 року працював статистиком Олександрійського повітового земства.

У 1889 році в Олександрії в друкарні Райхельсона побачив світ «Система-

тический свод постановлений Александрийского уездного земского собра-

ния с 1865 по 1889 годы» (419 с.). На титульній сторінці читаємо: «Состав-

лен Г.И. Горяновым под руководством Н.И. Борисова». Отже, й молодший

Борисов безпосередньо причетний до упорядкування унікального джерела

з вивчення земської справи в Олександрійському повіті.

У передмові упорядник особливо відзначає нарис лікаря Олександрій-

ської земської управи Миколи Тезякова про розвиток медицини в повіті.

А крім того, Микола Борисов, починаючи з 1887, опублікував низку сіль-

ськогосподарських бюлетенів по Олександрійському повіту. Він – автор

багатьох праць з сільськогосподарської та освітянської тематики: «Сель-

ско-хозяйственный обзор по Александрийскому уезду за 1889-1890 год»

(Херсон, 1891), «Опыт шелководства в Александрийском уезде Херсон-

ской губ.» (Херсон, 1892), «Волшебный фонарь в народной школе. По

данным Александрийского уездного земства за 1889-1895 гг.», «Продол-

жительность курса в одноклассных земских школах Херсонской губернии

(По результатам выпускных испытаний в 1896 г.)», «Результаты выпус-

кных испытаний в одноклассных земских школах Херсонской губернии в

1897 г.», «Крестьянское дело в Херсонской губернии 1897 г.» та ін. Микола

Борисов регулярно друкувався у часописах «По морю и суше», у редаго-

ваному братом «Сборнике Херсонского земства». Був учасником Х Всеро-

сійського з’їзду природодослідників та лікарів у Петербурзі (1898). Після

цього сліди Микола Борисова губляться. Де й коли він помер, невідомо.

Фотознімків братів поки що не знайдено.

Погодьтесь, що вже за упорядкування унікальних книжок про діяль-

ність Єлисаветградського та Олександрійського земств брати Борисови

заслуговують на нашу вдячність та незабуття.

96

ТРАВЕНЬ

1 (1919) — 100 років тому народився ( с. Аджамка

1

Кіровоградського району)  Борис Лазарович Аров

(1919-2016), журналіст. З 1937 працював у Миколаївській

обласній газеті «Южная правда». Учасник Другої світової

війни, військовий кореспондент. Закінчив філологічний

факультет Миколаївського педагогічного інституту. Основні

журналістські теми: спорт, культура, долі людей. Висвітлював чемпіонат світу з

хокею (1974) Олімпійські ігри (1980), Універсіаду (1981) та інші спортивні події.

Друкувався у часописах «Огонек», «Юность», «Україна», «Старт» та ін. Один з ав-

торів п’єси «Партизанська іскра», яка отримала республіканську комсомольську

премію імені Миколи Островського. Уклав низку фотоальбомів про м. Миколаїв,

створив сценарії декількох документальних фільмів. Автор книжок: «Акварели

родного города» (2002), «Чуткие струны души Марка Лисянского» (2012).

Нагороджений орденом Богдана Хмельницького.

1 (1929) — 90  років тому народився ( м. Знам’янка)

В’ячеслав Євгенович Шкода

1

(1929-2011), педагог,

краєзнавець, нащадок Тараса Шевченка. Закінчив  філоло-

гічний факультет Одеського державного педагогічного ін-

ституту ім. К.Ушинського та  Кіровоградське музичне училище.

З 1965 по 1996 — викладач Знам’янської дитячої музичної школи.

З 1990 — директор Знам’янського міського літературного музею Т.Г. Шевченка «Кобзарева

світлиця». З 2004 по 2010 — зберігач фондів Знам’янського міського краєзнавчого му-

зею. Автор досліджень «Чорний ліс», «Чорне озеро. Реалії і легенди у контексті історії» та

багатьох інших. Ініціював спорудження у Знам’янці пам’ятника Тарасу Шевченку та ме-

моріальних дощок видатним землякам. Почесний громадянин міста Знам’янки. Лауреат

державної краєзнавчої премії імені Дмитра Яворницького.  Лауреат обласної краєз-

навчої премії імені Володимира Ястребова. У 2015 на будівлі Знам’янського міського кра-

єзнавчого музею відкрито меморіальну дошку В’ячеславу Шкоді. У 2014 започатковано

проведення щорічних круглих столів, присвячених пам’яті краєзнавця.

1 (1924) — 95 років тому народилася ( м.  Єлиса вет град) Майя

1

Петрівна Качина (1924-1999), актриса, театральний

діяч. У 1930 родина переїхала до Москви. В 1948 закінчила

студію при Московскому театрі ім. Ленінського Комсомолу,

якою керував народний артист СРСР І.М. Берсенєв. Творча

біографія розпочалася в 1951 у Новгородському дра-

матичному театрі. Служила також у театрі Приморського військового округу

97

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

і в Калузькому драматичному театрі. З 1956 по 1972 – актриса Курського драма-

тичного театру, в якому зіграла понад 50 ролей. Стала одним з перших дикто-

рів Курського телебачення. Як драматург дебютувала в 1957 п’єсою «Життя за

життя». В 1963 пише п’єсу для дітей «Пригоди Петька Усова». У 1966 здійсни-

ла інсценізацію роману австралійської письменниці Д. Кьюсак «Спекотне літо в

Берліні» під назвою «Джой дізнається правду», в якому зіграла головну роль.

У 1973 –  інсценізація повісті К. Симонова «Из записок Лопатина» («Двадцять

днів без війни»). З 1972 по 1982 – відповідальний секретар Курського віділення

Всеросійського Театрального Товариства.

2 (1949) — 70  років тому  народився ( с. Кам’яний Брід

2

Ульяновського, нині Благовіщенського району)  Сергій

Вікторович Колесников (1949-2017), поет.  У 1967

закінчив Кіровоградське медичне училище,  у 1981 – філо-

софський факультет Київського університету. Працював

фельдшером «швидкої допомоги» (1967-1979); асистентом

кафедри філосо фії Кіровоградського інституту  сільськогосподарського маши-

нобудування (1981), майстром ВО «Друкмаш» (1981-1986). У червні-серпні 1986

у складі 442-го Донецького механізованого полку цивільної оборони СРСР брав

участь у ліквідації техногенної катастрофи на Чорнобильській АЕС. З 1990 по

1993 – голова регіональної організації спілки «Чорнобиль». Дебютував у 1971.

Автор книжок пародій «Шлях у генії» (1994), «Поет на груші» (1995, спільно з

А. Кримським), «Іду на Ви» (2008), «Галопом по хайвеях» (2011); двох збірок

лірики «Весни обірване суцвіття» (1995) та «Кам’яний Брід» (1998). Остання

книжка «Відрядження до пекла» (2016) – спогади про трагічні події літа 1986-го

та долі чорнобильців. Член Національної спілки письменників України (2000).

Нагороджений орденом «За заслуги» 3-го ст. (2016).  Лауреат обласної літера-

турної премії імені Євгена Маланюка (2016).

3 (1859) — 160 років тому народився ( с. Кам’яно-Костувате

3

Братського району на Миколаївщині) Панас Саксаганський

(справжнє прізвище  Тобілевич Панас Карпович)

(1859-1940), актор і режисер.  Навчався у Єлисаветградському

земському реальному училищі, грав у аматорських драматичних

гуртках. На професійній сцені з 1883. У 1890 почав режисер-

ську діяльність у власній трупі – «Товаристві малоросійських артистів під керівниц-

твом П.К. Саксаганського».  Часто виступав у Єлисаветграді.  У 1918-1922 очолював у

Києві постійний Державний народний театр, на основі якого 1922 утворено Театр

ім. М.К. Заньковецької. Автор книжок: «Як я працюю над роллю», «До театраль-

ної молоді», «До молодих режисерів», «Театр і життя» (1932). Його ім’ям назва-

98

Пам’ятні дати травня

но Київський обласний український музично-драматичний театр (м. Біла Церква).

Народний артист УРСР (1925). Народний артист СРСР (1936). Герой Праці (1924).

3 (1909) — 110 років тому народився ( м. Бобринець)  Ісаак

3

Хаскелевич Грінштейн (1909-1966), художник (графік),

ілюстратор, плакатист. Яскравий представник мистецтва

соціалістичного реалізму. У 1930 закінчив Одеський худож-

ній інститут, викладав у ньому (1930-1933). Учасник виста-

вок з 1928. Малював для московських журналів (з 1935)

«Работница», «Смена», «Крестьянка», «Знание – сила» та ін.

Штатний художник журналу «Огонек». Ілюстрував книжки

для видавництв Детгиз, «Детский мир», «Молодая гвардия»: «Челкаш» М. Горького

(1947), «Через три океана» М. Чуковського (1952), «Рассказы» С. Антонова та бага-

тьох інших. Особливо вдалими визнані ілюстрації до повісті В. Катаєва «Сын полка»

(1946). Виконав портрет художника М.С. Сар’яна (пастель 1948), який зберігається

у Державній картинній галереї Вірменії. Автор агітаційних і політичних плакатів, які

мають історичну та художню цінність. Член Спілки письменників СРСР.

3 (1919) — 100 років тому народився ( поселення Чорногорія,

3

нині у межах міста Новомиргород)  Аркадій Федорович

Ковачевич (1919-2010),  військовий діяч (льотчик).   З 1927

навчався у школах Новомиргорода, Знам’янки, Кіровограда. У 1934

вступив до Кіровоградського технікуму механізації сільського

господарства; відвідував місцевий аероклуб, який закінчив у 1937.

З 1938 навчався в Одеській школі військових льотчиків. На фронті – з липня 1941.

Воював у небі над Калініним, Одесою, Сталінградом, на Курській дузі. Над Волгою

провів 65 бойових вильотів і збив 8 літаків. З 1943 служив командиром ескадрильї

у «полку асів». До вересня 1944 здійснив 520 бойових вильотів, збив 26 особисто

і в парі – 19 літаків. Після війни з відзнакою закінчив Військову повітряну акаде-

мію (1948). У 1954 – також з відзнакою Військову академію Генерального штабу

Збройних Сил СРСР ім. К.Є. Ворошилова. Генерал-лейтенант авіації (1987), заступ-

ник начальника ВПА імені Ю.О. Гагаріна. Останній політ особисто здійснив у 1957

на МіГ-17.  Почесний громадянин м. Новомиргорода. Герой Радянського Союзу (1943).

5 (1959) — 60 років тому народилася ( с. Козакова Балка

5

Новоукраїнського району)  Наталія Іванівна Клокар,

педагог.   У 1980 закінчила факультет іноземних мов КДПІ

ім. О.С. Пушкіна. Тривалий час учителювала, була директором

школи. Кандидат педагогічних наук (1997), доцент. З 1999

по 2012 – ректор Київського обласного інституту післяди-

99

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

пломної освіти педагогічних кадрів у м. Біла Церква. Коло наукових інтересів

– післядипломна педагогічна освіта, освітній менеджмент, підготовка директо-

рів навчальних закладів до роботи в нових соціально-економічних умовах, три-

ступенева програма підготовки управлінських кадрів. Доктор педагогічних наук

(2011), професор. З 2012 по 2015 – начальник головного управління освіти і

науки Київської обласної державної адміністрації. З 2015 – професор кафедри

державної служби та менеджменту освіти ДВНЗ «Університет менеджменту осві-

ти» НАПН України. Заслужений працівник освіти України.

5 (1959) — 60 років тому народився ( м. Новомиргород)

5

Григорій Миколайович Урсол, лікар (хірург). У 1982

закінчив лікувальний факультет Одеського медичного ін-

ституту  ім. М.І. Пирогова, у 2006 – Національну академію

державного управління при Президенті України.  З 1982 по

1994 працював у Кіровоградській обласній лікарні (з 1990 — за-

відувач відділення торакальної хірургії). У 1994 заснував лікувально-діагностичний центр

«Ацинус» та приватну «Лікарню Святого Луки», генеральний директор фірми. Кандидат

медичних наук. Автор понад 60 наукових праць, 2 винаходів. Почесний профе-

сор Міжнародного університету у Відні (Австрія).  У 2010 організував проведення у

Кіровограді Міжнародної науково-практичної конференції «Сучасні проблеми торакальної

хірургії (526 учасників з 24 країн). З 2009 викладає у Харківській медичній академії

післядипломної освіти лікарів. Заслужений лікар України.

8 (1934) — 85 років тому народився ( м. Зінов’євськ)

8

Анатолій Андрійович Кравчук (1934-2000),   актор

і режисер. Після закінчення у 1957 Київського інституту

театрального мистецтва ім. І. Карпенка-Карого працював

у театрах Кам’янця-Подільського, Хмельницького, Лієпаї

(Латвія) та Львова. У 1980-1985 – головний режисер

Львівського українського драматичного театру ім. М.К. Заньковецької. З 1995 по

1998 – режисер Львівського російського драматичного театру Радянської Армії.

Ініціатор переходу театру на українську мову (тепер Львівський муніципальний

театр ім. Л. Українки). З 1991 працював у Львівському українському молодіжно-

му театрі ім. Леся Курбаса. За роки творчої діяльності поставив багато вистав,

зіграв більш ніж 200 ролей в театрі, кіно та телебаченні. Автор поетичної збірки

«Храните гениев, храните!» (2002). Заслужений артист Латвійської РСР (1963).

Народний артист УРСР (1975).

8 (1969) — 50 років тому народилася ( м. Керч)  Світлана Анатоліївна

Калугіна,  журналістка, педагог, поетеса, спортсменка, фоторепортер. У ді-

100

Пам’ятні дати травня

воцтві – Крупницька (по батьковій лінії – родичка відомого

8

українського історика Бориса Крупницького).  У 1988 закінчи-

ла Олександрійське педагогічне училище (нині Олександрійський

педагогічний коледж ім. В.О. Сухомлинського), у 1995 — фі-

лологічний факультет КДПУ імені Володимира Винниченка.

Вчителювала в сільській школі. З 1997 по 2002 у селі Глинськ

Світловодського району очолювала Будинок дитячої творчості.  З 2008 — головний

редактор газети «Вісті Світловодщини». Член Національної спілки журналістів України, голова ревізійної комісії обласної організації НСЖУ. Триразова чемпіонка України

з пауерліфтингу (2017, 2018). Майстер спорту України (2018). Пише ліричні вірші,

які публікує у місцевій пресі, в Інтернет-виданнях та на власній сторінці Фейсбук.

10 (1994) — 25 років тому народився ( с. Верблюжка

10

Новгородківського району)  Володимир Михайлович

Генич (1994-2014), герой АТО. Солдат, гранатометник 30-ї

окремої механізованої бригади. Загинув 4.07.2014 в резуль-

таті мінометного обстрілу блокпосту механізованої бригади

в районі с. Велика Вергунка Луганської області.  Похований у

с. Верблюжка Новгородківського району.  30.04.2015 на фасаді Верблюзького НВК

«ЗШ I-III ступенів – дошкільний навчальний заклад», де навчався Володимир

Генич, йому відкрито меморіальну дошку. Рішенням сесії Верблюзької сільської

ради вулиця Калініна перейменована на вулицю Генича. Нагороджений (по-

смертно) орденом «За мужність» III ступеня (2014).

11 (1989) — 30 років тому народився ( с. Созонівка Кірово-

11

градського району) Євген Андрійович Яловець (1989-

2017), герой АТО.  У 2005 закінчив 9 класів Созонівської ЗШ,

потім — Кіровоградський професійний ліцей. Проходив строкову

військову службу в лавах ЗСУ. Після армії працював верстатни-

ком у ПАТ «Гідросила». З березня 2014 служив у Кіровоградському

об’єднаному міському комісаріаті Кіровоградської області, з вересня 2015 — начальни-

ком служби захисту інформації Кіровоградського районного військового комісаріату.

11.03.2017 був відряджений до 10-го окремого мотопіхотного батальйону 59-ї

окремої мотопіхотної бригади оперативного командування «Південь» на поса-

ду спеціаліста-оператора, старший сержант. Загинув 11.06.2017 у районі села

Павлопіль Волноваського району Донецької області внаслідок обстрілу з про-

титанкового ракетного комплексу військової вантажівки, в якій він перебував.

14.06.2017 похований на Алеї почесних поховань Рівненського кладовища. Нагороджений

(посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2017).  13.10.2017 на фаса-

ді Созонівського НВК, в якому навчався герой, відкрито меморіальну дошку.

101

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

12 (1959) — 60 років тому народився ( м. Кіровоград)

12

Віталій Іванович Завіна (1959-2011), педагог, хорео-

граф.   Випускник кіровоградської СШ № 34. З 1970 танцював у

народному самодіяльному ансамблі бального танцю «Конвалія»

Будинку культури заводу радіовиробів. З 1980 — хореограф

«Конвалії». У 1981 закінчив Кіровоградський державний педа-

гогічний інститут ім. О.С. Пушкіна за спеціальністю «Педагогіка і методика початкового

навчання». З 1987 працював у КДПІ ім. О.С. Пушкіна: декан педагогічного факультету

(1998-2003), перший проректор Кіровоградського державного педагогічного універси-

тету імені Володимира Винниченка (2003-2010), професор (2007). Кандидат педаго-

гічних наук (1996). Автор понад 100 наукових праць з проблем педагогіки та

хореографії.   З 2010 по 2011 — ректор КДПУ імені Володимира Винниченка. Роботу в

інституті поєднував з посадою художнього керівника «Конвалії», лауреата Всеукраїнських

оглядів художньої самодіяльності. З 1991 — президент Федерації спортивного (бально-

го) танцю Кіровоградської області. Лауреат обласної педагогічної премії імені Василя

Сухомлинського (2007).  Заслужений працівник культури України (1995).

14 (1929) — 90  років тому народився ( с. Успенка Онуф-

14

ріїв ського  району)   Микола Іванович Кодак (1929-1994) ,  педагог.  Випускник Деріївської СШ Онуфріївського

району (1947). У 1952 з відзнакою закінчив філологічний фа-

культет Кіровоградського державного педагогічного інституту

ім. О.С. Пушкіна. Директор Деріївської середньої школи (1961-1991)

та Павлиської СШ ім. В.О. Сухомлинського (1970-1976). Про життя Деріївської школи

знято науково-популярний фільм московською студією документальних фільмів

(1968). Ініціатор створення у школі краєзнавчого музею та музею Дніпровської

переправи. Досвід педагогічного колективу з проблем навчально-виховного

процесу висвітлив у книжці «Сільська школа сьогодні» (К., 1976). Відзначений

орденом Трудового Червоного Прапора. Разом з дружиною та трьома дітьми

учительська династія Кодаків у 1984 мала 100 років спільного педагогічного ста-

жу, виховала більше 5 тис. учнів. Пам’яті М.І. Кодака присвячено книжку «Нам

пощастило працювати з ним» (Кіровоград, 2007).

14 (1929) — 90 років тому народився ( с. Мар’янівка Петрівсь ко-

14

го району) Володимир Григорович Бойко (1929-2009),

фольклорист і літературознавець. У 1952 закінчив Київський

державний університет імені Тараса Шевченка. Працював

редактором у Держлітвидаві (1955-1957), у відділі фолькло-

ристики ІМФЕ АН УРСР (1957-1976). Доктор філологічних

наук (1970), професор (1982). Викладав у Київському університеті з 1976 до 2002:

102

Пам’ятні дати травня

завідувач кафедри теорії літератури (1976-1986), професор кафедри історії укра-

їнської літератури (1986-1993), професор кафедри фольклористики (1993-2002).

Автор трьох монографій: «Поетичне слово народу і літературний процес» (1965),

«Сучасна народнопоетична творчість на Україні. Основні тенденції розвитку»

(1973), «Поезія Едуарда Межелайтіса» (1988). Брав участь у підготовці до видан-

ня багатотомної серії «Українська народна творчість», 20-томного видання творів

М. Рильського. Упорядкував більш як 30 збірок українського фольклору. Збірник

«Українські народні казки» (1976) здобув міжнародне визнання і був перекладе-

ний англійською, німецькою, французькою мовами та 5 мовами народів Індії.

14 (1944) — 75  років тому  народився ( м. Кіровоград)

Микола Петрович Семенюк

14

(1944-2014), журна-

ліст. Батько загинув на фронті.  Трудову діяльність розпочав

токарем на заводі «Червона Зірка». У 1971 закінчив філоло-

гічний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна. Працював у редакціях

газет «Молодий комунар» (1971-1978), «Зоря комунізму» (1980-

1984), «Кіровоградська правда» (1984-1990), «Народне слово» та «Вечірня газета». Був

кращим відповідальним секретарем місцевих ЗМІ.  Як журналіст спеціалізувався на

спортивній тематиці. Вирізнявся серед журналістської братії професіоналізмом

та порядністю. Мав неабиякий художній смак, який успадкував від діда худож-

ника і палітурника, що мав прізвище Перепльотчиков. Останніми роками жив і

працював у Києві, був редактором галузевого журналу міністерства соціальної

політики України. Писав вірші філософського й патріотичного змісту. Як щирий

український патріот, майже щодня ходив на Майдан під час революції Гідності.

Серце не витримало шквалу смертей на Майдані.  Похований у Кіровограді.

15 (1954) — 65  років тому  народився ( с. Мала Вільшанка

15

Вільшанського району)  Григорій Петрович Абажей,

культосвітній працівник, збирач та пропагандист фоль-

клорної спадщини українського народу.  У 1980 закінчив

Олександрійське культурно-освітнє училище, у 1993 –

Рівненський державний інститут культури.  З 1977 — керівник

дитячого хореографічного ансамблю будинку культури науково-виробничого об’єднання

«Етал», з 1993 — художній керівник народного самодіяльного ансамблю танцю «Віночок».

З 1999 — директор Олександрійського міського Палацу культури. З 2006 — викладач

хореографії комунального вищого навчального закладу «Олександрійське училище

культури». Незмінний виконавець образу засновника Олександрії Козака Вуса на

міських щорічних заходах з нагоди Дня міста. Народний самодіяльний ансамбль

танцю «Віночок» – лауреат І Всеукраїнського фестивалю самодіяльного хоре-

ографічного мистецтва (1993), міжнародного фестивалю «Берегиня» (1994),

103

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

фестивалю Кобзарського мистецтва (1995) та ін. Колетив на чолі з Абажеєм

гастролював у 12 країнах світу. Заслужений працівник культури України (1999).

16 (1909) — 110 років тому народилася ( м. Єлисаветград)

16

Раїса Гаврилівна Марголіна (1909-2008), художниця.

У 1932 закінчила Київський художній інститут. Працювала

в галузі театрально-декораційного мистецтва. З 1930 –  у

Київському ляльковому театрі. Оформила десятки спек-

таклів. У 1958 на Міжнародній вистаці у Брюсселі її роботи

відзначені срібною медаллю. Ляльки та ескізи зберігаються

в Українському музеї театру, музики та кіно, у Театрі ляльок Сергія Образцова.

Була дружиною відомого художника, багаторічного директора Київського музею

західного і східного мистецтва В.Ф. Овчинникова (1907-1978). У 60-ті рр. минулого

століття він на подвір’ї музею виконав серію мозаїк, для однієї з них («Української

мадонни») позувала Раїса Гаврилівна з дочкою. Нагороджена Почесною грамотою

Президії Верховної Ради УРСР. Член Спілки художників СРСР (1940)

18 (1954) — 65 років тому народилася ( м. Балашиха Москов-

18

ської області)   Наталія Олександрівна Василенко,

педагог і громадський діяч.  У 1976 закінчила Кіровоградський

державний педагогічний інститут ім. О.С. Пушкіна. З 1980 по 1992 —

старший викладач Кіровоградського інституту сільськогосподар-

ського машинобудування. Кандидат педагогічних наук (1989).

3 1993 — ректор ПВНЗ «Кіровоградський інститут комерції»,  доцент кафедри педаго-

гіки і психології. Автор наукових праць: «Проблема совершенствования урока

в педагогическом наследии В.А. Сухомлинского» (1993), «В.А. Сухомлинский

о самовоспитании школьников» (1995) та ін. Доктор філософії у педагогічних

науках (1995).   Президент Асоціації жінок-підприємців м. Кіровограда, член правління

Кіровоградської обласної організації «Дія».

19 (1884) — 135 років тому народилася ( м. Єлисаветград)

19

Наталія Густавівна Нейгауз  (1884-1960), піаністка,

педагог.   Сестра Генріха Нейгауза. Навчалася у музичній

школі батьків, потім два роки у професора Варшавської

консерваторії Олександра Міхаловського, після цього брала

уроки у Леопольда Годовського в Берліні.  Однією з перших

оцінила композиторський талант Кароля Шимановського.  Восени 1907 повернулася до

Єлисаветграда і 1 жовтня виступила з сольною програмою на сцені Громадського

зібрання. Восени 1908 брала участь у Бетховенському вечорі, що відбувся в

Єлисаветграді. Концертувала з братом у багатьох містах Європи. Газети Дортмунда,

104

Пам’ятні дати травня

Кельна і Гамбурга назвали її виступ «величезною сенсацією в музичному світі».

У 1910 навчається у німецького піаніста та педагога К.Г. Барта. Завершивши нав-

чання за кордоном, близько 1912 оселяється в рідному місті та присвячує себе

піаністській педагогіці, викладаючи в Музичній школі Г.В. Нейгауза. Сприяє по-

пуляризації музики К. Шимановського в Єлисаветграді, виконавши 13.01.1918 р.

його дві фортепіанні п’єси, бере активну участь у діяльності щойно створеного

місцевого Товариства шанувальників науки та мистецтва. Влітку 1920 виходить

заміж за професора музики, австрійського підданого Йоганна Штайнбаха й на-

завжди покидає рідне місто. Відтоді більше ніколи не зустрічалася з батьками

і братом. Жила в Німеччині, займалася музичним вихованням доньки Астрід

Шмідт-Нейгауз. Творчий фортепіанний дует Астрід та її чоловіка Ханса-Отто був

одним із провідних камерно-інструментальних колективів Європи. Після Першої

Світової війни подружня пара, відійшовши від кар’єри виконавців, присвятили

себе педагогіці, викладаючи у Вищій музичній школі Кельна.

20 (1894) — 125 років тому народився ( с. Могильне, за ін-

20

шими даними с. Хащувате Гайворонського району)  Павло

Юхимович Заблудовський (1894-1993),  лікар, історик

медицини, педагог. У 1910-1915 навчався на природознав-

чому та медичному факультетах Новоросійського універси-

тету в Одесі. Під час Першої світової війни служив військо-

вим лікарем у госпіталях. У 1919 закінчив медичний факультет Київського універ-

ситету. Брав участь у громадянській війні на Південно-Західному фронті. У 1922-

1928 працював у Наркоматі охорони здоров’я РРФСР, науковим співробітником

Інституту охорони здоров’я дітей і підлітків, Інституті санітарної освіти. З 1939 по

1972 – завідувач кафедри (від 1953 – курсу) історії медицини Центрального інсти-

туту удосконалення лікарів Міністерства охорони здоров’я СРСР. Доктор медич-

них наук (1963), професор (1964). Вважається одним з основоположників історії

медицини в Радянському Союзі. Автор 250 наукових праць з історії вітчизняної і

зарубіжної медицини. Головна з них – фундаментальна праця, курс лекцій у 2-х

частинах «История отечественной медицины» (1960, 1971). Дружив з письменни-

ком, лікарем за фахом Михайлом Булгаковим. У 30-ті роки вони разом працюва-

ли в Інституті санітарної культури. Лауреат Державної премії СРСР.

20 (1949) — 70 років тому народився ( с. Підлісне Козелецького

району Чернігівської області)  Віталій Миколайович

20

Бабич,  мовознавець, перекладач, громадський діяч. У 1970

закінчив факультет іноземних мов Кіровоградського дер-

жавного педагогічного інституту ім. О.С. Пушкіна, викладав у

школах США (1978) та Англії (1979). Кандидат філологічних

105

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

наук (1978). Працював у КДПІ ім. О.С. Пушкіна з 1973 по 1994, деканом факульте-

ту іноземних мов у 1976-1993. Був головою обласної організації Всеукраїнського

товариства «Просвіта» ім. Т.Г. Шевченка (1991-1994). Володіє англійською, німець-

кою та французькою мовами. Автор близько 20 наукових праць, зокрема посібни-

ка «Лінгвоукраїнознавча інтерпретація англомовного тексту» (1990). З 1994 живе

у Києві, працює перекладачем у компанії ERC. Переклади англомовних письмен-

ників друкувалися у журналі «Всесвіт». Здійснив переклад праці німецького філо-

софа Ганса-Ґеорґа Ґадамера «Герменевтика і поетика».  Дочка Ярослава Бабич (нар.

24.07.1976) – поетеса, автор декількох книжок, член Національної спілки письмен-

ників України. Має ступінь доктора філософії з економіки. Нині мешкає у Грузії.

Викладає економіку в Міжнародній школі економіки ISET при Тбіліському держав-

ному університеті.  Син Богдан Бабич (нар. 28.04.1978) – мовознавець, фахівець із

комп’ютерної лінгвістики, працює в університеті м. Лідс (Англія), де захистив док-

торську дисертацію, асоційований професор Центру перекладознавчих досліджень.

Автор близько 50 наукових праць. Член Союзу українців у Великій Британії (СУБ).

21 (1919) — 100 років тому народився ( с. Рівне Новоукраїн-

21

ського району)  Іван Іванович Кувіка (1919-1982), вій-

ськовий інженер.  У 1938 закінчив Оріхівський сільськогоспо-

дарський технікум Запорізької області.  Працював агрономом

Рівненської МТС.  З 1939 – у лавах Червоної Армії. Закінчив

Архангельське військове інженерне училище (1941) та Вищу

офіцерську інженерно-мінерну школу (1945). На фронтах Другої світової війни

– з серпня 1941. У серпні-жовтні 1943 під його керівництвом на 700-кілометро-

вому шляху знешкоджено чотири мінні поля, розміновано понад 100 км шосей-

них доріг, сотні будинків. Особливо відзначився у битві за Дніпро. У 1950 закін-

чив Військову академію ім. М.В. Фрунзе, з 1951 – старший викладач академій:

Військово-Морської ім. К.Є. Ворошилова та Академії зв’язку ім. С.М. Будьонного

в Ленінграді. Полковник запасу (1961). В 1965 без відриву від виробництва закін-

чив спецкурс Ленінградського інституту фізичної культури імені Лесгафта. З 1961

працював директором ДЮСШ, заступником директора Палацу спорту, очолював

спеціалізовану школу фігурного катання у Ленінграді. З 1971 – на господарській

та профспілковій роботі. Герой Радянського Союзу (1944).

22 (1949) — 70 років тому народилася ( с. Плетений Ташлик

22

Мало висківського

району) Валентина Федорівна

Левочко,   журналіст, бібліограф, театрознавець і мисте-

цтвознавець.  Середню освіту здобула у Кіровоградській СШ № 3.

Закінчила філологічний факультет Кіровоградського державного

педагогічного інституту ім. О.С. Пушкіна. Працювала бібліотека-

106

Пам’ятні дати травня

рем та журналістом. Друкувалася з театрознавчими та мистецтвознавчими стат-

тями, нарисами, рецензіями та інтерв’ю у найпрестижніших газетах і журналах

Радянського Союзу.  Автор автобіографічно-мемуарної книжки «Новеллы из моей жиз-

ни» (2013), яка чекає на свого видавця.

23 (1949) — 70 років тому народився ( м. Кіровоград) Юрій

23

Онисимович Соловей, художник і скульптор, актор і

режисер. З дитинства захоплювався живописом і театром.

У 1969 закінчив Ярославське театральне училище, продов-

жував займатися образотворчим мистецтвом. З 1970 по

1974 працював актором і художником-постановником у

театрах Одеси і Новгорода. У 1975-1985 – актор театру Лєнсовєта у Ленінграді.

Одружився з відомою актрисою Алісою Фрейндліх. Молоде подружжя навіть

грало разом у декількох спектаклях, зокрема у «Варшавській мелодії» (розлу-

чилися у 1990). З 1985 працював художником-постановником у ленінградських

театрах і творчих об’єднаннях: «Факел» (1985-1987), концертна студія театраль-

них артистів (1987-1989), театр «Російська антреприза ім. Андрія Миронова»

(1989-1996). У 1989 відкрив своє художнє ательє для представників ленінград-

ського художньо-музичного андеграунду. З 1992 по 2009 влаштував 18 виставок

своїх творів у Ізраїлі, США, Франції, Росії. З 1996 – вільний художник. Живе у

Німеччині, де в Гамбурзі має «Арт-студію Юрий Соловей». Твори зберігаються

в приватних колекціях Франції, Бельгії, Швеції, Німеччини, Фінляндії, Ізраїлю та

США. Член Європейської академії природничих наук. Нагороджений медаллю

Леонардо да Вінчі. Член Міжнародного художнього фонду.

26 (1774) — 245  років тому народився ( на

26

Полтавщині)  Карпо Стефанович Павлов-

ський  (1774-1832   в Єлисаветграді) ,  священик, протоієрей. Закінчив духовну семінарію (1794),

служив у Миколаєві та Херсоні.  17.10.1794 одру-

жився з дочкою Новомиргородського протоієрея

Григорія Саражиновича. З 1809 — настоятель Єлисаветградського Успен ського собору.

Брав найактивнішу участь у рятуванні мешканців міста від епідемії чуми (1812-1813).

Засновник та перший смотритель Єлисаветградського духовного училища (1820)

(на знімку), викладав у ньому Закон Божий та латину до кінця життя.

26 (1939) — 80  років тому народився ( м. Ростов-на-Дону)  Юрій Петрович

Кунченко (1939-2006), математик, педагог. У 1962 закінчив радіофізичний фа-

культет Томського університету. Працював науковим співробітником Томського

університету, Сибірського фізико-технічного НДІ ім. В.Д. Кузнецова.  З 1979 по

107

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

1990 працював у Кіровоградському інституті сільськогосподар-

26

ського машинобудування, завідувач кафедри вищої математики

(1985-1990). Доктор фізико-математичних наук (1988), професор

(1989).  З 1990 і до кінця життя працював у Черкаському

державному інженерно-технологічному інституті: завідувач

кафедри радіотехніки (1990-2005), проректор з наукової

роботи та міжнародних зв’язків (2005-2006). Почесний громадянин м. Черкас

(2000). Сфера наукових інтересів – нелінійна статистична радіотехніка. Створив

свою унікальну всесвітньо відому наукову школу в галузі нелінійної статистичної

обробки негауссівских сигналів. Автор понад 150 наукових праць, серед яких

шість монографій. Дійсний член Нью-Йоркської академії наук (1992). У 1996 за-

несений до книжки «2000 видатних людей 20-го сторіччя», виданої Міжнародним

біографічним центром у Кембриджі (Англія), а в 1997 обраний «Міжнародною

людиною року – 1997» Американським біографічним центром. Заслужений пра-

цівник науки і техніки України (2006).

28 (1919) — 100 років тому народився ( селі Костянтинівка

28

Арбузинського району Миколаївської області)  Арон Бори-

сович Рєзнік (1919-1995), педагог. У 1936-1941 навчався

на філологічному факультеті Одеського університету (закін-

чив у 1945). Учасник Другої світової війни.  З 1946 по 1963 пра-

цював завідуючим парткабінетом і бібліотекою, очолював відділ

пропаганди та агітації Гайворонського райкому партії, одночасно викладав словесність у

школі. З 1963 по 1979 — директор Гайворонської СШ № 5. Створив авторську школу,

«школу Резніка», в якій навчали учнів самостійно здобувати знання, прищеплю-

вали любов до книжок, виховували глибоке почуття громадянського обов’язку.

Автор понад 200 статей з методики та дидактики викладання історії та суспіль-

ствознавства, російської мови та літератури, міжпредметних зв’язків, самоосвіти

учнів тощо. Кандидат педагогічних наук (1977). З 1980 – старший науковий спів-

робітник Науково-дослідного інституту трудового навчання і профорієнтації АПН

СРСР, завідуючий науковою лабораторією з питань інновацій.  Ініціатор створення

у 1992-1993 на міжшкільній основі класу «Самоосвіта» для учнів випускних класів трьох

шкіл Гайворона. Перебував у творчій дружбі з В.О. Сухомлинським.

30 (1949) — 70 років тому народився ( с. Красногірка Голова-

30

нівського району)  Валерій Феофанович Марчак, ху-

дожник і педагог. Закінчив Львівський інститут декоратив-

но-прикладного мистецтва (ЛІДПМ). Художник станкового

та монументального живопису, учасник республіканських та

зарубіжних виставок. Викладав у ЛІДПМ: доцент, завідувач

108

Пам’ятні дати травня

кафедри живопису. У 2000 заснував Українську академію дизайну у Львові. Ректор

академії, професор. Член Національної спілки художників України.

31 (1929) — 90 років тому народився ( м. Мала Виска) Василь

31

Дмитрович Грузін (1929-2012), журналіст.  Пережив на-

цистську окупацію, середню школу закінчив у 20 років. Після за-

кінчення десятирічки як активний юнкор був зарахований літера-

турним працівником маловисківської районки «Червоний прапор».

У 1955 закінчив факультет журналістики Київського дер-

жавного університету імені Тараса Шевченка. Працював власним кореспондентом

газети «Зоря Полтавщини», редактором міськрайонної газети «Ленінська зоря»

(м. Лубни). З 1976 і до кінця життя – в одній із найпопулярніших українських газет

«Сільські вісті»: завідувач, редактор відділу суспільно-політичного життя. З 1998 –

заступник головного редактора, з 2003 – головний редактор «Сільських вістей».

Кавалер ордена «За заслуги» III ступеня (2005). Заслужений журналіст України.

2.05.1929 (90 років тому) – На сцені Зінов’євського театру відбувся концерт

видатного російського співака, народного артиста Республіки Л.В. Собінова.

3.05.1919 (100 років тому) – Українське повстанське військо отамана

М. Григор’єва, що вчинило антирадянський заколот, захопило Єлисаветград і

утримувало місто три тижні. Під час єврейського погрому було вбито понад три

тисячі людей.

8.05.1814 (205 років тому) – З нагоди захоплення російською армією Парижа в

Єлисаветграді влаштовано громадський бал, на який витрачено 1931 руб. 20 коп.

8.05.1919 (100 років тому) – Отаман Микола Григор’єв видав у Єлисаветграді

свій знаменитий «Універсал», в якому висунув гасло «за радянську владу без

комуністів».

13.05.1924 (95 років тому) – В Єлисаветград прилетів перший пасажирський лі-

так, що відкрив повітряну лінію Харків-Одеса. Вона мала такий маршрут: Харків-

Полтава (120 км), Полтава-Єлисаветград (190 км), Єлисаветград-Вознесенськ-

Одеса (250 км). Поштово-пасажирське повітряне сполучення здійснювалося

літаком «Дорньє-Комета», розрахованим на 5 осіб.

15.05.1864 (165 років тому) – Отримано дозвіл на присвоєння генерал-ад’ютан-

ту, графу Д. Остен-Сакену звання почесного громадянина м. Єлисаветграда.

18.05.1904 (115 років тому) – Освячено та відкрито лікарню Св. Анни

Єлисаветградського комітету Російського товариства Червоного Хреста.

25.05.1914 (105 років тому) – З нагоди 150-річчя від дня заснування

Єлисаветградського гусарського полку міська дума від міста Єлисаветграда по-

дарувала полку ікону Св. Єлисавети.

109

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

27.05.1764 (255 років тому) – Отримано копію указу Катерини II, який по-

чинається так: «За благо изобрели мы имеющиеся в Заднепровских местах

Наших Новосербское и все при крепости Св. Елисаветы селения назвать ныне

Новороссийскою губерниею, определяя в оную командиром Мельгунова...».

З утворенням Новоросійської губернії у фортеці Св. Єлисавети було засновано

митницю.

30.05.1834 (185 років тому) – Єлисаветград відвідав французький маршал

Мармон. У книзі про свої подорожі відзначив наше місто як одне з кращих на

півдні Росії.

Травень 1784 (235 років тому) – В Єлисаветграді спалахнула епідемія чуми,

померло щонайменше 250 людей.

Травень 1799 (220 років тому) – Територія Олександрійського повіту вперше

увійшла до складу Єлисаветградського.

Травень 1859 (160 років тому) – Споруджено цукровий завод у с. Могильному

Гайворонського району.

Травень 1879 (140 років тому) – З фортеці Св. Єлисавети М.І. Кутузов разом із

Єлисаветградським кінно-єгерським полком вирушив у похід проти турків.

Травень 1869 (150 років тому) – Введено в дію залізницю Єлисаветград-

Кременчук.

Травень 1889 (130 років тому) – Поміщик В. Бракер побудував у с. Комишува-

тому (нині в складі смт Компаніївки) паперову фабрику, яка за рік виготовляла

з соломи 12 тисяч пудів обгорткового паперу. На ній працювали 200 робітників.

26.05.1899 (120 років тому) – В Єлисаветграді за проектом міського архітекто-

ра О.Л. Лишневського почалося спорудження будівлі «Пушкінського народного

училища» (тепер ЗШ №7 ім. О.С. Пушкіна).

Травень 1909 (110 років тому) – Вихідцями із сусіднього с. Цибулевого засно-

вано с. Богданівку Знам’янського району.

110

ЗЕМСЬКИЙ ДІЯЧ МИКОЛА БОРИСОВ

У СПОГАДАХ ОНУКИ

Колись у газетах досить популярною була рубрика «Повертаючись до

надрукованого». Вона з’являлася тоді, коли на публікацію відгукували-

ся читачі, надаючи авторові додаткову інформацію, невідомі йому факти,

дещо уточнюючи. Нині таке трапляється надзвичайно рідко. Я вже й не

пам’ятаю, коли востаннє читачі намагалися допомогти мені таким чином

заповнити прогалини в життєписі якоїсь видатної особистості минулих ча-

сів. І ось, нарешті, я, що стало приємною несподіванкою, був удостоєний

такої честі.

Декілька місяців тому я опублікував нарис про подвижницьку діяль-

ність братів-українофілів Євгена та Миколу Борисових – видатних діячів

Єлисаветградського та Олександрійського повітових земських зібрань.

У ній я з прикрістю констатував, що опинилися вони серед напівзабутих

особистостей, що не вдалося відшукати їхніх фотознімків, що невідомо на-

віть, де й коли помер молодший з братів – Микола Борисов.

На цю публікацію відгукнулася киянка Людмила Іллівна Колчинська,

кандидат біологічних наук, старший науковий співробітник відділу нейро-

хімії Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця. Вона повідомила, що Ми-

кола Іванович Борисов – її прадід! А найголовніше, що вона має спогади

про нього своєї матері, відповідно онуки Борисова Ірини Давидівни Кол-

чинської (1917-1994) та його фотознімок. Прикметно, що Ірина Давидівна,

як і її донька, була біохіміком за фахом, кандидатом біологічних наук. Свої

спогади про незабутнього дідуся вона писала похапцем на початку 90-х ро-

ків, незадовго до смерті.

Спогади містять надзвичайно цінну, передусім для олександрійських

краєзнавців, інформацію про Миколу Борисова. Виявляється, він меш-

кав і напрочуд плідно працював в Олександрії земським статистиком, а

потім викладачем технікуму 46 років (з 1887 по 1933 рік), там же помер

і похований. Настільними книгами всіх, хто цікавиться історією Олек-

сандрійського повіту, мають стати принаймні три фундаментальні пра-

ці, упорядковані Миколою Івановичем: «Систематический свод поста-

новлений Александрийского уездного земского собрания с 1865 по 1889

годы», «Список землевладельцев Александрийского уезда на 1896 год»,

«Первый систематический каталог Александрийской общественной би-

блиотеки» (1903).

111

Земський діяч Микола Борисов

Щодо фотознімка Миколи Борисова, то він дійсно унікальний. Зробле-

ний в Єлисаветграді у фотоательє Тираспольського у 1889 році. Очевидно,

це сталося під час відвідин брата Євгенія, який тоді працював у Єлисавет-

градському земстві.

Спогади Ірини Давидівни, попередньо відредаговані та перекладені

українською мовою, пропоную увазі читачів.

ЖИТТЯ І СМЕРТЬ В ОЛЕКСАНДРІЇ

Мій дід Микола Іванович Борисов був сином священика із села Вербо-

вець, розташованого за 2 км від Моринців – батьківщини Т.Г. Шевченка.

Крім нього, були дві сестри Неоніла й Олена і брат Євген. Дід був наймо-

лодшим і втратив батька у дворічному віці.

У 9 років дідуся повезли на пароп-

лаві до Києва на навчання у духовній

семінарії, де вже перебував старший

брат Євген. Від пристані до будин-

ку сестри Ніли, яка вийшла заміж за

полковника, йшли пішки під свист і

улюлюкання хлопчаків. Причиною

такої реакції було сільське вбрання

маленького Миколки – він приїхав у

довгій сорочці й без… штанів. Після

закінчення училища, а потім і духов-

ної семінарії, в яких брати Борисови,

як сини покійного священика, навча-

лися безкоштовно, вони не виявили

бажання навчатися у духовній ака-

демії. Натомість вступили до універ-

ситету: дід – на медичний факультет

Київського, а Євген – на юридичний факультет Новоросійського в Одесі.

Закінчити університет дідусеві не вдалося. Оскільки він брав участь у сту-

дентських заворушеннях, то був виключений з 4-го курсу університету з

«вовчим білетом», без права жити у губернських містах. Так дідусь опинив-

ся у маленькому повітовому місті Олександрії, залізнична станція назива-

лася «Олександрія Херсонська». Тут він придбав невеличкий будинок на

околиці, за полотном залізниці, прямісінько навпроти будівлі вокзалу, де й

поселився з матір’ю Марією Іванівною Борисовою.

Де і як він познайомився з моєю майбутньою бабусею – Катериною Іва-

нівною Чичугіною, я не знаю: у дитинстві цим не цікавилася, а тепер від

кого дізнаєшся? Бабуся була років на 8-10 молодшою від дідуся. Вона була

112

Земський діяч Микола Борисов

вродливою, музично обдарованою, надзвичайно охайною та хазяйновитою

жінкою. Жила родина Борисових у достатку. Подружжя мало трьох дітей –

дядю Юру, маму й тьотю Олю. Спочатку наймали будинок у Єзерських на

вулиці Центральній, потім переїхали на Миколаївську (пізніше Пролетар-

ську) вулицю у власний будинок із 8 кімнат. У дворі були ще два будинки.

Один завжди винаймав зубний лікар Варшавський, а в іншому – дерев’яно-

му флігелі – жили квартиранти.

Дідусь Микола Іванович був незвичайною особистістю: талановитим

ученим, надзвичайно делікатним і добрим чоловіком. Його біографія була

непростою. Людина високої культури і неабиякого інтелекту, він був поз-

бавлений гідного товариства, позаяк жив у закутковій Олександрії.

Його скромність і делікатність, доброта й порядність були просто таки

легендарними. Коли мамина подруга Марія Іванівна хотіла охарактеризу-

вати когось із своїх знайомих як винятково хорошу людину, вона говорила:

«Он человек вроде Николая Ивановича». («Він схожий на Миколу Івано-

вича»).

В енциклопедії

«Гранат» про дідуся

та його брата була

стаття, про що я діз-

налася цілком випад-

ково. Коли я дідусеві

про це сказала, то він

зніяковів і недбало

махнув рукою. Це,

мовляв, така дрібни-

ця, про яку й говори-

ти не варто.

Запам’ятався епізод під час єврейських погромів 1905 року. Дідусь з ба-

бусею, маючи трьох власних дітей, прихистили у себе в будинку кілька єв-

рейських родин. На підвіконня виставили ікони. Проте погромникам хтось

доніс, що тут ховають євреїв, і вони спробували увірватися у квартиру, але

дідусь їх не впустив, ризикуючи життям. Натомість, коли дідусь смертель-

но захворів, у синагозі Олександрії було проведене спеціальне богослужін-

ня, на якому євреї молилися про його одужання.

Перечитавши написане, з прикрістю зрозуміла, наскільки я безсила пе-

редати всю велич цієї незвичайної людини, котру мала за щастя знати й

любити, не усвідомлюючи того, яке чудо випало на мою долю. Адже дідусь

приділяв мені стільки часу й уваги! Читав книги, ми здійснювали тривалі

прогулянки околицями Олександрії. Він учив мене розуміти й любити при-

роду. Як нам гарно було удвох! Тихим голосом дідусь завжди розповідав

113

Земський діяч Микола Борисов

щось цікавеньке. Ніколи не читав мені нотацій, не повчав. Майже ніколи

не повторювався, а коли й повторювався, то якось по-новому. Влітку ми

ходили зранку купатися, дід навчив мене плавати й пірнати, я полюбила

річку. Зробив мені гойдалку. Взимку катав мене на санчатах, допоки я сама

не навчилася це робити.

Коли я пішла до школи, спочатку пробував зі мною займатися тато, але

йому не вистачило терпіння, і дідусь перехопив (дуже тактовно) ініціативу.

Згодом я завжди готувалася до занять самостійно, без сторонньої допомо-

ги, в якій не було потреби. Я у дитинстві часто хворіла і завжди у важкі

хвилини (банки, компреси, клізми, змазування мигдалин або болючі пере-

вязки гнійних ран на нозі – було й таке) дідусь якось непомітно й тихо опи-

нявся поруч, і мені відразу ставало легше. Сьогодні б сказали, що у нього

було сприятливе для мене «біополе». І дійсно, одна його присутність під

час хвороби додавала мені сил і впевненості, і біль відступав. Тому можна

зрозуміти моє невідбутнє горе, коли помирав і помер дідусь. Захворів він

навесні лиховісного в історії України 33-го. Дідусь слабнув і набрякав на

очах, подовгу, сидячи, спав. Сумно було бачити, як з нього витікає життя.

Пам’ятаю, як він сказав мамі, що вже не здатний розпалювати печі. Топили

тоді вугіллям, а це нелегка справа. Поки дідусь топив, він відчував свою ко-

рисність в будинку. Різке погіршення здоров’я, просто удар у серце, він от-

римав, коли прочитав листівку із Нікополя (від тьоті Софії і дяді Юри) про

те, що у бабусі, котра жила у них тієї зими, стався інсульт і її розбив параліч.

Буквально через декілька днів дідусь остаточно зліг у дуже важкому стані.

Він не втрачав притомості й наполегливо просив покласти його в лікарню,

аби не бути родині тягарем. Тато влаштував його в окрему палату. Лікував

сам з Всеволодом Степановичем. Дідусь марнів на очах і врятувати його не

вдалося. Мама відвідувала дідуся двічі на день, тато регулярно навідувався

в палату. Дідусь усіх вражав ясним розумом і чудовою пам’яттю навіть на

смертному ложі. Наприклад, тато з В.С. пошепки говорили про людоїдів,

яких привозили до лікарні з навколишніх сіл. Все це відбувалося жахливою

весною 33-го року. І раптом вони побачили, що дідусь щось шепоче. При-

слухалися – виявляється, він дав їм точну статистичну довідку про людоїд-

ство в одній з губерній Росії під час голоду, вказавши і рік, коли це сталося,

і назву праці, і навіть сторінку. Помер дідусь 21 березня 1933 року. У мене й

дотепер стискується серце в мої 74 роки, коли я про це згадую. Тоді ж його

смерть настільки вразила мене, що я, легковажна дівчинка, без будь-яких

нагадувань чи спонукань, майже рік не відвідувала ні кіно, ні театр, ні танці,

які так любила до й після смерті дідуся.

Спасибі тобі, любий дідусю, за те, що ти був у моїй долі, не кожному

випадає щастя знати і любити таку видатну людину. Це я почала усвідом-

лювати ще в дитинстві та юності, а надто гостро відчуваю нині у старості,

114

Земський діяч Микола Борисов

коли підбиваю підсумки свого життя. Бабуся пережила його (якщо можна

назвати її стан життям) на 7 місяців, померла 12.10.33 року в Нікополі.

Ховали дідуся з лікарні. Везли на підводі, позаду йшла невелика групка

родичів. Приїхали діти: Юра – з Нікополя, Оля – з Києва. Оркестр і колек-

тив технікуму механізації сільського господарства, де в останні роки дідусь,

уже будучи пенсіонером, викладав економічну географію, на похорон запіз-

нилися. Поховали дідуся на кладовищі за вокзалом, де мы часто з ним гу-

ляли в розсаднику. Треба сказати, що розсадник в Олександрії був чудовий.

Дуже гарний доглянутий сад, з величезною кількістю різноманітних порід

дерев, чагарників і квітів. Повітря за вокзалом було напрочуд чисте, пахло

польовими квітами, полином і тим особливим ароматом степу, який я полю-

била на все життя. За вокзалом були кургани, про походження яких дідусь

так захоплююче розповідав. Пам’ятника на могилі ми не встановили ні тоді,

ні після, лише посадили хрестиком півники, за якими доглядали до війни.

Після війни, уже у 80-ті роки, я намагалася відшукати могилу дідуся і, звісно

ж, не знайшла, тому поклала квіти на чужу могилу, де росли півники.

Під час похорону стався моторошний епізод, що назавжди врізався в

пам’ять. До кладовища під’їхала висока гарба, накрита великим шматком

брезенту. Візник відкинув брезент і почав вихоплювати за ноги оголені тру-

пи й скидати їх у величезну, заздалегідь підготовлену яму. Це були дистро-

фіки, що померли у лікарні. Вони надходили з навколишніх сіл і брели до

лікарні в надії не стільки на медичну допомогу, скільки на тарілку рідесень-

кого супу, яким годували цих нещасних. Багато з них не доходили до лікар-

ні й падали прямо в пилюку посеред вулиць, де й помирали. Іноді, коли я

прямувала до школи, я бачила ці страхітливі тіні людей, що брели від ринку

до лікарні. Повертаючись зі школи, бачила їх або в агонії, або вже мертви-

ми. Від них поширювався жахливий сморід, позаяк ці люди не милися – не

було чим і не було сил. Крім того, від голоду розкладалися білки їхніх тіл.

Після смерті дідуся ми невдовзі продали будинок на Пролетарській

№ 5, де я народилася, а гроші відіслали у Нікополь, оскільки бабуся була

паралізована і для догляду за нею потрібні були кошти…

115

ЧЕРВЕНЬ

1 (1934) — 85 років тому народився ( с. Терноватий Кут

1

Криворізького району на Дніпропетровщині) Іван Васильович

Кравцов (1934-2010),  актор. У 1957 закінчив Харківський

театральний інститут (курс Івана Мар’яненка). З 1961 до

1977 та з 1979 і до кінця життя служив у  Кіровоградському

музично-драматичному театрі ім. М.Л. Кропивницького.  Зіграв

близько 200 ролей: Возний («Наталка Полтавка» І. Котляревського),

Шельменко («Шельменко-денщик» І. Квітка-Основ’яненко), Оверко («Фараони»

О. Коломійця), Микола Задорожний («Украдене щастя» І. Франка), Калитка,

Гервасій, Мартин Боруля («Сто тисяч», «Мартин Боруля» І. Карпенка-Карого) та

ін. Народний артист України (2001).

2 (1854) — 165 років тому народився

2

( м. Єлисаветград)  Сергій Кирилович

Соколов-Бородкін (1854-1918),   громад-

ський діяч, філантроп.  Походив із української

родини, що поселилася у фортеці Св. Єлисавети

після її заснування.  З 1868 по 1874 навчався

в Імператорському ліцеї у Москві, отримав

срібну медаль. У 1879 закінчив фізико-математичний факультет Московського

університету зі ступенем кандидата наук. У 1880 одружився зі старшою доч-

кою власника знаменитої Трьохгорної мануфактури Любові Іванівні Прохоровій

(1857-1881 (похована в Новодівичому монастирі в Москві). Мав дочку Любов

Сергіївну (1881-1968). Після раптової смерті молодої жінки зі схвалення тещі

Анни Олександрівни Прохорової одружився з її третьою дочкою Варварою. У

цьому шлюбі народилися Міліца Сергіївна Соколова-Бородкіна (1892-1960, дру-

га дружина видатного музиканта, уродженця Єлисаветграда Генріха Нейгауза).

З 1883 — повітовий і губернський гласний, мировий суддя, член правління ЄЗРУ, казна-

чей Єлисаветградського благодійного Товариства поширення грамотності й ремесел,

попечитель народної бібліотеки-читальні. Засновник лікарень та навчальних закла-

дів у Єлисаветграді. Був почесним попечителем земської школи у с. Червоновершка

Компаніївського району (родовому маєтку Соколових-Бородкіних). Окрім Червоновершки,

володів на Єлисаветградщині селами Федорівка, Драчеве, Савичівка та іншими — за-

гальною площею 9 тисяч десятин землі.  З 1914 – член правління Товариства

Прохоровської Трьохгорної мануфактури.  На знімку: маєток Соколових-Бородкіних

у с. Червоновершка, збудований за проектом єлисаветградського міського архітектора

Андрія Достоєвського.

116

Пам’ятні дати червня

2 (1869) — 150 років тому народився ( с. Табурище, нині

2

м. Світловодськ)  Андреолетті  (справжнє прізвище Іван

Іванович Пагірєв) (1869 – після 1925), скульптор.

Походив із селян. У 1890 його усиновив італійський худож-

ник Джованні (Іван Іванович) Андреолетті, який працював

у Росії. У 1894 юнак закінчив Одеську рисувальну школу, а

у 1900 – скульптурне відділення Академії мистецтв, де на-

вчався у В. Беклемішева. У 1900 отримав звання класного

художника та закордонне пенсіонерство за роботу «Вдалий

улов». У 1901 здійснив поїздку в Італію. Брав участь у Весняній виставці АМ

(1905). З 1908 викладав у Рисувальній школі Товариства заохочення мистецтв

у Петербурзі. Найвідоміші твори: пам’ятник засновнику Харківського універси-

тету Василю Каразіну (1905, архітектор О. Бекетов), надгробок М.О. Римського-

Корсакова на Новодівичому кладовищі Олександро-Невської лаври, виконаний

з мармуру за ескізом М.К. Реріха у 1912 (нині – у Некрополі майстрів мистецтв

Росії). У квітні 1917 став членом-засновником Спілки художників-скульпторів.

Після 1917 жив у Франції, де одружився з художницею Є. Іллінською. Копія зі

скульптури «Вдалий улов» встановлена в П’ятигорську як фонтан (на знімку).

3 (1939) — 80 років тому народився ( м. Кіровоград) Генадій

3

Семенович Гун,  учений-металург, громадський діяч.

У 1961 закінчив Магнітогорський гірничо-металургійний

інститут.  Викладає в ньому вже понад 50 років: незмінний

завідувач кафедри «Матеріалознавство, якість та сервіс ме-

таллургійних і машинобудівних технологій», нині – радник

ректора Магнітогорського державного технічного університету ім. Г.І. Носова.

Створив наукову школу в галузі порошкової металургії. Підготував 14 кандидатів

і 3 докторів наук. Автор 12 монографій. У 60-ті роки ХХ століття створив студент-

ський камерний оркестр, який багато гастролював, став лауреатом міжнародно-

го фестивалю «Варшавська осінь». Доктор технічних наук, професор. Почесний

металург РФ. Лауреат Державної премії в галузі науки і техніки. Заслужений діяч

науки РФ. Заслужений працівник культури РРФСР.

8 (1829) — 190 років тому народився ( м. Ставрополь, Росія) Микола Георгійо-

вич Емануель (1829-1875), військовий діяч,  син героя Вітчизняної війни 1812

Г.А. Емануеля (1775-1837).  У 1847 закінчив Пажеський корпус. На початку 50-х ро-

ків був поручиком лейб-гвардії Кінного полку, потім – майором Маріупольського

гусарського полку. З 1869 служив управляючим Полтавського депо Головного

управління державного кіннозаводства. Полковник (1872). Залишив помітний

слід в історії російської дуелі – 12 разів виходив на поєдинок. Надто запаль-

117

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

на вдача, певно, й перешкодила йому здобути генеральський чин.  Перебуваючи

у відставці, обирався гласним Єлисаветградського повітового земства (1865-1868).

Похований в Єлисаветграді в окремому склепі поруч з батьковою усипальнею.

8 (1924) — 95  років тому народився ( с. Таращанка, нині у складі с. Іскрівка

Петрівського району)  Павло Васильович Плескановський,  конструктор.

З 1947 працював конструктором на Дніпропетровському автомобільному заводі

(з 1951 – знаменитий Південний машинобудівний завод). У 1964 без відриву від

виробництва закінчив Дніпропетровський державний університет зі спеціальності

«Виробництво літальних апаратів». Інженер-конструктор, провідний інженер, на-

чальник лабораторії холодного штампування металів, заступник начальника відді-

лу нової техніки, начальник відділу підготовки виробництва. Автор багатьох вина-

ходів (в основному в галузі технології та конструкції ракетних двигунів, трубчатих

камер, сільськогосподарських машин). Нагороджений медалями ім. М.К. Янгеля,

В.П. Глушка, Ю.В. Кондратюка та ін. Заслужений винахідник УРСР (1976).

10 (1899) — 120 років тому народився ( с. Червоне

10

Олександрійського повіту)   Леонід Антонович Усачов

(1899-1965), композитор і диригент. Диригуванню, співу

та композиції навчався 1919-1923 у Харкові.  У 1920-1922

працював співаком у трупі Биковського в Олександрії. У 1921

художник Б.В. Йогансон створив його портрет (зберігається у

Дніпропетровському художньому музеї). У 1923-1928 викладав музику та керував хором

Олександрійського педагогічного технікуму. У 1928-1948 – головний диригент капел

у Запоріжжі. Заснував Державну хорову капелу «Дніпрельстан» (1928), з 1948

– керівник хорової капели Дніпропетровської філармонії. Автор опери-балету

«Муха-цокотуха» (за твором К. Чуковского, 1945); циклу романсів та пісень на

cл. Т.Г. Шевченка (1960), «Думи про Запорізьку Січ» (сл. П. Ребра, 1961); пі-

сень, вальсів, поем, од, ораторій та романсів (близько 100) на вірші О. Пушкіна,

М. Лермонтова, Ф. Тютчева, А. Ахматової, О. Твардовського, М. Рильського та

інших поетів; музики до спектаклів Запорізького театру ім. М. Щорса.

13 (1939) — 80  років тому народився ( м. Кіровоград)

13

Валерій Денисович Гоппа,   математик. У 1956 закін-

чив Київське Суворовське училище. В 1964 – факультет

приладобудування МВТУ ім. Баумана. В 1972 1973 став ла-

уреатом премії ІЕЕЕ Американського інституту  інженеров

електротехніки та електроніки за кращу статтю з теорії ін-

формації. Доктор фізико-математичних наук (1981). Працював у Центральному

экономіко-математичному інституті (ЦЕМІ), в Інституті проблем передачи ін-

118

Пам’ятні дати червня

формації (ІППІ) та Обчислювальному центрі Російської Академії Наук (ОЦ РАН).

У 1986-1990 читав курс лекцій з алгебраїчної теорії інформації на спеціальному

факультеті інформатики Московського геологорозвідувального інституту. Автор

монографій: «Geometry and Codes (Mathematics and its Applications)», «Введение

в алгебраическую теорию информации», «Универсальные неприводимые моду-

ли». Вперше досліджені ученим алгебраїко-геометричені коди (АГ-коди) отрима-

ли на його честь міжнародно визнану назву «Коди Гоппа».

13 (1989) — 30 років тому народився ( с. Надлак Новоархан-

13

гель ського  району) Вадим Юрійович Танський (1989-

2016), герой АТО. Служив стрільцем у 37-му окремому мо-

топіхотному батальйоні 56-ї окремої мотопіхотної бригади.

Загинув 15.02.2016 внаслідок вогнепального поранення в

районі с. Гранітне Волноваського району Донецької облас-

ті.  Похований у рідному селі. Нагороджений (посмертно) відзнакою «За мужність

та відвагу».

15 (1894) — 125 років тому народився Микола Григо-

15

рович Чеботарьов  (1894-1947), математик.  Навчався

у Єлисаветградській гімназії (1904-1907),  закінчив Київський

університет (1916). З 1927 – професор Казан ського уні-

верситету, доктор фізико-математичних наук, засновник

Казанської алгебраїчної школи. Член-кореспондент АН

СРСР (з 1929), лауреат Державної премії СРСР (1947). Президією АН СРСР за-

сновано премію імені М.Г. Чеботарьова, його іменем названо науково-дослідний

інститут математики і механіки при Казанському державному університеті, при-

свячено експозицію музею історії закладу.

19 (1924) — 95 років тому народився Василь Володи-

19

мирович Биков (1924-2003), білоруський письменник.

За фахом – учитель. Учасник Другої світової війни. Автор

повістей «Журавлиний крик» (1960), «Третя ракета» (1962),

«Альпійська балада» (1964), «Сотников» (1970), «Обеліск»

(1971), «Дожити до світанку» (1972), «Вовча зграя» (1974),

«Його батальйон» (1975), «Знак біди», «Кар’єр» та ін. Повісті «Круглянський

міст» та «Мертвим не болить» за радянських часів були заборонені.  У боях під

Кіровоградом (зима 1944) був важко поранений, отримав контузію, вважався заги-

блим. Тривалий час його ім’я було викарбуване на обеліску Слави с. Велика Северинка

Кіровоградського району. Письменник відвідував місце своєї «смерті» та «воскресіння»,

листувався з педагогічним колективом Великосеверинівської школи. Майже всі твори

119

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

письменника екранізовані. Останні роки життя провів в еміграції (Фінляндія,

Німеччина, Чехія), де й помер. Похований на батьківщині, в столиці Білорусі.

Лауреат Державної премії СРСР (1974).

19 (1929) — 90 років тому народився ( с. Дмитрівка Знам’ян-

19

ського району) Володимир Ілліч Тимохін (1929-1999),

оперний та концертно-камерний співак (тенор). У 1951-

1955 навчався у Московській та Ленінградській консер-

ваторіях, закінчив Київську консерваторію (1975). У 1952-

1956 – соліст Ленінградського театру опери та балету імені

Сергія Кірова. Лауреат VI Всесвітнього фестивалю молоді і студентів у Москві

(1957) та Міжнародного конкурсу вокалістів у Тулузі (1958). У 1956-1978 – соліст

Київського театру опери й балету. У 1978-1987 – соліст Укрконцерту. Від 1976

– викладач Київської консерваторії, професор (1991). Похований на Байковому

кладовищі. В аудиторії № 28 Київської консерватоії, де працював співак, йому

встановлено мармурову меморіальну дошку. Народний артист УРСР (1965).

20 (1954) — 65 років тому народився ( смт Димитрове, нині Олек-

20

сандрійське Олександрійської міськради)  Іван Васильович

Казачков,  фахівець у галузі гідродинаміки. У 1976 закінчив

механіко-математичний факультет Київського державного

університету ім. Тараса Шевченка. Працював в Інститутах кі-

бернетики (1976-1983), теплофізики (1983-1985) АН УРСР,

електродинаміки НАНУ (1985-1995). З 1989 – провідний науковий співробітник,

начальник відділу Державного науково-технічного центру ядерної та радіаційної

безпеки. Доктор технічних наук (1991). Водночас 1995-2000 – професор кафедри

кібернетики Київського інституту сухопутних військ. З 2004 по 2009 – професор

кафедри АЕС Національного технічного університету України «Київський політех-

нічний інститут». Від 2009 очолює кафедру прикладної математики та інформати-

ки Ніжинського університету (Чернігівська область) та кафедру теплоенергетики

Державної академії житлово-комунального господарства (Київ). З 1998 читає лекції

у Королівському технологічному університеті (Стокгольм): від 2008 – афілійований

професор. Автор 7 монографій та навчальних посібників, 5 патентів на винаходи.

21 (1919) — 100  років тому народився ( м. Олександрія)

21

Віктор Дмитрович Єдкін (1919-1993), військовий діяч

(льотчик). У 1937 закінчив Ждановський металургійний тех-

нікум. До 1940 навчався у Чугуївському аваційному училищі.

На фронтах Другої світової війни – з перших днів. Здійснив

350 бойових вильотів, провів 150 повітряних боїв, збив

120

Пам’ятні дати червня

21 літак. До 1951 служив у реактивній авації Групи радянських військ у Німеччині.

Полковник запасу (1955). До 1974 – механік гідрографічної лабораторії кафедри

гідрології Одеського метеорологічного інституту. Герой Радянського Союзу (1945).

21 (1959) — 60  років тому народився ( с. Підвисоке

21

Новоархангельського району)  Володимир Васильович

Поліщук, журналіст і краєзнавець. Має дві вищі освіти.

Журналістську діяльність розпочав у багатотиражній газеті

«Будівельник» тресту «Кіровоградбуд». Друкується у ЗМІ з

1979. У радянські часи публікувався у республіканських та

центральних виданнях: газети «Правда», «Литературная газета», «Літературна

Україна», журнал «Вітчизна» та багатьох інших. З 1993 по 2005 працював у ор-

ганах внутрішніх справ: начальник центру громадських зв’язків УМВС в області,

полковник міліції. З 2005 по 2016 викладав у Кіровоградській філії університету

«Україна», з 2017 – у Центральноукраїнському національному технічному універ-

ситеті. З 2005 – кореспондент обласної газети «21-й канал», працював власкором

газети «День». Лауреат кількох журналістських конкурсів. Автор низки книжок

краєзнавчої тематики, написаних на архівних матеріалах і виданих власним ко-

штом: «Зроблено в Єлисаветграді» (2014), «Будинок, якого вже немає» (2014),

«Про що писали єлисаветградські газети» (2015), «Там, де Інгул круто вився»

(2016), «Неатрибутоване місто» (2016), «Убивство на фортечних валах» (2017),

«Сто років тому» (2018)». Всі вони розміщені на сайті ОУНБ ім. Д.І. Чижевського.

Лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястребова (2018). Перший лауре-

ат міської журналістської премії імені Віталія Ципіна (2018).

23 (1991) — 100 років тому народився ( м. Єлисаветград)

Іван Васильович Терентьєв (1919-1991),  актор.

23

У 1937 закінчив середню школу у рідному місті. З 1938 по

1940 навчався в Одеському педагогічному інституті.

Учасник Другої світової війни, фронтовик, відзначений

бойовими нагородами.  З 1945 — актор Кіровоградського

обласного російського театру ім. С.М. Кірова. З 1959 по 1961

працював у російському драматичному театрі м. Жданова,

куди був переведений з Кіровограда театр ім. С.М. Кірова.

У 1961-1991 — актор Кіровоградського обласного укра-

їнського музично-драматичного театру ім. М.Л. Кропивницького. У Державному архі-

ві Кіровоградської області сформовано особовий фонд І.В. Терентьєва. У 2009 оперна

співачка Катерина Іванівна Терентьєва видала книжку «Театр памяти моей», присвячену

батькові. Заслужений артист УРСР (1982).

121

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

24 (1919) — 100  років тому народився ( с. Підгайці Кірово-

24

градського району) Федір Іванович Говоров (1919-1943),

військовий діяч (артилерист).  У 1935 закінчив 8 класів та школу

фабрично-заводского навчання у Кіровограді. Працював токарем

на заводі «Червона Зірка».  В армії служив з 1939. В 1942 закін-

чив прискорений курс Ростовського артилерійського учили-

ща. Гвардії старший лейтенант, командир вогневого взводу 276-го гвардійського

легкого артилерійського полку. Був нагороджений орденом Червоної Зірки й ме-

даллю «За бойові заслуги». Свій подвиг здійснив 23.10.1943 біля села Красний Рог

у Білорусії, самовіддано кинувшись з гранатою на ворожі війська й ціною життя

відволікши чимало сил противника, завдяки чому радянські війська втримали по-

зиції. Похований у Чернігові. Герой Радянського Союзу (посмертно, 1944).

24 (1979) — 40 років тому народився ( с. Серебряне Світло-

24

водського району)  Василь Миколайович Столяров

(1979-2015), герой АТО. Закінчив загальноосвітню школу.

Мешкав у селищі Вознесенське Вознесенського району

Миколаївської області. 28.01.2015 мобілізований до лав

Збройних Сил України. З 2015 брав участь в антитерорис-

тичній операції на сході України. Служив старшим механіком-водієм 72-й окремої

механізованої бригади, молодший сержант. Загинув 7.12.2015 під час виконання

бойового завдання в районі с. Андріївки Волноваського району Донецької об-

ласті. 18.12.2015 похований на кладовищі селища Вознесенське Вознесенського

району Миколаївської області.

28 (1954) — 65 років тому народився ( с. Заліське Тальнівського

28

району Черкаської обл. ) Олексій Дмитрович Брайченко,

історик і педагог. З відзнакою закінчив історичний факультет

Київського університету ім. Т.Г. Шевченка.  З 1981 по 2002 пра-

цював у КДПІ ім. О.С. Пушкіна (з 1997 — КДПУ ім. В.К. Винниченка):

декан історичного факультету (1994), проректор з наукової (1996)

та навчально-виховної (з 1998) роботи. Кандидат історичних наук

(1989), доцент (1993).  Керівник Кіровоградського регіонального наукового центру дослі-

дження історії Центральної України Інституту  історії України НАН України. Упорядник та

один з авторів наукового збірника «Центральна Україна за доби класичного се-

редньовіччя: студії з історії ХІV ст.» (2003) та інших наукових праць (загальним

числом понад 80). Голова обласного відділення Товариства зв’язків з українцями

за межами України (1997-2002), голова обласної організації Українського това-

риства охорони пам’яток історії і культури (2000-2002). З 2002 – заступник ди-

ректора Інституту підвищення кваліфікації керівних кадрів Національної академії

122

Пам’ятні дати червня

державного управління при Президентові України, професор кафедри парламен-

таризму та політичного менеджменту. Дослідник Синьоводської битви (праця

«Синьоводська проблема: перспективи комплексних краєзнавчих досліджень»).

Упорядник книжки «Сині Води в усній народній та художній творчості. До 650-річ-

чя Синьоводської битви» (2012). Нині заступник директора Інституту Публічного

управління та кадрової політики Національної академії керівних кадрів культури і

мистецтв. Заслужений працівник народної освіти України (1997).

28 (1984) — 35 років тому народився ( м. Кіровоград) Андрій

28

Валерійович П’ятов, спортсмен, футболіст (голкіпер).

Почав грати у футбол у рідному місті.  У 1998 запрошений у

спортінтернат до футбольної школи «Молодь» (м. Полтава).

Грав за клуб вищої ліги «Ворскла» (Полтава). Зріст – 190

см, вага – 78 кг. З 2006 – гравець донецького «Шахтаря»

та Національної збірної України. 7-разовий чемпіон України, 6-разовий володар

Кубка України, 5-разовий володар Суперкубка України. У 2009 та 2010 визнавав-

ся кращим воротарем та кращим гравцем чемпіонатів України.  У складі донецького

«Шахтаря» у 2009 виграв один з найпрестижніших футбольних трофеїв Європи — Кубок

УЄФА, який привозив показати вболівальникам рідного міста. Кавалер ордена «За муж-

ність» III (2006) та II (2009) ступенів. Заслужений майстер спорту України (2009).

29 (1939) — 80 років тому народилася ( селище Дергачі

29

Харківської області)  Валентина Максимівна Дигало

(1939-2007), бібліотекознавець. У 1962 закінчила Харків-

ський державний бібліотечний інститут. Працювала біблі-

отекарем Компаніївської дитячої бібліотеки, завідуючою

Кіровоградською районною бібліотекою для дітей, завід-

увачкою відділу обласної бібліотеки для дітей ім. А.П. Гайдара, завідувачкою

Кіровоградської міської бібліотеки для юнацтва ім. Т.Г. Шевченка.  З 1978 по 2002

— перший директор обласної бібліотеки для юнацтва ім. О.М. Бойченка (нині бібліотека

імені Євгена Маланюка).  Значну увагу приділяла зміцненню матеріальної бази бі-

бліотеки. У 1996 домоглася від влади виділення бібліотеці додаткових 300 кв. м,

які займав овочевий магазин, для відділу абонементу, що дало змогу розширити

площі обслуговування користувачів та поліпшити умови праці бібліотекарів. За її

ініціативою спільно з Кіровоградською державною телерадіомовною компанією

у 1996 було створено єдиний в Україні телевізійний молодіжний клуб «Відкриті

двері». Сприяла виданню двох колективних збірок поезій переможців обласних

конкурсів юних талантів «О, мово моя, душа голосна України»: «Брунька розкри-

лась учора» (1996) та «Білі крила» (2001). Однією з перших серед бібліотек для

123

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

юнацтва розпочала роботу над автоматизацією та комп’ютеризацією бібліотеч-

них процесів. Заслужений працівник культури УРСР (1993).

1.06.1894 (125 років тому) – Відкрито Єлисаветградське відділення Державного

банку Росії. Уже наступного року воно мало в обігу до 20 мільйонів рублів.

Початок червня 1919 (100 років тому) – Антирадянський заколот, який охо-

пив значну територію Єлисаветградського й Олександрійського повітів, підняв

Нестор Махно.

6.06.1964 (55 років тому) – Ансамблю «Ятрань» присвоєно звання заслуженого

ансамблю танцю УРСР.

7.06.1904 (115 років тому) – Засновано сільські кредитні товариства Єлисавет-

градського повіту. Видавали кредити заможним селянським господарствам.

7.06.1954 (65 років тому) – День народження м. Світловодська. Того дня брига-

да мулярів Ф. Ульянова заклала перші камені у фундаменти житлових будинків.

13.06.1784 (235 років тому) – Перша згадка про міську поліцію Єлисаветграда.

Тоді вона називалася «управой благочиния».

17.06.1814 (205 років тому) – В пам’ять про позбавлення Єлисаветграда від

чуми у місті засновано лікарню для бідних на 10 чоловік.

18.06.1754 (265 років тому) – Закладено фортецю Св. Єлисавети, День народ-

ження м. Єлисаветграда.

28.06.1989 (30 років тому) – Створено обласну організацію Спілки художників

України.

29.06.1754 (265 років тому) – У фортеці Св. Єлисавети відбувся перший ярма-

рок, на який приїхали купці з Росії, Польщі, Молдавії, Криму і Туреччини.

Червень 1944 (75 років тому) – Після повернення з евакуації почав працювати в

Кіровограді український музично-драматичний театр імені М.Л. Кропивницького.

Червень 1949 (70 років тому) – Утворено Кіровоградське обласне управління

лісового господарства.

124

У ПОШУКАХ ДІТЕЙ ВИДАТНОГО УКРАЇНЦЯ:

АНДРІЙ ГРАБЕНКО ТА ЙОГО РОДИНА

Власне кажучи, про самого Андрія Ми-

хайловича Грабенка (1867-1932), уродженця

с. Обознівки, випускника Єлисаветградського

земського реального училища 1876 року, який

став видатним громадським діячем та фолькло-

ристом-музикознавцем під псевдонімом Коно-

щенко, інформації вистачає. Зокрема, в історію

міста Херсона він увійшов передусім як один із

засновників, а згодом багаторічний голова хер-

сонської української Громади.

До Херсона Грабенко потрапив не з власної

волі, а після розгрому в 1885 році єлисаветград-

Андрій Грабенко

ської Громади. Її члени отримали різні покаран-

ня: від кількарічного заслання до Сибіру (най-

більш небезпечні) та інших міст Російської імперії, а деякі – до висилки під

нагляд поліції до… губернського Херсона. Раніше якось не замислювався

над таким покаранням: переведення на роботу із повітового Єлисаветграда

до столиці губернії – Херсона. Сам Андрій Грабенко про ці події згадував

так: « Ми з товаришами-статистиками «волею судеб» опинилися в Херсоні, в

місті-закутку, що в ті часи вважали його урядові чинники за місце заслання.

Вкотре доводиться дивуватися, як ми самі погано знаємо історію рідного

міста, що вже говорити про всю Україну».

А тим часом, якихось 120 років тому, в «Ил-

люстрированном путеводителе по Юго-За-

падной железной дороге» (1898) відзначалося:

«Елисаветград ныне – один из лучших и наибо-

лее благоустроенных уездных городов. Он даже

может смело соперничать со многими губерн-

скими городами... Елисаветград в последнее

время так разросся, что даже в печати был воз-

бужден вопрос о необходимости переименова-

ния его в губернский, путем образования особой

Елисаветградской губернии». Більше того, газе-

та «Голос Юга» 11 вересня 1911 року в інфор-

Бела Балаш

125

У пошуках дітей видатного українця

мації під заголовком «К разделению Херсонской губернии» повідомляла:

«В министерстве внутренних дел был поднят вопрос о разделении Херсон-

ской губернии на две: Одесскую и Елисаветградскую. Министром поручено

Херсонскому губернатору созвать по этому вопросу особое совещание при

участии общественных деятелей. При образовании новых губерний, к ним

будут присоединены территории соседних губерний». Тож чи варто після

цього дивуватися, що єлисаветградці зневажливо називали Херсон «мі-

стом-закутком», тобто «глухоманню»? Дивовижно інше, як швидко після

революції 1917 року та трьох перейменувань Єлисаветград перетворився в

глухе, провінційне місто із втраченою історією.

У 2016 році в Херсоні на виконання закону про декомунізацію у Дні-

провському районі міста замість вулиці Петра Алексеєва з’явилася на честь

нашого земляка вулиця Андрія Грабенка, якого називають видатним херсон-

цем, першим українським діячем м. Херсона. До речі, сучасники відзначали

дивовижну зовнішню схожість Андрія Михайловича з Тарасом Шевченком.

А от щодо родини Грабенка, то відомості про неї майже відсутні. Привід,

щоб зацікавитися дітьми Андрія Михайловича, виник у мене після того, як

в Інтернеті випадково натрапив на майже сенсаційну інформацію херсон-

ського краєзнавця Сергія Макарова про його доньку Олену Андріївну Гра-

бенко. Закортіло дізнатися й про інших дітей Грабенка, якщо, звісно, вони у

нього були. Єдине джерело, з якого дізнаємося про сімейний стан Грабенка,

– це «Список осіб, що перебували під наглядом поліції в Херсоні на 1 січня

1887 року: «А.М. Грабенко: селянин, власник, з с. Обознівки Єлисаветград-

ського повіту, 30 років, має дружину і трьох дітей». Це повідомлення оз-

начає, що перші троє дітей Андрія Михайло-

вича народилися на Єлисаветградщині, інші

(а вони напевне були) – вже у Херсоні. Проте

ні їхня стать, ні імена, ні дати народження не

вказані. Першим у моїх пошуках «засвітив-

ся» Олександр Грабенко.

Про його існування дізнаємося зі спога-

дів уродженця Херсона, державного і полі-

тичного діяча УНР Дмитра Кедровського

(1890-1970) «Обриси минулого»: «Одного

дня в 1908 році син Грабенка, Олександр, за-

просив до себе кількох нас, молодших своїх

товаришів по Херсонському реальному учи-

лищу, щоб познайомити з дуже цікавою осо-

бою». Ним виявився перший український

Георг (Дьйордь) Лукач

авіатор, один із засновників Революційної

української партії (РУП), наш земляк (родом

126

У пошуках дітей видатного українця

із Олександрівки) Левко Мацієвич (1877-1910). Саме для РУП осново-

положник українського націоналізму Микола Міхновський (1873-1924) у

1900 році написав знамениту політичну програму під назвою «Самостійна

Україна».

Кедровському особливо запам’яталася така думка Мацієвича: «…Наці-

ональне визволення українського народу повинно йти впарі з соціальним…

В незалежній українській державі права працюючого люду повинні бути

широко забезпеченими, бо інакше може вийти так, що в тій самій держа-

ві маси лишаться поневоленими соціяльно, змінюючи лише чужого, мос-

ковського пана, на свого, українського. А для зміни пана не варто будувати

власну державу».

Погодьтесь, що це висловлювання Мацієвича 110-річної давності

сприймається напрочуд злободенно. Чим займався Олександр Грабенко

після закінчення Херсонського реального училища, встановити не вдалося.

Натомість він значиться у списках померлих у Херсоні під час голодомору

1932-1933 років: «Грабенко Олександр Андрійо-

вич, 50 років, пенсіонер, помер 15.08.1933 року

від туберкульозу легенів». Таким чином, може-

мо легко визначити дату та місце його народ-

ження – 1883 рік, Єлисаветград або Обознівка.

У цьому ж скорботному списку знаходимо

й батька: «Грабенко Андрій Михайлович, 76 ро-

ків, пенсіонер, помер 30.06.1932 року від тубер-

кульозу». Діагноз в обох одинаковий і, звісно ж,

вигаданий – не писати ж правду про причину

смерті: «померли від голоду».

Гіпотетичного (прямих доказів не маю)

сина Андрія Грабенка я знайшов у списках за-

гиблих учасників Білого руху в Росії: Грабенко

Йожеф Реваї

Михайло Андрійович, народився у Херсонській

губернії. У 1915 закінчив 2-гу Московську школу прапорщиків. Поручик.

Воював у складі Донської армії. Потрапив у полон. А далі мовою оригіналу

загадкова кінцівка: «В мае 1921 передан из МВО в гражданские учрежде-

ния». В який цивільний заклад із Московського військового округу переда-

ли поручика Михайла Грабенка, де він помер або був страчений, з’ясувати

не вдалося.

Ну, а тепер про згадану на початку Олену Андріївну Грабенко, яка й

надихнула на цю публікацію. З наявних в Інтернеті джерел, передусім з

ґрунтовної монографії історика Олександра Дмитрієва «Марксизм без про-

летариата: Георг Лукач и ранняя Франкфуртская школа 1920-1930-е гг.»

(Санкт-Петербург, 2004), дізнаємося, що Олена Грабенко народилася

127

У пошуках дітей видатного українця

16 травня 1886 року в Єлисаветграді. А вже наступного року опинилася з

батьками у Херсоні, де у 1905 році із золотою медаллю закінчила Маріїн-

ську жіночу гімназію, отримавши свідоцтво на право викладати російську

мову у початкових школах, володіла німецькою та французькою мовами.

І хоча в будинку її батька гостював весь цвіт тодішньої української інте-

лігенції (Коцюбинський, Кропивницький, Карпенко-Карий, Садовський,

Саксаганський, Заньковецька, Мацієвич та багато інших), і дівчина була

свідком розмов про «українську справу», однак, судячи з усього, ні педа-

гогом, ні «свідомою українкою» Олена не стала. Натомість вона вступила

в партію соціалістів-революціонерів (есерів), у її найбільш радикальну ча-

стину (бойову групу Бориса Савінкова, що займалася терористичною ді-

яльністю).

19-річна дівчина («курсистка Елена») брала участь в організації втечі

з Херсонської в’язниці чотирьох революціонерів. Забезпечивши їх доку-

ментами і не чекаючи неминучого арешту, Олена емігрувала до Франції;

жила також у Швейцарії, Німеччині та Угор-

щині. Цей єдиний період її життя більш-менш

досліджений, оскільки Олені Андріївні судило-

ся відіграти визначну роль у житті та творчості

принаймні двох чоловіків, вихідців з Угорщини,

що стали видатними європейськими інтелекту-

алами неомарксистського спрямування.

У 1912 році Олена познайомилася спочатку

з Белою Балашем (1884-1949) – письменником

(прозаїком, поетом, драматургом), філософом,

теоретиком кіно (основоположником світової

кіноестетики). Той, у свою чергу, познайомив

її зі своїм другом Георгом (Дьйордем) Лукачем

Ольга  Грабенко

(1885-1971) – філософом та літературознавцем.

Відомий ізраїльський та американський філо-

лог-славіст Омрі Ронен в есе, присвяченому Балашу, аналізуючи його твір

«Мои русские женщины» (1918), відзначає: «…У него до первой войны уже

был роман с русской, Еленой Андреевной Грабенко, позже первой женой

Лукача… Во всех его русских героинях есть нечто от болезненного образа

Елены Грабенко, политэмигрант ки, дочери земского деятеля из Херсона…

террористки с достоевщиной, привлекшей и Балаша и Лукача».

20 травня 1914 року Олена Грабенко в німецькому місті Гейдельберзі

виходить заміж за Дьйордя Лукача, одного з найвидатніших мислителів

ХХ століття. Микола Бердяєв, до речі, вважав його «самым умным из ком-

мунистических писателей». Свідками на весіллі були не менш знамениті

особистості: австрійський економіст Еміль Ледерер (1882-1939) та німець-

128

У пошуках дітей видатного українця

кий філософ (творець «філософії надії») і соціолог неомарксистської орі-

єнтації Ернст Блох (1885-1971). Цей шлюб викликав велике невдоволення

батька Дьйордя Лукача – одного з найбагатших будапештських банкірів

– та його сестри. Тому учитель Лукача в Гейдельберзькому університеті,

всесвітньо відомий філософ, соціолог та історик Макс Вебер (1864-1920)

вдався до хитрощів, відрекомендувавши наречену Олену Грабенко своєю

далекою родичкою. Пізніше шафер Ернст Блох писав, що «Лукач знайшов

у Олені свою Соню Мармеладову, втілену Росію Достоєвського». Не випад-

ково першу частину свого літературознавчого шедевру «Теорія роману»,

присвяченого творчості Федора Достоєвського, Дьйордь Лукач присвятив

своїй молодій дружині.

У 1918 році подружжя переїхало на батьківщину чоловіка – в Угорщи-

ну, вступивши до лав комуністичної партії Угорщини. Обоє, підкреслюють

дослідники, відігравали в ній суттєву роль. Наступного року владу в країні

захопили комуністи, й була проголошена Угорська Радянська Республіка

(УРР), в уряді якої Лукач погодився бути наркомом освіти і культури. Про-

існувала УРР трохи більше чотирьох місяців. На той час Дьйордь Лукач і

Олена Грабенко розлучилися, зберігши товариські взаємини.

Нарешті останній «угорський роман» Олени Грабенко – це Йожеф Ріваї

(1898-1959), письменник, літературознавець, один із засновників комуніс-

тичної партії Угорщини. Дослідники відзначають: «В Вене, в начале 1920-х

годов Риваи был очень близок с Еленой Грабенко, которая, однако, верну-

лась в Херсон в самом конце 1923 года».

…Повернулася в Україну, щоб безслідно зникнути? Жодної фотографії,

навіть словесного портрету Олени Грабенко відшукати поки що не вдало-

ся. Фатальна жінка? Ні, швидше жінка-фантом, яка на додачу мала ще й

«двійника»! У статті «Ольгинская гимназия» (так на честь дочки імператора

Ольги, яка пожертвувала на її будівництво 40 тисяч рублів, назвали жіночу

гімназію у Ставрополі) як одна з видатних випускниць згадується… Олена

Андріївна Грабенко. Разом із двома подругами вона перед Першою світовою

війною вступила в нелегальний молодіжний соціал-демократичний гурток

при чоловічій гімназії. Після занять юні революціонерки складали та по-

ширювали серед робітників антиурядові листівки, прокламації, відозви. От

власне і вся інформація про Олену Грабенко, за винятком ось такого пові-

домлення: «Елена Андреевна Грабенко многие годы жила в Киеве. Занимала

руководящие должности. Умерла в 1967 году от тяжелого недуга».

Дивовижно, чи не так? Багато що в долях цих жінок збігається: прізви-

ще, ім’я та по батькові, приблизно вік, навчання в гімназії, участь у револю-

ційному русі. То може мовиться про одну й ту саму особу?

Та остаточно ситуацію з дітьми Андрія Михайловича Грабенка заплутує

Ольга Андріївна Грабенко (1898-1971), дружина легендарного героя грома-

129

У пошуках дітей видатного українця

дянської війни на Далекому Сході Сергія Лазо (1894-1920). Того самого,

якого буцімто живцем спалили у топці паровоза. Ольга Грабенко (Лазо) на-

писала спогади про свого чоловіка, але про себе не повідомила геть нічого:

ні звідки вона родом, ні хто її батьки. Про неї лише пишуть: «Ольга Гра-

бенко была украинской красавицей и настоящей большевичкой» (у більшо-

вицьку партію вступила в 1916 році). Після загибелі чоловіка її доля скла-

лася доволі благополучно. Під час Другої світової війни Ольга Андрївна у

складі медчастини пройшла фронтовими дорогами. Здобула вищу освіту,

історик за фахом. Викладала у Військовій академії ім. М.В. Фрунзе. Кан-

дидат історичних наук, полковник. Похована на Новодівичому кладовищі.

Мала від Сергія Лазо дочку Аду (1919-1993), філолога, яка працювала ре-

дактором видавництва «Детгиз». А що коли ця Ольга Андріївна Грабенко

(Лазо) – іще одна дочка Андрія Михайловича Грабенка і відповідно рідна

сестра Олени Андріївни Грабенко? Питання поки що суто риторичне.

Та все ж маю надію, що з часом незвичайна доля уродженки Єлисавет-

града Олени Андріївни Грабенко, її перебування та роль у колі європей-

ських інтелектуалів неодмінно надихнуть істориків на пошуки, і ця жінка

нарешті матеріалізується. А з нею – її брати та сестри.

130

ЛИПЕНЬ

3 (1909) — 110 років тому народився ( с. Миколаївка Кірово-

3

градського району, на хуторі «Надія»)  Назар Юрійович

Тобілевич  (1909-2001), інженер-механік.  Онук Івана

Карпенка-Карого, дід відомого театрального режисера Андрія

Жолдака. Навчався в Єлисаветградській гімназії.  У 1938 з від-

знакою закінчив механічний факультет Київського хімі-

ко-технологічного інституту  харчової промисловості. Учасник бойових дій у

Другій світовій війні, був у полоні. У повоєнні роки до 1958 працював у теплое-

нергетичній лабораторії Київської філії Всесоюзного НДІ цукрової промисловос-

ті. З 1958 по 2000 працював у Київському хіміко-технологічному інституті хар-

чової промисловості. З 1963 по 1986 – завідувач кафедри промислової теплое-

нергетики. Доктор технічних наук (1969), професор (1972). Автор близько 200

наукових праць, у тому числі 11 винаходів. Видатний учений у галузі теплообміну

і гідродинаміки в теплообмінній апаратурі. Створив і керував науковою школою

з промислової теплоенергетики.  Разом із братом Андрієм у повоєнні роки домігся

відкриття музею-заповідника «Хутір Надія», де й похований згідно із своїм заповітом.

4 (1949) — 70 років тому народився ( м. Кіровоград) Леонід

4

Йосипович Блехер,   правозахисник, соціолог, публі-

цист, блогер. Батько – військовий, фронтовик, мати – лі-

кар. У 1971 закінчив механіко-математичений факультет

Ростовського державного університету. В студентські роки

вперше познакойомився з самвидавом. Працював програ-

містом обчислювального центру Краснодарського статистичного управління.

В 1973 переїхав до Москви, де працював програмістом у «Главмосплоовощпром».

Брав участь у виданні самвидавського правозахисного бюлетеня «Хроника те-

кущих событий» (сер. 1970-х – поч. 1980-х) та в діяльності Фонду допомоги

політв’язням (1979-1980-ті). З 1988 – соціолог, провідний співробітник Фонду

«Общественное мнение» (ФОМ). В 2001-2008 був керівником ФОМівських

дискусійних та інтернет-проектів (дискусійний клуб «Дискурс», ФОМ-Клуб та

ін.), входив у редколегію журналу «Социальная реальность». Автор (спільно з

Георгієм Любарським) книжки «Главный русский спор: от западников и славя-

нофилов до глобализма и Нового Средневековья».

6 (1959) — 60 років тому народився ( Ленінградська область)   Михайло

Леонідович Михайлов,  футболіст (воротар). Зріст 185 см, вага 87 кг.

Футболом захопився у Кіровограді, навчався в ДЮСШ під керівництвом В. Третякова. Грав

за Кіровоградську «Зірку» у 1978, провів 20 матчів.  У 1979 був запрошений до дніпро-

131

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

петровського «Дніпра», з 1980 грав у Київському «Динамо».

6

Виступав також за Бакинський «Нефтчі», Донецький

«Шахтар» та грецький клуб вищої ліги «Аполлон». Зіграв

у чемпіонатах СРСР 152 матчі. Дворазовий чемпіон СРСР

(1981, 1985), володар Кубка СРСР (1985), володар Кубка

володарів Кубків європейських країн (1986) у складі київ-

ського «Динамо». З 1993 по 2006 та з 2009 і дотепер тренує воротарів київського

«Динамо». У 2007-2009 тренував воротарів збірної України. Нагороджений орде-

ном «За заслуги» II ст. (2016). Заслужений майстер спорту СРСР (1986).

7 (1894) — 125 років тому народився ( м. Гжатськ Смоленської

7

області) Фауст Васильович Нікітін (1894-1992), зоо-

лог-селекціонер.  З 1903 — у Єлисаветграді. Батько В.О. Нікітін —

нотаріус, українофіл, перший голова Єлисаветградської

«Просвіти» (1917), після 1920 викладав українську мову і літерату-

ру. Засуджений у 1930 до заслання (у справі «Спілки Визволення

України»). Брат Юрій Нікітін — актор, репресований, загинув у концтаборі. Сестра Тетяна

— актриса, дружина уродженця Єлисаветграда Станіславського. Фауст після закінчення

у 1913 Єлисаветградської гімназії вступив до Московського університету на відді-

лення природничих наук. У 1915 закінчив Одеське військове училище, учасник

Першої світової війни, Георгіївський кавалер, капітан, командував батальйоном.

У грудні 1917 повернувся в Єлисаветград,  воював у лавах Червоної та Білої Армій

(Збройних Силах Півдня Росії).  У 1920-1922 навчається у Єлисаветградському агро-

номічному політехнікумі. Працював учителем математики (1922-1925), службовцем на

заводі «Червона Зірка». Став одним з фундаторів Єлисаветградського природничо-істо-

ричного музею (обласного краєзнавчого музею), очолював Зінов’євське окружне науко-

ве краєзнавче Товариство (1927-1931). У 1930-1931 був репресований «по обвинению в

участии в какой-то военной контрреволюционной организации, во главе которой

якобы стоял бывший генерал Вишневский и полковники Карпенко и Рыбицкий»;

засланий на 7 років таборів у Мордовію. Один з найвидатніших учених у галузі

кролівництва.  У 1930 видав у Єлисаветграді українською мовою свою першу наукову

працю «Практичне кролівництво». Автор понад 30 книжок. Написав низку спогадів про

Єлисаветград, своїх гімназійних друзів; про те, як був репресований (рукописи зберігаєть-

ся в ОКМ). Лауреат Державної премії СРСР (1951).

8 (1949) — 70 років тому народився ( м. Кіровоград) Юрій

8

Іванович Носенко, фахівець у галузі ракетно-косміч-

ної техніки. У 1972 закінчив Військову інженерну академію

ім. О.Ф. Можайського за фахом «Балістика ракет і косміч-

них апаратів», потім ад’юнктуру академії та Вищі академіч-

ні курси Військової академії Генерального штабу ЗС РФ.

132

Пам’ятні дати липня

Служив у Науково-дослідному університеті Міністерства оборони на інженер-

них та командних посадах, брав участь у випробуваннях понад 10 орбітальних

комплексів і наземних систем обробки та аналізу інформації. Був начальником

Центру космічної розвідки Головного розвідувального управління Генерального

штабу Збройних Сил СРСР. Генерал-лейтенант. Викладав у Московському авіа-

ційному інституту. Доктор технічних наук, профессор. Автор понад 100 наукових

праць у галузі балістико-навігаційного забезпечення. З 2005 по 2009 – заступник

керівника Федерального космічного агентства при Уряді Російської Федерації.

Нині – заступник генерального директора АТ «Науково-дослідний інститут точ-

них приладів». Дійсний член Російської академії ракетно-артилерійських наук та

Академії космонавтики ім. К.Е. Ціолковського.

9 (1949) — 70 років тому народився ( смт Новгородка) Василь

9

Андрійович Кушнір, математик, педагог.  Випускник

Новгородківської СШ № 1 (1967). У 1973 закінчив фізико-мате-

матичний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна, працював учителем

Митрофанівської СШ Новгородківського району.  У 1979 закінчив

факультет прикладної математики й механіки Воронезького

університету.  З 1976 працює в КДПІ ім. О.С. Пушкіна (нині Центральноукраїнський дер-

жавний педагогічний університет імені Володимира Винниченка): завідувач кафедри

математики. Кандидат фізико-математичних наук (1987). Доктор педагогічних

наук (2003), професор (2005). Автор монографії «Системний аналіз педагогічно-

го процесу: методологічний аспект» (2001) та інших наукових праць (понад 250).

9 (1944) — 75 років тому народився ( с. Панчеве Новомир-

9

городського району) Олександр Федорович Жанталай,

художник (живописець і графік). Навчався у Донецькій ди-

тячій художній школі. У 1992 здобув вищу художню освіту в

Українському поліграфічному інституті ім. Івана Федорова у

Львові (викладачі В. Гурмак, А. Попов). З 1975 по 1992 пра-

цював на Донецькому художньо-виробничому комбінаті. Автор живописних пор-

третів, пейзажів та натюрмортів, акварелей та рисунків у реалістичному стилі.

Створив галерею дружніх шаржів. Багато мандрує світом; побував у Німеччині,

Швейцарії,Франції, Бельгії, Данії, Португалії, Іспанії, об’їздив майже всю Росію.

З 1989 – учасник обласних та всеукраїнських мистецьких виставок, має близь-

ко 20 персональних виставок у містах: Маріуполь (1980), Южно-Сахалінськ

(1962), Хабаровськ (1982), Донецьк (1982-1995), Катовіце (Польща), Маґдебург

(Німеччина, обидві 1982), Москва (1983), Сеґед (Угорщина, 1993). Полотна збе-

рігаються у музеях Донецька та Горлівки (Донец. обл.). Основні живописні твори:

«Зима» (1985), «Батько» (1989), «Хата баби Гальки» (1993), «Художник» (1994),

«Старшина Ф. Жанталай» (1995), «Маки та любистки» (2001), «Вир» (2002),

133

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

«Моя мама» (2005) та ін. Член Національної спілки художників України (1995).

З 2001 – голова творчої секції «Живопис. Графіка» Донецької організації НСХУ.

10 (1974) — 45 років тому народився ( смт Петрове) Сергій

10

Вікторович Козир (1974-2015), герой АТО.  Закінчив се-

редню школу в рідному селищі, протягом 1993-1995 років про-

ходив строкову військову службу в Збройних Силах України.

З 1996 мешкав і працював у місті Кривий Ріг. 10.02.2015

призваний за частковою мобілізацією. Старший сержант,

командир бойової машини – командир 1-го відділення 3-го взводу 9-ї механізо-

ваної роти 3-го механізованого батальйону 93-ї окремої механізованої бригади.

Загинув 29.04.2015 на блокпосту поблизу селища Піски Ясинуватського району.

Одна з мін розірвалася під ногами Сергія, завдавши йому важких уламкових по-

ранень. Помер у шпиталі. Похований на Центральному кладовищі Кривого Рогу,

на Алеї Слави. 15.09.2015 на будинку, де мешкав герой, відкрито меморіальну

дошку на його честь.

12 (1899) — 120  років тому народився ( м. Новогеоргіївськ)

12

Петро Іванович Кодьєв (1899-1968), живописець,

реставратор. У 1919 навчався у 2-х художніх майстернях у

Москві у В. Кандинського. У 1932 закінчив Київський худож-

ній інститут (викладач В. Пальмов). У 1931-1934 – директор і

викладач Київського художнього технікуму. З 1938 по 1962

– директор Державної науково-дослідної реставраційної майстерні Міністерства

культури УРСР. Один із засновників Спілки художників УРСР (1938), її перший від-

повідальний секретар. У 1945-1957 керував реставрацією творів із Дрезденської

картинної галереї (Німеччина). Учасник мистецьких виставок з 1927. Улюблені жан-

ри – тематична композиція, портрет, пейзаж і натюрморт. Посмертні персональ-

ні виставки влаштовувалися у Києві (1969, 1999, 2009) і Кіровограді (2004, 2009).

Автор картин: «Т. Шевченко в Україні. 1859» (1938), «Пророк (Т. Шевченко)» (1939),

«Т. Шевченко слухає скрипаля на пароплаві, повертаючись із заслання» (1954),

«Т. Шевченко на плоту. Біля Межигір’я. 1843» (1966), «Сполох» (1954), «Спогади

про громадянську (Автопортрет)» (1968) та ін. Твори зберігаються у Національному

музеї Тараса Шевченка, Національному художньому музеї, музеї російського мис-

тецтва та ін. Декілька десятків картин родиною художника-земляка подаровано

Кіровоградському обласному художньому музею (КОХМ). Писав вірші та спогади

(рукописи зберігаються у КОХМ). Дочка Олена Петрівна Кодьєва – доктор культуро-

логії, професор кафедри філософії і соціально-гуманітарних дисциплін Київського

університету права НАН України – у 2012 видала книжку «Петр Иванович Кодьев:

Жизнь и деятельность. Творческое наследие. Родные, друзья, современники».

134

Пам’ятні дати липня

14 (1894) — 125 років від тому народилася ( с. Триліси

14

Олександрівського району) Марія Едуардівна Бострем

(1894-?), скульптор, художник лялькового театру.  Сестра

видатного художника та іконописця Георгія Бострема (1884-1977).

Родина Бостремів мешкала в Єлисаветграді у власному будинку,

потім в Одесі. Після громадянської війни з сестрою Ольгою

опинилася в Саратові. Понад 20 років працювала у Саратовському ляльковому

театрі «Теремок». Здійснила 150 постановок, виготовила більше тисячі ляльок.

Кращі з них (зокрема до спектаклів «Кицькин дім» та «Мауглі») експонують-

ся у Московському театральному музеї імені Є.В. Бахрушина, в музеї імені

С.В. Образцова, в Саратовському краєзнавчому музеї. Після смерті сестри та чо-

ловіка жила в племінниці в Донецьку, де й померла.

14 (1894) — 125 років від тому народився ( с. Липівка Олек-

14

сандрівського району, за іншими даними с. Любомирка)  Георгій

Олександрович Поляновський  (1894-1983), музи-

кант, музикознавець.  Випускник Єлисаветградської гімназії

(1913), удостоєний срібної медалі.  Закінчив юридичний фа-

культет Московського університету, отримав також музич-

ну освіту. У 1922 в Москві організував центральний робітничий хор швейників,

з яким у 1924 виступав на похороні Леніна. Редактор перших музичних радіопе-

редач, музичний критик газети «Правда». За 60 років лекційно-просвітницької

роботи прочитав понад 10 тисяч лекцій музичної тематики. Автор більше 40 кни-

жок і брошур, написав мемуари «70 лет в мире музыки». Заслужений діяч мис-

тецтв Російської Федерації (1972).

14 (1969) — 50 років від тому народився ( м. Усть-Каменогорськ,

14

Казахстан)  Артем Віталійович Ципін,  актор театру і

кіно.  Дитинство і юність (загалом 18 років) пройшли в Кіровограді,

навчався в СШ № 11. Син журналіста й поета Віталія Ципіна; онук

доцента КДПІ ім. О.С. Пушкіна, кандидата філологічних наук Семена

Ципіна. Дебютував у рідному місті на сцені студентського театру

«Резонанс» у Валерія Дейнекіна, якого називає своїм першим учителем. У 1995 закінчив

Санкт-Петербурзький державний інститут театрального мистецтва (акторсько-ре-

жисерський курс Л. Додіна). В 1993-1996 – актор Малого драматичного театру

– Театру Європи. З 1998 – актор театру Сатири на Васильєвському. Зіграв понад

40 ролей у театрі, 37 ролей у фільмах та серіалах. Автор текстів пісень до багатьох

спектаклів. Театральні критики відзначають: «Артем Цыпин – актер глубоко интел-

лектуальный, необычайно точно проникающий в суть роли и, одновременно, вну-

тренне пластичный, способный работать на острой грани характерности и тонкой

135

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

философичности…». Лауреат премії уряду Росії за спектакль «Даніель Штайн, пе-

рекладач» (2010). Лауреат П’ятого Міжнародного кінофестивалю в Пекіні за «кра-

щу чоловічу роль» у фільмі «Біла-біла ніч» (2015). Заслужений артист Росії (2005).

17 (1904) — 115  років тому народився ( м. Єлисаветград)

17

Самуїл Михайлович Блінков  (1904-1990), лікар-не-

вропатолог. Закінчив медичний факультет Берлінського

університету. З 1932 по 1952 – науковий співробітник, за-

відувач відділень, заступник директора з наукової роботи

Інституту мозку АМН СРСР; завідувач лабораторії нейро-

хірургії та експериментальної неврології Інституту  нейрохірургії імені Миколи

Бурденка. Доктор медичних наук, професор. Визначив нові критерії оцінки си-

метрії структур скроневої долі головного мозку. Дав анатомічне обгрунтування

хірургічних операцій на центральній нервовій системі, відкрив деякі властивості

нервових центрів, зв’язки між кровопостачанням головного мозку і напрямом

росту пухлин великих півкуль і мозкового стовбура тощо. Автор 14 монографій:

«Особенности строения мозга человека. Височная доля человека и обезьян»

(1955), «Смещения и деформации головного мозга» (1957), «Мозг человека в

цифрах и таблицах» (1964), «Атлас нейрохирургической анатомии» (1990) та ін.

17 (1939) — 80 років тому народився ( смт Новоархангельськ)

17

Олександр Васильович Палагін, вчений у галузі ін-

форматики та обчислювальної техніки. У 1961 закінчив елек-

тротехнічний факультет Київського політехнічного інституту.

Відтоді (понад 50 років!) працює в Обчислювальному центрі

(тепер Інститут кібернетики ім. В.М. Глушкова) АН УРСР.

Кандидат технічних наук (1969). Доктор технічних наук (1979), професор. З 1984

– заступник директора Інституту з наукової роботи. Наукові інтереси пов’язані з

розробкою універсальних і спеціалізованих комп’ютерних систем. Брав активну

участь у створенні та реалізації Національної програми інформатизації. Очолював

Раду з автоматизації наукових досліджень при Президії НАН України, багато років

є членом Комітету з державних премій України, головою експертної ради ВАК.

У 1990 обраний членом-кореспондентом, а у 2006 став дійсним членом НАН

України. Автор понад 340 наукових праць, серед яких 9 монографій та більш як

85 винаходів. Заслужений винахідник УРСР (1982). Лауреат премії О.С. Лебедєва

АН УРСР (1983). Лауреат премії імені В.М. Глушкова НАН України (2013). Лауреат

Державної премії УРСР у галузі науки і техніки (1988).

18 (1964) — 55 років тому народився ( с. Диківка Знам’янського району) Валерій

Вікторович Радул,  педагог.  У 1989 закінчив Кіровоградський державний педа-

136

Пам’ятні дати липня

гогічний інститут імені О.С. Пушкіна (КДПУ імені Володимира

18

Винниченка, нині — Центральноукраїнський державний педаго-

гічний університет імені Володимира Винниченка) за спеціаль-

ністю «Вчитель математики і фізики». Доктор педагогічних

наук (1998), професор (2001). У 1999 був обраний завіду-

вачем кафедри педагогіки. Нині обіймає посаду завідува-

ча кафедри педагогіки та освітнього менеджменту. Автор понад 130 наукових

праць з проблем загальної та соціальної педагогіки, з яких 9 монографій та

14 навчальних посібників. Під його керівництвом захищено 20 кандидатських

та 2 докторські дисертації. Обраний почесним професором Вищої гуманітарної

школи (м. Кошалін, Польща), дійсним членом Асоціації професорів слов’янських

країн . З 2003 до 2005 — ректор КДПУ імені Володимира Винниченка. Лауреат обласної

педагогічної премії  імені Василя Сухомлинського (2011).

19 (1909) — 110 років тому народився ( м. Єлисаветград)

Олександр Григорович Архангородський

19

(1909-

1977),   інженер-суднобудівник. У 1931 закінчив Мико-

лаївський суднобудівний інститут, де й викладав упродовж

багатьох років. У 1935 створив лабораторію зварювання,

читав курс лекцій з електрозварювання. Під час Другої сві-

тової війни в евакуації у Киргизії проектував озерні судна. З 1942 – завідувач

кафедри кораблебудування. У 1947-1952 – декан кораблебудівного факультету.

З 1952 по 1959 – завідувач кафедри Миколаївського суднобудівного інституту.

З 1959 по 1976 працював у Калінінградському технологічному інституті рибної

промисловості й господарства. Автор монографії «Аналитический метод про-

ектирования корпуса судна» (1959). Доктор технічних наук (1960), професор

(1961). Заслужений діяч науки РРФСР (1976).

19 (1909) — 110 років тому народилася ( м. Єлисаветград)

Тетяна Олександрівна Жданко

19

(1909-2007),   ет-

нограф,   сходознавець. З родини військового.  Батько в

Єлисаветграді був начальником гарнізону, згодом дослужив-

ся до чину генерал-лейтенанта. У 1930 закінчила етно-

графічне відділення історико-філософського факультету

Московського університету. З 1931 по 1936 працювала науковим співробітни-

ком, завідуючою відділом Центрального державного музею Узбецької РСР у

Самарканді. З 1936 по 1941 – завідуюча відділом Узбекистану Музею народів

Союзу ССР. З 1944 працювала в Інституті етнографії АН СРСР. У 1953-1986 –

завідувачка відділу етнографії народів Середньої. Азії та Казахстану, вчений се-

кретар. В наукових експедиціях досліджувала етнічну історію народів Приаралля.

137

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

Доктор історичних наук (1964). Учасниця багатьох міжнародних конгресів і

симпозіумів сходознавців, антропологів і етнографів. У 1945-1959 керувала

Каракалпакським етнографічним загоном у складі Хорезмської археологічно-ет-

нографічної експедиції. Автор кількох монографій, брошур, багатьох статей. Під

її керівництвом укладено «Историко-этнографический атлас Средней Азии и

Казахстана». Нагороджена орденом Дружби народів та ін. Заслужений діяч наук

Каракалпацької АРСР. Лауреат Державної премії СРСР (1981).

19 (1939) — 80 років тому народився ( с. Новий Стародуб

19

Петрівського району) Василь Якович Чирва, хімік. У 1962

закінчив хімічний факультет Кишинівського державного

універси

тету. Аспірант Інституту  хімії природних сполук

Академії наук СРСР (1962-1965). З 1965 по 1974 – науко-

вий співробітник Інституту  хімії Академії наук Молдавської

РСР. Доктор хімічних наук (1973), професор (1974). З 1974 до 2016 викладав у

Сімферополь ському державному університеті ім. М.В. Фрунзе (нині –Таврійський

національний універ ситет ім. В.І. Вернадського): завідувач кафедри органічної

хімії, декан факультету природничих наук (1989), декан хімічного факультету

(2000). Основні напрями наукових досліджень: хімія природних сполук, біоорга-

нічна хімія. Має 20 патентів на винаходи, автор понад 400 наукових публікацій

українською, російською, англійською та німецькою мовами. Підготував 30 кан-

дидатів і 4 докторів наук. Після анексії Криму в 2016 звільнений з університету «за

український націоналізм». За служений працівник народної освіти України (1999).

20 (1949) — 70 років тому народився ( с. Червона Кам’янка

20

Олександрійського району)  Анатолій Миколайович

Плічко,  математик, педагог. У 1972 закінчив факультет

кібернетики Київського державного університету імені

Тараса Шевченка. Кандидат фізико-математичних наук

(1975). У 1979-1995 – старший науковий співробітник

Інституту прикладних проблем механіки і математики АН УРСР (Львів). Доктор

фізико-математичних наук (1994).  З 1995 — професор кафедри прикладної матема-

тики, статистики та економіки Кіровоградського державного педагогічного університету

імені Володимира Винниченка (нині — Центральноукраїнський державний педагогічний

університет). Автор двох монографій, близько 150 статей. Учасник 10 міжнарод-

них наукових конференцій. Здійснив наукові візити за запрошеннями до уні-

верситетів Болгарії, Великої Британії, Ізраїлю, Іспанії, Італії, Німеччини, Польщі, Франції, Швеції . Отримав наукові гранти DAD (німецький), INTAS (європейський), Мяновського (польський). Тематика досліджень – теорія банахових просторів.

Член Американського математичного товариства.

138

Пам’ятні дати липня

21 (1839) — 180 років тому народився ( Ліфляндська гу-

21

бернія)  Оскар Рейнгольдович Екеспарре (1839-

1925), цивільний інженер. У 1864 закінчив Політехнікум у

м. Карлсруе (Німеччина).  В 1864 вступив на службу при будів-

ництві залізниці Балта-Єлисаветград. З 1867 по 1869 перебував

на посаді директора цієї залізниці. У 1871-1874 — головний інже-

нер Знам’янсько-Миколаївської залізниці. Після цього повернувся на батьківщину в

Естонію. Член Державної Ради Російської імперії (1906). З 1908 по 1914 – за-

ступник голови фінансової комісії Державної Ради, заступник голови особливої

комісії для всебічного обстеження залізничної справи в Росії (15 казенних доріг).

Був доповідачем фінансової комісії з питань кошторисів управління залізниць та

Міністерства Шляхів Сполучення.

23 (1854) — 165 років тому народилася ( с. Заньки Ніжинського

23

району Чернігівської області) Марія Костянтинівна Зань-

ко вецька  (справжнє прізвище Адасовська) (1854-1934),

геніальна актриса й театральна діячка.  Навчалась у приват-

ному пансіоні у Чернігові.  27 жовтня 1882 дебютувала на профе-

сійній сцені в ролі Наталки («Наталка-Полтавка» Котляревського) в

Єлисаветграді в Зимовому театрі. Саме у нашому місті стала Заньковецькою. Коли постало

питання, як її подати на афіші, Марія Костянтинівна обрала це сценічне ім’я. Виступала в

трупах М. Кропивницького, М. Старицького, М. Садовського (1882-1903) та інших.

На 1-му Всеросійському з’їзді сценічних діячів у Москві 1897 вимагала припинити

утиски українського театру. Після 1917 працювала у керованому П. Саксаганським

Народному театрі у Києві (до 1922). Її мистецтво високо цінували П. Чайковський,

Л. Толстой, А. Чехов, В. Стасов, І. Рєпін, К. Станіславський, М. Єрмолова, М. Нестеров

та ін. Першою в Україні удостоєна звання народної артистки Республіки (1923).

На площі перед реконструйованим театром корифеїв у Кіровограді встановлено пам’ятник

Марії Заньковецькій в образі Наталки Полтавки.

23 (1954) — 65  років тому народився ( с. Ганно-Требинівка

23

Устинівського району) Станіслав Олексійович Довгий,

фахівець у галузі обчислювальної математики та геодинамі-

ки довкілля, державний і політичний діяч.  Син поета Олексія

Довгого. У 1976 закінчив механіко-математичний факультет

Київського державного університету імені Тараса Шевченка.

З 1975 до 1991 працював у Інституті гідромеханіки АНУ. У 1991-1997 – гене-

ральний директор НВО «Топаз-Інформ». З 2001 – директор Інституту телекому-

нікацій і глобального інформаційного простору НАНУ. Викладав у Київському

Національному університеті імені Тараса Шевченка (1989-1995), Київській ака-

139

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

демії водного господарства (1996-1999), Національному технічному університе-

ті України «Київський політехнічний інститут» (1999-2005). Кандидат технічних

наук (1985). Доктор фізико-математичних наук (1996). Член-кореспондент НАН

України (1997). Народний депутат України 3-х скликань (з 2002). З 2000 – прези-

дент Малої АН України. Повний кавалер ордена «За заслуги» (2004, 2009, 2012).

Лауреат Державної премія України в галузі науки і техніки (2005). Заслужений

діяч науки і техніки України (2001).

24 (1959) — 60 років тому народилася ( м. Кіровоград)

24

Ольга Миколаївна Полевіна,   поет, прозаїк, кри-

тик, перекладач, музикант і музикознавець.  Закінчила

Кіровоградське музичне училище та музично-педагогічний фа-

культет КДПІ ім. О.С. Пушкіна. З 2007 — директор Кіровоградської

музичної школи № 4.  Автор романів: «Королева полыни»,

«Круиз по Стиксу», «Санта Лючия», «Знакомство по брачному объявлению»;

повістей та оповідань «Ветер-обманщик»; фантастичної прози «Черное озеро»;

документальної прози «Повесть о людях и о себе» та ін. Побачили світ збірники

поезій: «Изнанка счастья», «И пусть стихия властвует над нами» (венки соне-

тов в соавторстве с Александром Архангельским). Переклала з української мови

на російську поезії Л. Костенко, В. Базилевського, В. Гончаренка, В. Погрібного,

А. Корінь та ін. Член Національної спілки письменників України (2005).  Голова об-

ласного літературного об’єднання «Степ» (з 2017). Переможець VІ та VІІІ Міжнародних

фестивалів фантастики «Фанданго» за оповідання «Весёлая Мэри выходит за-

муж» (2012) та повість «Элемент игрик» (2015).  Лауреат обласної літературної пре-

мії імені Євгена Маланюка (2007).  Лауреат Всеукраїнської літературної премії імені

Максиміліана Кірієнка-Волошина (2016).

28 (1944) — 75 років тому народилася ( м. Кіровоград)

28

Тамара Болеславівна Буяльська,  педагог і культуро-

лог.  Дочка відомого літературознавця, уродженця Єлисаветграда

Б.А. Буяльського (1919-2009). У 1966 закінчила Вінницький

державний педагогічний інститут ім. Миколи Островського.

З 1966 по 1977 – викладач Вінниць кого політехнічного тех-

нікуму. З 1977 працює у Вінницькому політехнічному інституті (нині – Вінницький

національний технічний університет (ВНТУ) на посадах викладача, старшого

викладача, доцента, завідуючої кафедрою, з 1992 – проректо ра з науково-пе-

дагогічної роботи. Засновник кафедри культурології ВНТУ, яку очолювала з

1990 по 2012. Кандидат філософських наук, професор Міжнародної кадрової

академії. З 1999 – директор Інституту гуманітарних досліджень. Автор концеп-

ції гуманізації технічної освіти, яка впроваджена в практику навчально-вихов-

140

Пам’ятні дати липня

ного процесу в 1990. Ініціатор створення в університеті Центру культурології і

вихован ня студентів з унікальними художніми музеями: «Меморіальний музей

Ф.З. Коновалюка», «Музей сучасного подільського мистецтва» та ін. Член екс-

пертної Ради з гуманітарних наук при Міністерстві освіти і науки України (1995-

2000). З 1992 – ініціатор і організатор проведення на базі ВНТУ міжнародних на-

уково-практичних конференцій «Гуманізм та освіта». Автор понад 150 наукових

праць. Заслужений працівник народної освіти України (1996).

28 (1954) — 65 років тому народився ( м. Олександрія)

28

Володимир Федорович Черкасов, учений, педа-

гог.   Закінчив Кіровоградський державний педагогічний інститут

ім. О.С. Пушкіна, працює у ньому з 1981 року. Доктор педагогічних

наук (2009), професор (2012).  З 2012 року завідувач кафедри

музичного мистецтва і хореографії Центральноукраїнського дер-

жавного педагогічного університету імені Володимира Винниченка.  Науковий редактор

«Наукових записок. Серія: Педагогічні науки» ЦДПУ ім. В. Винниченка. Ініціатор

та організатор проведення Всеукраїнського фестивалю-конкурсу «Сходинки

до майстерності» та Міжнародної науково-практичної конференції «Мистецька

освіта ХХІ століття: виклики сьогодення». Автор понад 190 наукових праць у

вітчизняних та зарубіжних виданнях: монографія «Становлення і розвиток му-

зично-педагогічної освіти в Україні (1962-1991 рр.)», навчальних посібників

«Музично-педагогічна освіта України (1991-2010 рр.)», «Теорія і методика му-

зичної освіти», підручника «Основи наукових досліджень в музично-освітній га-

лузі», співавтор трьох колективних монографій.

29 (1954) — 65 років тому народився ( м. Гайворон)  Ігор

29

Якович Крутой, композитор, продюсер.  Навчався у

Гайворонській СШ № 5 («школі Рєзніка»). У 1974 з відзнакою

закінчив теоретичне відділення Кіровоградського музичного

училища (клас композиції К.О. Шутенка). Рік викладав курс ба-

яна у Гайвороні та с. Бандурове. Згодом навчався на дири-

гентському факультеті Миколаївського музично-педагогічного інституту та

композиторському факультеті Саратовської консерваторії (з 1986). Працював

у ВІА «Поющие юнги» та «Голубые гитары». Автор багатьох пісень-шлягерів,

створених у співдружності з поетесою Р. Казаковою та співаком О. Сєровим.

Лауреат щорічних конкурсів «Пісня року». У 1989 створив продюсерський центр

«АРС» – одну з найпотужніших концертних організацій Росії. У 1998 на Площі

Зірок у Москві закладена його іменна Зірка. Автор музики до трьох художніх

фільмів, до мюзиклу «Снігова королева» (2003).  У жовтні 1999 під час перебуван-

ня на Кіровоградшині обраний почесним доктором КДПУ імені Володимира Винниченка.

141

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

У 2012 відвідав Кіровоградське музичне училище і подарував йому концертний рояль.

Заслужений діяч мистецтв РФ (1992). Народний артист Росії (1996). Народний

артист України (2011).

29 (1959) — 60 років тому народилася ( м. Кіровоград)

29

Валентина Миколаївна Мирза-Сіденко,  при-

родознавець, еколог. У 1981 закінчила геолого-геогра-

фічний факультет Одеського державного університету

ім. І.І. Мечникова. З 1981 по 1984 працювала вчителем ге-

ографії Кіровоградської СШ № 9. У 1984-1993 – старший

науковий співробітник, завідувач відділу природи, заступник директора з нау-

кової роботи Кіровоградського обласного краєзнавчого музею. З 1993 по 1995

– провідний спеціаліст Державного управління екології і природних ресурсів у

Кіровоградській області.  З 1995 — викладач, старший викладач, в. о. завідувача кафе-

дри географії та геоекології Кіровоградського (нині Центральноукраїнського) державного

педагогічного університету імені Володимира Винниченка. Кандидат біологічних наук

(2003), доцент. За її участю складено Каталог природної флори краю, списки

рідкісних та «червонокнижних» видів рослин і тварин. Написала низку розділів

книжки «Заповідні куточки Кіровоградської області» (1999). Автор монографії,

трьох навчально-методичних посібників та інших наукових праць.  Голова обласно-

го відділення Українського ботанічного товариства. Лауреат обласної краєзнавчої премії

імені Володимира Ястребова (2000).

30 (1889) — 130 років тому народився ( Полтавщина)

30

Олександр Якович Шульгин (1889-1960), історик і

державний діяч. Син історика  Я.М. Шульгина. Раннє дитинство

(1893-1899) пройшло в Єлисаветграді. Закінчив Петербурзький

університет, де навчався на юридичному (1908), фізико-ма-

тематичному (1908-1910) та історико-філологічному фа-

культетах (1910-1915). З липня 1917 до січня 1918 – в уряді Центральної Ради,

перший міністр (генеральний секретар) міжнаціональних справ УНР. З 1920

– в еміграції. Брав найактивнішу участь у роботі Асамблеї Ліги Націй у Женеві

(1920), представляючи у ній Україну до 1939. З 1926 по 1946 – міністр закор-

донних справ, а у 1939-1940 – голова уряду УНР в екзилі. Засновник і голова

Українського академічного товариства в Парижі (1946-1960). Написав низку цін-

них політологічних праць з проблем генези нації та історії національно-визволь-

ного руху: «Україна і червоний кошмар» (1927), «Україна проти Москви» (1935),

«Без території» (1934), «Державність чи Гайдамаччина» (1934), «Політика» та

ін. Останню присвятив світлій пам’яті брата Володимира Шульгина та його това-

ришів, які загинули під Крутами 29.01.1918. У спогадах, виданих 1969, дав таку

142

Пам’ятні дати липня

характеристику нашому місту:  «Не завжди Єлисаветград був пусткою в українському

відношенні, не був він таким. . і за часів перебування там моїх батьків. А у 80-х роках це

був своєрідний, хоч і конспірований, центр виховання українців. Був там таємний гурток,

з якого вийшов і сам Євген Чикаленко. Вийшли звідти й брати Тобілевичі. . Були й інші,

що розсіялися по світу».  22.12.2000 у Києві, в День української дипломатії, міністр

закордонних справ України А. Зленко відкрив меморіальну дошку першому главі

зовнішньополітичного відомства УНР.

30 (1939) — 80 років тому народилася ( м. Бровари

30

Київської області)  Надія Семенівна Можайкіна,

співачка, актриса, педагог. В 1965 закінчила театральну

студію оперети (м. Київ), у 1967 році – музично-педаго-

гічний факультет Київського державного педагогічного

інституту  ім. М. Горького. Працювала актрисою в теа-

трах: Закарпатському музично-драматичному, Хабаровському театрі оперети,

Кіровоградському музично-драматичному ім. М. Кропивницького (1970-1973). З 1970

по 1984 на викладацькій роботі в Кіровоградському державному педагогічному ін-

ституті ім. О.С. Пушкіна.  Кандидат мистецтвознавства (1983). З 1984 працює в

Національному педагогічному університеті ім. М.П. Драгоманова: завідувачка

кафедри теорії та методики постановки голосу, професор. Автор понад 60 нау-

кових праць (статті, методичні рекомендації, програми, посібники).

1.07.1874 (145 років тому) – В Єлисаветграді за клопотанням міського громад-

ського управління, підтриманим Херсонським губернатором М.С. Абазою, від-

крито окружний суд. З цієї нагоди у приміщенні Громадського Зібрання влашто-

вано святковий обід.

10.07.1874 (145 років тому) – День заснування заводу Ельворті в Єлисаветграді.

10.07.1829 (190 років тому) – Командуючий Кавказькою армією генерал  Георгій

Емануель спорядив першу російську експедицію на Ельбрус (5 642 м), під час

якої черкес Кілар досяг його вершини. Поховано Емануеля – одного з героїв

Вітчизняної війни 1812 року – в Єлисаветграді, склеп сплюндровано під час гро-

мадянської війни.

16.07.1834 (185 років тому) – Найбільша пожежа в Єлисаветграді: згоріла май-

же половина міста, збитків завдано на 1 мільйон 364 тисячі 349 рублів асигна-

ціями.

143

ГІРНИЧИЙ ІНЖЕНЕР МАРТІН ШИМАНОВСЬКИЙ

ТА ФОТОГРАФ ЕММАНУЇЛ ПЛЕТЦЕР В ІСТОРІЇ

КРИВОГО РОГУ

У 2016 році на вико-

нання закону про декому-

нізацію у Кривому Розі за-

мість вулиці Комуністичної

з’явилася вулиця Мартіна

Шимановського.  Нареш-

ті мешканці промислового

гіганта України вшанували

пам’ять видатного гірничо-

го інженера, одного із за-

сновників Кривого Рогу. Не

менш приємна ця новина й для нас, адже мова йде про нашого земляка.

Дивує лише те, що у біографічних матеріалах про Мартіна-Бернарда-Ма-

ріана-Фелікса (таке його повне ім’я) Шимановського, складених провід-

ними істориками Криворіжжя Петром Варгатюком та Іваном Кочергіним,

наш Єлисаветград …не згадано зовсім, вже не кажучи про велику кількість

помилкових тверджень. Найсуттєвіші з них: дати народження й смерті

Мартіна Шимановського, ким він доводиться композитору Каролю Ши-

мановському, в якому місті закінчив реальне училище, де похований. Іван

Кочергін зізнається: «Біографічні дані про відомого на Криворіжжі гірни-

чого інженера, багаторічного директора-розпорядника першого в Кривому

Розі металургійного підприємства Мартина Фелік-

совича Шимановського дуже скупі і в дечому супе-

речливі. Ті, хто писав про нього, наводять схожу ін-

формацію з незначними доповненнями… Коли й де

закінчив свій життєвий шлях Мартин Феліксович

Шимановський, теж залишається загадкою, яка че-

кає свого розв’язання».

Втім, це швидше вина не дніпропетровських і

криворізьких колег, а передусім наша власна. Адже

лише нещодавно музикознавець і краєзнавець Ма-

рина Долгіх дослідила єлисаветградський період

Мартін

Шимановський

життя Мартіна Шимановського.

144

Гірничий інженер та фотограф

Отже, народився він у 1857 році у с. Тимошівці (родинному гнізді Ши-

мановських) Чигиринського повіту Київської губернії (нині це Черкаська

область). Мартін Шимановський – наймолодший брат батька композитора,

а отже доводиться йому дядьком. Середню освіту здобув у Єлисаветград-

ському земському реальному

училищі, ставши у 1875 році

одним з його перших випус-

кників. Того ж року Мартін

Шимановський вступив до

Санкт-Петербурзького імпера-

торського гірничого інституту,

який успішно закінчив у 1880

році. Подальша доля Мартіна

Феліксовича з 1881 по 1898 рік

пов’язана з Криворіжжям і до-

кладно висвітлена дніпропетровськими істориками.

Марина Долгіх зазначає: «Завдяки одруженню 1884 року Мартіна Ши-

мановського з Юзефою Таубе, рідною сестрою матері Кароля Шиманов-

ського, в родині сплелися дві споріднені кровні ланки: Шимановські та фон

Таубе. У великій родині Шимановських Мартін Феліксович перебував у

становищі своєрідного мецената, «сімейного магната», який надавав допо-

могу всім її нужденним представникам».

Останні роки життя М. Шимановського пройшли в Єлисаветграді. Ба-

гато років тому серед документів Єлисаветградської міської думи автор цих

рядків натрапив на дуже цікаву, навіть сенсаційну інформацію: «В 1900

году горный инженер М.Ф. Шимановский просил Елисаветградскую го-

родскую думу разрешить ему изыскания на бурый уголь в городской зем-

ле. Его уполномоченным выступил Р.В. Пржшиховский. Дума разрешила

производить на его счет и

риск разведки на бурый

уголь в течение текущего

1900 года. Сам М.Ф. Ши-

мановский давал в думе

объяснения… Целый год

в думе шли дискуссии об

условиях разрешения.

Шимановский хотел вло-

жить в это дело 80 тысяч

рублей». Дозвіл, судячи

з усього, Мартін Фелік-

сович або не отримав, або

145

Гірничий інженер та фотограф

втілити в життя проект розробки бурого вугіллі на міській землі завадив

стан його здоров’я. Життя Мартіна Феліксовича обірвалося несподівано

у віці 48-ми років від інфаркту. Смерть настала 9 січня 1905 року в селі

Гданцівці Олександрійського повіту. Як свідчить «Список землевладель-

цев Александрийского уезда на 1896 год» Мартін Шимановський мав у ній

невеличкий клаптик землі (238 сажнів). Нині Гданцівка, з якою пов’язана

головна справа життя гірничого інженера, входить до складу промислового

району Кривого Рогу. Поховали М.Ф. Шимановського в Єлисаветграді на

католицькому цвинтарі 14 січня 1905 року.

Та хоч як там було, але саме Шимановського слід вважати піонером роз-

робки родовищ бурого вугілля в Єлисаветграді, а не Ігоря Тамма, що, як

стверджують наші краєзнавці, у 1919 році у газетних публікаціях закликав

до створення видобувного підприємства. Перший видобуток вугілля від-

бувся буцімто у 1921 році, однак далі справа не пішла. По-справжньому це

сталося 1 вересня 1930 року, коли була введена в експлуатацію шахта буро-

го вугілля «Піонер» на Балашівці; в червні 1932 р. – шахта «Піонер-біс», а

в кінці 1932 р. – фабрика брикетування бурого вугілля. Про те, коли їх за-

крили, інформація відсутня або, точніше кажучи, відшукати її мені не вда-

лося. Закрили кіровоградські шахти, очевидно, після 1948 року. Принаймні

цього року, як повідомляла газета «Кіровоградська правда», підприємство

ще успішно працювало.

Мартін Шимановський з 1886 року займав надзвичайно відповідальну

посаду відповідального і уповноваженого в Росії директора-розпорядника

«Акціонерного товариства Криворізьких залізних руд» – компанії з фран-

цузьким капіталом, що виникла у 1880 році завдяки невтомній діяльності

відомого громадського діяча Катеринославської губернії Олександра Ми-

колайовича Поля.

У 1892 році під безпосереднім керівництвом Мартіна Шимановського

стало до ладу перше металургійне підприємство в Криворізькому регіоні

146

Гірничий інженер та фотограф

– Гданцівський чавуноливарний завод. За два роки було побудовано три

доменні печі висотою 18 метрів і добовою потужністю 4 тисячі пудів кожна.

Відкрилися зразково обладнані електростанція та лікарня. Завод був з’єд-

наний під’їзною колією з Катерининською залізницею. На початок ХХ сто-

ліття Гданцівський чавуноливарний завод перетворився в одне з найпо-

тужніших підприємств Півдня Російської імперії з щорічною виплавкою

чавуну понад 3 млн пудів.

Навколо заводу за сприяння директора-розпорядника виникло малень-

ке містечко з багатоквартирних будинків для робітників та інженерів, з яко-

го й постало місто Кривий Ріг.

Спорудження Гданцівсько-

го чавуноливарного заводу

було настільки видатною по-

дією, що у 1899 році у Німеч-

чині був виданий унікальний

фотоальбом «Krivoi-Rog-

Gdantzefka», чи не єдиний

примірник якого зберігається

у фондах Національної бібліо-

теки Франції. Нині з ним мож-

на познайомитися в Інтернеті

на сайті Кривого Рогу. Найбільша несподіванка для нас у тому, хто автор

чудових світлин, що знайомлять з панорамними знімками кар’єрів, архі-

тектурою промбудівель, з виробництвом, видами й типами людей тощо.

В анотації по-справжньому сенсаційна для нас інформація: «Двадцать пять

уникальных фотографий конца позапрошлого века выполнены известным

фотографом из Елисаветграда Эммануилом Рафаиловичем Плетцером».

А цього року стараннями криворізького краєзнавця Ігоря Рукавіцина

світ побачила книжка про історію Кривого Рогу «Géologie de Krivoї-Rog et

de Kertsch. Production sidérurgique de la Russie méridionale». «Железоруд-

ное Криворожье на рубеже ХІХ-ХХ веков: европейский взгляд», написана

115 років тому французом Жюлем Кордевинером і перекладена на росій-

ську мову ректором Криворізького національного університету, доктором

технічних наук, професором Миколою Ступником. У передмові зазначено:

«Кроме 19 оригинальных репродукций снимков елисаветградского фото-

графа Эммануила Плетцера, книжка дополнена 15-ю его же фотографиями,

большинство из которых ранее не публиковались…».

Можна лише подивуватися, як йому вдалося передати розмах та гран-

діозність спорудження заводу. Адже робити пейзажні знімки у ті часи було

непросто. Фотоапарат зі штативом був важкий і громіздкий. В окремому

ящику доводилося носити ретельно упаковані скляні пластинки й неве-

147

Гірничий інженер та фотограф

лику похідну фотолабораторію. Еммануїл Плетцер блискуче впорався із

завданням, створивши справжні шедеври фотомистецтва, які хочеться роз-

глядати й розглядати.

Надзвичайно прикро, але відомості про видатного фотомайстра майже

відсутні. Чималенька колекція ліричних світлин Еммануїла Плетцера, ви-

конаних у жанрі кабінет-фото, представлена в галереї «Єлисаветград». Це

салонні портрети чоловіків, жінок, дітей, цілих родин. Такі фото виготовля-

лися й у інших єлисаветградських ательє. А от у «криворізькій» серії світ-

лин надзвичайно високої якості та складності Плетцер постає як майстер

натурних фотозйомок, епічного фото.

На звороті паспарту – вишукані віньєтки з написом: «Фотография

Эм. Плетцера. Елисаветградъ. Дворцовая улица. д. Перимонда». Безумов-

но, Еммануїл Плетцер належав до найбільш успішних фотографів нашого

міста. З архівних джерел відомо, що, приміром, у 1915 році в його ательє

працювали три фотографи, які зробили за рік 4 тисячі знімків на суму 4 000

рублів. Власник фотоательє навіть звертався в міську управу з проханням

дозволити йому розміщення рекламних вітрин зі зразками своєї продукції

на центральних вулицях міста (Великій Перспективній та Дворцовій). Тож

не дивно, що саме Еммануїлу Плетцеру доручили виконання такого склад-

ного завдання.

Таким чином, два єлисаветградці посіли надзвичайно поважне місце в

історії Кривого Рогу. Гірничий інженер Мартін Шимановський споруджен-

ням Гданцівського чавуноливарного заводу започаткував місто металургів,

а фотограф Еммануїл Плетцер у своїх світлинах увічнив, як це відбувалося.

148

СЕРПЕНЬ

1 (1919) — 100  років тому народився ( м. Єлисаветград)

1

Болеслав Адамович Буяльський  (1919-2009),   літе-

ратурознавець і педагог. Учасник Другої світової війни, мав

бойові нагороди. У 1945 закінчив Вінницький педагогічний

інститут, де до 1993 викладав курси античної і зарубіж-

ної літератури. У 1993-1996 – професор кафедри культури

Вінницького технічного університету. Дослідження присвячені методиці вивчення

української та російської літератури в школі. Кандидат філологічних наук (1953).

Автор популярних посібників: «Выразительное чтение» (1963), «Поезія усного

слова» (1969, 1990), «Курс на мастерство» (1970, 1974), «Искусство выразитель-

ного чтения» (1986) та ін. У 2009 Вінницька обласна універсальна наукова бібліоте-

ка підготувала бібліографічний опис «Таємниця живого слова Б.А. Буяльського».

4 (1944) — 75 років тому народився ( м. Кіровоград) Анато-

4

лій Йосипович Григор’єв,  педагог, дефектолог, реабі-

літолог, журналіст, поет (псевдонім Анатолій ГАЙ).  У 1972

закінчив історичний факультет Полтавського державного

педагогічного інституту ім. В.Г. Короленка, у 1983 – з від-

знакою дефектологічний факультет Київського державного

педагогічного інституту ім. М. Горького.  Тривалий час працював у Кіровоградській

СШ № 1. З 2000 — у Кіровоградському державному педагогічному університеті

ім. В.К. Винниченка. Кандидат педагогічних наук (1989), професор (2000) кафедри

медико-біологічних основ і фізичної реабілітації. Створив власну наукову шко-

лу з цієї тематики. Автор 16 монографій та посібників, підготував 8 кандидатів

наук, видав 12 наукових збірників з проблем соціальної освіти, валеології і сис-

тем оздоровлення людини. Монографія «Аномалії розвитку дітей» включена до

фондів бібліотеки Конгресу США. За його редакцією з 2006 розпочато 10-томне

видання першої у світі «Енциклопедії фізичної реабілітації». Тривалий час пра-

цював власкором газети «Демократична Україна» по Кіровоградській області.

Автор збірок поезій: «Криниця в центрі України» (1997), «Зоряне латаття» (2005),

«А джерело дзвенить…» (2009) та ін. У 2009 відзначений державною нагородою

– орденом «За заслуги» III ст. Заслужений працівник освіти України (1995).

6 (1949) — 70 років тому народився ( Тернопільська область) Віктор Васильович

Френчко, скульптор. Після закінчення з відзнакою скульптурного факультету

Київського державного художнього інституту (майстерня академіка М.Г. Лисенка)

живе і працює в Кіровограді, де створив велику кількість робіт у різних жанрах:

скульптурних композицій, бюстів, пам’ятників, пам’ятних знаків.  Для обласного

149

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

товариства охорони пам’яток історії та культури в останні роки

6

створив понад 30 меморіальних дощок: Арсенію Тарковському,

Юлію Мейтусу, Семену Тютюшкіну, Миколі Смоленчуку, Наталії

Ленгауер, Генріху Нейгаузу, Каролю Шимановському, Євгену

Маланюку, Валерію Гончаренку, Юрію Луцкевичу, Самуїлу

Вайсенбергу та ін. Автор пам’ятників захисникам правопорядку,

чорнобильцям, козаку Головку — засновнику с. Головківка Олександрійського району, сте-

ли Надії Тарковській та ін. У творчій співдружності з Аркадієм Мацієвським (1931-2006)

створені пам’ятники героям-Червонозорівцям та Козаку — захиснику Вітчизни (отама-

ну Сірку) у селі Торговиця Новоархангельського району.  Учасник багатьох республі-

канських та обласних художніх виставок. Член Національної спілки художників

України (2012).  Лауреат обласної мистецької премії імені Олександра Осмьоркіна (2009).

8 (1929) — 90 років тому народився ( с. Городище Менського

8

району на Чернігівщині)  Олексій Прокопович Довгий

(1929-2017), поет і перекладач. У 1957 закінчив Харківський

сільськогосподарський інститут, у 1963 – Вищу пар-

тійну школу в Києві.  Деякий час у молодості працював на

Кіровоградщині, зокрема в Устинівському, де народився син

Станіслав Довгий, та Долинському районах. Перебування на Долинщині увічнено у віршах

«Мертве» і «Долинка» та інших, що увійшли до збірки «Пора конвалій»:

Чебрецями й материнкою

дні осінні одцвіли,

і над тихою Долинкою

дикі бджоли одгули.

Працював у видавництвах «Дніпро» (1964-1966), «Музична Україна» (1967-1970),

«Молодь» (1970-1980). З 1961 по 2007 надруковано 26 книжок поезій. Низку його

віршів покладено на музику. Окремі збірки вийшли у перекладах у Чорногорії,

Македонії та Грузії. Сам перекладав твори поетів союзних республік СРСР. Член

Спілки письменників УРСР (1971). Заслужений діяч мистецтв України (2006).

10 (1884) — 135  років тому народилася ( м. Миколаїв)

10

Наталія Андріївна Лисенко (1884-1968), артистка теа-

тру, зірка німого кіно.  Дочка лікаря Андрія Віталійовича Лисенка

(брата композитора Миколи Лисенка), який тривалий час (з 1884

по 1905) працював у Знам’янці завідувачем залізничної лікарні.

Там і минули дитинство та юність Наталки. Свою першу роль (Катря

— за п’єсою «Не судилось» М. Старицького) зіграла у 1898 році в аматорському музич-

но-драматичному гуртку, створеному батьком у Знам’янці. З 1901 грала в МХТ, театрі

150

Пам’ятні дати серпня

Корша (Москва), 1909-1912 – в Театрі «Соловцов» (Київ). У кіно – з 1915. Основні

фільми: «Катюша Маслова» (1915), «Без вини винуваті» (1916), «Отець Сергій»

(1918), «Куліси екрана», «Голгофа жінки», «Німий страж» та ін. До 1920 знялася

більш як у 40 фільмах. У 1920 з чоловіком І. Мозжухіним емігрувала до Франції,

де продовжувала зніматись у фільмах знаменитого кінорежисера Я. Протазанова

(«Минають тіні», «Кін» та ін.). Загалом знялася у 30 фільмах, що мали успіх.

Кар’єра у звуковому кіно не склалася через «неистребимый малорусcкий акцент».

11 (1854) — 165 років тому народився Володимир

11

Миколайович Петерс (Камнєв) (1854-1938), вій-

ськовий діяч. Закінчив Петербурзьку військову гімна-

зію, Миколаївське кавалерійське училище та Академію

Гене рального  штабу.   З 1910 по 1914 — начальник Єлисавет-

градського кавалерійського училища, генерал-майор. Був головою

«Товариства взаємодопомоги колишніх юнкерів ЄКУ», заснованого

у 1913. Учасник Першої світової війни, командував бригадою.

Тоді ж, враховуючи антинімецькі настрої в Росії, змінив прізвище на Камнєв (точніше —

переклав його на російську мову). Дочка вийшла заміж за випускника Єлисаветградської

гімназії Г. Лангемака, винахідника «катюші». У 1914, коли Петерс залишав ЄКУ, товариші

по службі подарували йому пам’ятний жетон у вигляді книжечки із золота з вигравійовани-

ми прізвищами. У 1916 тимчасово виконував обов’язки начальника Імператорської

Миколаївської військової академії. Після 1917 служив радянській владі. Був

начальником курсів, навчав червоних командирів військовому мистецтву.

Репресований і розстріляний. Фото Петерса з дружиною – з книжки Олександра

Глушка «Неизвестный Лангемак. Конструктор «Катюш» (Москва, 2012).

13 (1899) — 110 років тому народився ( м. Єлисаветград)

13

Бернард Ілліч Ярроу (справжнє прізвище Ярошевич)

(1899-1973), співробітник ЦРУ.  Навчався в Єлисаветградській

гімназії.  Вступив до Новоросійського університету в Одесі,

але пробув у ньому недовго. Емігрувавши до Польщі, про-

довжив навчання у Краківському університеті. З 1922 жив

у США. У 1928 закінчив юридичний факультет Колумбійського університету. До

1937-го займався юридичною практикою в Нью-Йорку. З 1938 по 1942 – помічник

окружного прокурора Нью-Йорка. У 1942 вступив на службу до щойно створеного

Управління стратегічних служб (УСС), попередника Центрального Розвідувального

Управління (ЦРУ) США. Був спеціальним помічником начальника УСС генерала

Вільяма Донована (1883-1959), якого називають «батьком американської розвід-

ки», «батьком ЦРУ». Під час Другої світової війни з 1942 по 1945 виконував розві-

дувальну місію в Югославії щодо формування майбутнього уряду цієї країни. У квіт-

151

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

ні-червні 1945 був членом американської делегації на установчій конференції ООН у

Сан-Франциско. З 1945 по 1952 працював у юридичній фірмі Салліван і Кромвель.

Став одним із засновників радіостанції «Вільна Європа» («Радіо «Свобода») (1952),

її віце-головою (1954-1957) та старшим віце-головою (1957-1972). Некролог опу-

блікувала газета «Нью-Йорк Таймс» 26.05.1973. Син Пітер Ярроу (1938 року народ-

ження) – всесвітньо відомий музикант і громадський діяч. Під час відвідин України

(2010, 2011 та 2013) з освітньо-виховним проектом «Не смійся з мене» в одному

з інтерв’ю підкреслив:  «Мої батьки народилися в Єлисаветграді — тепер це Кіровоград…

Якби я народився тут, мене б звали Петро Ярошевич» (на знімку).

13 (1979) — 40  років тому народився ( смт Компаніївка)

13

Артем Сергійович Ситник, правознавець. У 2001

з відзнакою закінчив Національну юридичну академію

України ім. Ярослава Мудрого.  З 2001 по 2003 — помічник про-

курора, слідчий, старший слідчий Ленінського району Кіровограда.

У 2004-2008 — старший слідчий, в. о. керівника слідчого відділу,

керівник слідчого відділу прокуратури Кіровоградської області.  У 2008-2011 – началь-

ник слідчого відділу прокуратури Київської області. З 2011 до 16.04.2015 мав ад-

вокатську практику в адвокатській фірмі «Юридичні гарантії», обіймаючи посаду

керуючого партнера. У березні 2015 був одним із чотирьох основних претенден-

тів на посаду директора Національного антикорупційного бюро України (НАБУ),

пройшовши всі етапи конкурсу. З 16.04.2015 – перший директор НАБУ.

14 (1904) — 115  років тому народився ( с. Тернівка Ново ар-

14

хан гельського  району) Анатолій Софронович Коверга

(1904-1989),  природознавець. Закінчив Ленінград ський уні-

верситет, кандидат біологічних наук (1939). З 1939 по 1989

– директор Нікітського ботанічного саду в Криму. У роки

Другої світової війни організував експедиції зі збирання

лікарської сировини, з якої виготовлено мільйони доз рятівних медпрепаратів.

Після війни домігся повернення в Україну з Німеччини унікального гербарію

кримської флори. Разом зі своїми учнями вивів 27 нових цінних сортів півден-

них і субтропічних плодів, які нині культивуються на півдні України, в Молдові та

на Кавказі. Перетворив Нікітський ботанічний сад в один з найбільших у Європі:

понад 1700 видів рослин, понад 30 тисяч дерев і чагарників. Помер на своєму

робочому місці, у ботанічному саду. Лауреат Державної премії СРСР (1952).

14 (1904) — 115  років тому народився ( м. Бобруйськ, Білорусія)  Микола

Ксенофонтович Анкудінов, хореограф, балетмейстер. У 1928 закінчив

Київську державну хореографічну студію, якою керував Ростислав Захаров (зго-

152

Пам’ятні дати серпня

дом відомий балетмейстер, народний артист СРСР, профе-

14

сор, доктор мистецтвознавства).  З 1929 по 1941 працював у

Кіровограді керівником танцювального гуртка Палацу піонерів та

школярів, очолював балетний колектив Палацу культури «Металіст»

заводу «Червона зірка». Одним з перших в Україні здійснив поста-

новку опери «Кіт у чоботях», в якій діти співали й танцювали у су-

проводі оркестру та хору. Зі своїм колективом здійснив постановку балетів: «Червоний мак»

Р. Глієра, «Бахчисарайський фонтан» Б. Асаф’єва, «Вальпургієва ніч» Ш. Гуно, «Половецькі

танці» О. Бородіна та ін.  Учасник Другої світової війни. Майор запасу, нагородже-

ний двома орденами Червоної зірки та ін.  Після війни керував у Кіровограді балетною

студією, працював балетмейстером в українському театрі ім. М.Л. Кропивницького, театрі

російської драми ім. С.М. Кірова, керівником місцевих танцювальних колективів.

14 (1934) — 85  років тому народився ( с. Телятин

14

Люблінського воєводства, Польща) Михайло Васильович

Гіляровський,  режисер. У 1960 закінчив Київський ін-

ститут театрального мистецтва. Відтоді працював у театрах

Чернігова, Ніжина, Дрогобича, Львова, Києва, Москви.

У 1972-1976 – головний режисер Київського театру драми і

комедії.  З 1976 по 1979 — головний режисер Кіровоградського обласного українського

музично-драматичного театру імені Марка Кропивницького, здійснив у ньому постановку

вистав: «Дума про Сухомлинського» (1977), «Соловейко-Сольвейг» (1979) І. Драча, «Хрест

життя» М. Старицького (1978).  У 1981-1985 – режисер Харківського російсько-

го драматичного театру ім. О.С. Пушкіна. У 1989 організував і очолив драма-

тичний колектив «Блакитна троянда» при Українському фонді культури (Київ).

Заслужений діяч мистецтв УРСР (1969).

15 (1869) — 150  років тому народився ( Єлисаветградський повіт)  Аркадій

Іпполитович Келеповський (1869-1925), юрист, державний діяч.  У Єлисавет-

градському повіті його матері у 1902 належало 3000 десятин землі та кам’яний будинок у

Єлисаветграді. У 1890 закінчив юридичний факультет Московського університету.

З 1890 по 1904 служив чиновником для особливих доручень при Московському

губернаторі.  У вересні 1895 Єлисаветградським повітовим земським зібранням обраний

почесним мировим суддею, переобирався декілька разів. У 1897 брав участь у проведен-

ні Всеросійського перепису населення в якості завідуючого дільницею. Був стар-

шим інспектором у справах преси та друку. Безпосередньо причетний до першої

публікації сумнозвісної книжки «Протоколи сіонських мудреців» (1897). З 1905

по 1916 призначався Уфімським та Владимирським віце-губернатором, губернато-

ром Ліфляндії, Любліна та Пскова. З червня 1916 по березень 1917 – Харківський

губернатор, останній в історії Харківщини. З 1921 – в еміграції у Королівстві Сербів, 153

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

Хорватів та Словенців, був головою російської колонії.  Членом Державної Думи Росії

був його рідний брат Сергій Іпполитович Келеповський (1873-1928).

16 (1879) — 140 років тому народився ( м. Путивль Курської об-

16

ласті) Олександр Іванович Мєщанінов (1879-1969),

лікар. У 1904 закінчив медичний факультет Київського уні-

верситету, брав участь у російсько-японській війні.  Після

демобілізації три роки працював ординатором у лікарні Св. Анни

Товариства Червоного Хреста в Єлисаветграді. Потім перейшов на

самостійну роботу хірургом у село Петрове, а звідти у повітову лікарню м. Олександрії.

Працюючи у Петрівській земській лікарні, влаштував у ній водопровід, каналізацію та

водяне опалення. За час роботи в Олександрійському та Єлисаветградському земствах

підготував понад тридцять сестер милосердя, написав 15 праць з актуальних питань ме-

дицини й хірургії. В Олександрії був організатором і головою Олександрійського науково-

го медичного товариства. Виконав багато операцій на шлунково-кишковому тракті.

Свій оригінальний метод лікування узагальнив у доповіді на Всеросійському

з’їзді хірургів, надрукував у фаховому журналі. З 1919 по 1957 працював у

Харківському інституті удосконалення лікарів на посаді завідувача кафедри, де

підготував понад 500 фахівців. Автор близько 100 наукових праць. Професор

(1935), доктор медичних наук (1936). У роки окупації Харкова під час Другої

світової війни брав участь в організації спеціального лазарету у таборі для вій-

ськовополонених, врятувавши сотні життів. Ім’ям професора названо провулок

у Харкові, де розташована лікарня № 9, а лікарні швидкої невідкладної допомоги

в день її відкриття 20.05.1977 присвоєно ім’я О. Мещанінова.

19 (1959) — 60 років тому народився ( Тернопільська область)

19

Василь Михайлович Ожоган,  мовознавець. У 1982

закінчив філологічний факультет Одеського державного уні-

верситету ім. І.І. Мечникова . З 1983 по 2004 жив у Кіровограді;

викладав у КДПІ ім. О.С. Пушкіна (КДПУ ім. В.К. Винниченка, нині

Центральноукраїнський державний педагогічний університет іме-

ні В.К. Винниченка). Доктор філогічних наук (1999), професор кафедри української мови

(2001). З 1998 по 2003 — декан філологічного факультету. У 2003-2004 — проректор

з науково-педагогічної та виховної роботи КДПУ ім. В.К.Винниченка. Досліджує питан-

ня функціональної граматики. Автор монографії «Займенникові слова у грама-

тичній структурі сучасної української мови» (1997) та багатьох інших наукових

праць. Член координаційної ради з питань мовознавства Національної академії

наук України. Відповідальний редактор наукового збірника «Актуальні пробле-

ми граматики». З 2004 – віце-президент Національного університету «Києво-

Могилянська академія» з навчальної роботи, нині з науково-педагогічної роботи.

154

Пам’ятні дати серпня

20 (1874) — 145 років тому народився Олександр

20

Василь ович  Дорошкевич  (1874-1919), військовий діяч.

Закінчив 2-й Московський кадетський корпус, Олександ-

рівське військове училище (1895), Миколаївську академію

Генерального штабу за 1-м розрядом (1904). Брав участь у

російсько-японській війні. Згодом служив на штабових по-

садах у Варшавській, Віленській та Приамурській військових округах . З 01.09.1911

до 1914 — викладач Єлисаветградського кавалерійського училища, полковник (1912).

Сім’я жила в Єлисаветграді до 1918.  Учасник Першої світової війни. З 27.06.1917 –

генерал-майор, начальник: штабу XXXI армійського корпусу, з листопада 1917 –

фактичний його командувач. Нагороджений Георгіївською зброєю (10.04.1917) та

іншими бойовими відзнаками. З 17.04.1918 – командувач Чернігівського корпусу

Армії УНР, згодом – Армії Української Держави. Генерал-хорунжий. Після початку

протигетьманського повстання був заарештований отаманом Палієм, командува-

чем військ Директорії на Чернігівщині. Утримувався у чернігівській в’язниці. Після

захоплення Чернігова червоними розстріляний більшовиками у в’язниці.

20 (1919) — 100 років тому народився ( с. Ольгівка Новгород-

20

ківського району)  Євмен Михайлович Доломан (1919-2006),  поет і прозаїк.   Навчався в Одеському індустріаль-

ному технікумі та Харківському університеті (1938-1941).

Учасник Другої світової війни. Друкуватися почав з 1937.

Працював у редакції журналу «Дніпро» (з 1951 по 1968),

згодом – у Держкомвидаві, директором Українського відділення Літфонду СРСР

(1981-1985). Автор 13 поетичних збірок; книжок оповідань «Серце – не камінь»

(1959), «Васько да Гама» (1965), трилогії «На безіменній висоті» (1971), роману

«Випробування вірності» (1976), книжки для дітей «Проліски прагнуть сонця»

(1985) та інших творів. Переважна більшість поетичних та прозових творів при-

свячені темі Другої світової. війни. Окремі твори перекладено білоруською, ві-

рменською, чеською, угорською мовами. Член Спілки письменників УРСР (1951).

22 (1919) — 100  років тому народився  ( с. Спаське, нині у

22

складі с. Березівки Маловисківського району)  Олександр

Давидович Моторний (1919-1977),  педагог і письмен-

ник.  Закінчив історичний факультет Київського державно-

го університету імені Тараса Шевченка.  Працював учителем

української мови та літератури, директором середньої школи у

с. Березівка. Учасник Другої світової війни. Друкувався в газеті «Радянська осві-

та».  Написав книжку «Щедре серце» (1963) про діяльність директора Богданівської СШ

Знам’янського району І.Г. Ткаченка. Автор п’єси «Свіжий вітер» (1958); збірки гумо-

155

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

ресок «Слизьке масло» (1961); нарисів та оповідань «Степові світанки» (у спі-

вавторстві, 1962), «Степовий велет» (1966); повісті «Горлиця з яблуневого саду»

(1973). Член Спілки письменників УРСР (1962).

22 (1939) — 80 років тому народилася Людмила Яківна

22

Чижова ( с. Піщаний Брід Добровеличківського району), поете-

са, дитяча письменниця. У 1959 закінчила Мигіївський тех-

нікум-радгосп, що у Первомайському районі Миколаївської

області (отримала диплом агронома), у 1975 – Київський

державний інститут культури. Працювала директором

Щербанівського та Дорошівського Будинків культури Вознесенського району на

Миколаївщині. З 1978 – заступник директора обласного Будинку художньої твор-

чості працівників освіти. Друкується з 1963. Автор 20 збірок поезій: «Бабусина каз-

ка» (1994), «Води живої джерело» (1994), «День пророка Наума» (1995), «Окраса

життя» (1996), «Ода матері» (1997), «Казка на канікулах» (2001), «Новорічна казка»

(2002), «Із глибини народної криниці» (2003), «Звідки осінь починається» (2004),

«Казка дідуся Гната» (2004), «Русалка Степова» (2006), «Світле свято Миколая»

(2007), «Гороскопи, зодіаки – року кожного ознаки» (2008), «Скриня казок» (2009)

та ін. Близько 30-ти віршів було покладено на музику. Лауреат обласної премії іме-

ні Миколи Аркаса (2000). Член Національної спілки письменників України (2007).

23 (1894) — 125 років тому народився ( м. Олександрія)

23

Шолом Секунда (Шлойме Абрамович Секунда)

(1894-1974), американський композитор єврейського по-

ходження. З 1907 мешкав у США. Закінчив музичну школу,

брав приватні уроки у відомого музиканта Е. Блоха; згодом

навчався у Колумбійському університеті. Перший музичний

спектакль (спільно з С. Шмулевичем) поставив у 1914. У 1920-1940-х – музичний

директор єврейських театрів Філадельфії, Сент-Луїса та ін. З 1950 по 1961 пра-

цював музичним директором Бруклінського єврейського центру. З 1967 викладав

музикознавство у Нью-Йоркському університеті. Творча спадщина вражає: понад

60 мюзиклів, 7 оперет, майже 100 літургійних творів, музика до багатьох кінофіль-

мів, понад 1000 естрадних пісень. На мелодію до пісні «My Yiddishe meydele» («Моя

єврейська дівчина») (1922) хтось із російських емігрантів написав оригінальний

текст, внаслідок чого з’явилася одна з найпопулярніших російських пісень «Москва

златоглавая». Ще одна пісня «Бай мір бісту шейн» («Для мене ти найвродливіша»),

створена в 1932, визнана кращою мелодією ХХ ст.; перекладена на 80 мов.

23 (1899) — 120  років тому народився ( м. Єлисаветград)  Лаврентій

Семенович Жаренко (псевдонім Жей) (1899-1977), живописець і графік.

156

Пам’ятні дати серпня

Учасник Другої світової війни, мав бойові нагороди.

23

Навчався в Одеському художньому училищі (1934-1938) у

Д. Крайнєва, О. Шовкуненка, Л. Мучника. Учасник виставок

з 1935. Виконував переважно пейзажі у техніці акварелі.

Твори експонувалися в Марселі (1973). Персональні ви-

ставки влаштовувались в Одесі (1964), Миколаєві (1965),

Херсоні (1969). Викладав в Одеському художньому училищі (1938-1944, 1945-

1949). Член Спілки художників Ураїни (1946). Роботи зберігаються в Одеському,

Миколаївському, Луганському, Херсонському художніх музеях.  П’ять своїх робіт

заповів Кіровоградській картинній галереї.

23 (1924) — 95 років тому народився ( м. Єлисаветград)

23

Тихін Олексійович Непомнящий (1924-1997), кі-

нодраматург, прозаїк. У 1949 закінчив сценарний факультет

ВДІКа (майстерня Є.І. Габриловича). У кіно з 1947. Автор

сценаріїв науково-популярних і документальних філь-

мів: «На подъёме» (1957), «Дмитрий Шостакович» (1965),

«Ритмы революции» (1968), «Возрождение» (1967, Ломоносовська премія,

1968), «Расскажи о доме своём» (1975-1976), кінотриптиха «Советский Союз»

(1982-1984); художніх стрічок: «До завтра» (1964), «Мировой парень» (1972)

та ін. Автор повістей: «Бумеранг Зорича», «Казуаль», «Завтрашняя погода».

Заслужений працівник культури РРФСР (1984).

25 (1889) — 130 років тому народився ( с. Глодоси

25

Новоукраїнського району)  Фотій Минович Мелешко

(1889-1970), письменник (драматург, прозаїк, мемуарист)

і громадський діяч. У революційному русі з 17 років, за що

три роки (з 1910 по 1913) перебував у засланні. У 1913 був

делегатом Всеукраїнського з’їзду кооператорів, на якому

познайомився з основоположником українського кооперативного руху Миколою

Левитським. Учасник Першої світовї війни, нагороджений Георгіївським хрестом.

Активний учасник визвольних змагань доби УНР на Єлисаветградщині. Повстанський

отаман. Командував 5-ю селянською Глодоською дивізією,  отримав військове звання

майора армії УНР. Учасник Першого Зимового походу, нагороджений Залізним

Хрестом. З 1921 – в еміграції (Чехія, Німеччина, США). Закінчив Празький уні-

верситет, отримав звання доктора філософії. Працював учителем в українських

школах. Автор таких творів: епопеї з селянського життя «Три покоління», драм

«Понад Дніпром», «Останній», «Трьома шляхами»; оповідань, новел, історичних

мемуарів («Участь глодосян у визвольній боротьбі 1905-1920 років», «Українські

січові стрільці на Єлисаветградщині» та ін.).

157

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

25 (1919) — 100 років тому народився ( м. Єлисаветград)

25

Олександр Васильович Повєрєнний (1919-1981),

військовий діяч.  У 1939 закінчив технікум у Кіровограді. До

серпня 1941 працював на заводі «Червона Зірка». У вересні

1943 першим з артилеристів полку досяг правого берега

Дніпра. Із своєї гармати знищив 17 танків, 7 автомашин з

боєприпасами і живою силою, 4 кулеметні точки та мінометну батарею. Воював

на Криворізькому і  Кіровоградському напрямках, визволяв села і міста Молдавії.

Після війни працював на Оренбурзькому верстатобудівному заводі. Герой

Радянського Союзу (1943).

25 (1959) — 60 років тому народився ( м. Макіївка Донецької

25

області)  Василь Вікторович Білошапка,  краєзна-

вець і журналіст.  Пращури по материнській лінії походять із сіл

Бовтишка та Івангород Олександрівського району.  У 1982 закін-

чив Ворошиловградський державний педагогічний інститут.

Відтоді мешкає в смт Олександрівка. Працював учителем

Олександрівської СШ № 1, відповідальним секретарем районної газети «Вперед»,

власним кореспондентом обласної газети «Народне слово», директором держав-

ного музею історії Олександрівського району. Нині – головний зберігач фондів

Олександрівського районного краєзнавчого музею. Досліджував життя і діяльність

видатних особистостей, пов’язаних з олександрівським районом: Л. Мацієвича,

М. Грабовського, І. Фундуклея, родини Раєвських та ін. Один із засновників кім-

нати-музею Лева Мацієвича в Олександрівці. У співавторстві з Борисом Кузиком

видав книжки; «Олександрівка. Погляд крізь віки» (2001), «Олександрівський ме-

ридіан: люди, події, час» (2003), «У плині часу. Енциклопедія Олександрівщини»

(2002), двотомник «Кіровоградщина: історія та сучасність центру України» (2005)

та ін. Член Українського геральдичного товариства, автор і співавтор гербів і прапо-

рів Олександрівського району, селища Олександрівки та сіл Антонівки, Бовтишки,

Трилісів. Член Всеукраїнської творчої спілки «Конгрес літераторів України» ( 2008)

та обласного літературного об’єднання «Степ» (2010).  Лауреат обласної краєзнавчої

премії імені Володимира Ястребова (2002). Лауреат обласної премії у галузі геральдики та

вексилології імені Якова Паученка (2005).

28 (1954) — 65 років тому народився ( м. Новоукраїнка)

28

Олександр Вікторович Андріяш, фізик, фахівець

у галузі створення озброєнь та військової техніки.  Син Героя

Соціалістичної Праці В.С. Андріяша. Випускник Новоукраїнської СШ

№ 6 (1971).  У 1977 з відзнакою закінчив Московський інженер-

но-фізичний інститут (МІФІ) за спеціальністю «Теоретична

158

Пам’ятні дати серпня

ядерна фізика». З 1976 по 2009 працював у РФЯЦ-ВНДІТФ (Російський феде-

ральний ядерний центр – Всеросійський науково-дослідний інститут технічної

фізики), який був створений в 1955 для ведення робіт з удосконалення систем

ядерної зброї (м. Снєжинськ Челябінської області). У 2000-2009 – перший заступ-

ник наукового керівника Центру. Доктор фізико-математичних наук (2000). Автор

понад 100 наукових праць. З 2009 працює у Всеросійському науково-дослідному

інституті автоматики Державної корпорації з ядерної енергії «Росатом». З 2011 –

науковий керівник. Лауреат Державної премії Росії (2000). Лауреат премії Уряду

РФ за участь у розробці та запровадженні в серійне виробництво спеціалізованого

термоядерного заряду (2008). Заслужений діяч науки Російської Федерації (2006).

30 (1894) — 125 років тому народився ( м. Єлисаветград)  Олександр

Маркович Петров (1894-1956, Париж, пох. на клад. Сент-Женевьєв-де-Буа),

військовий і громадський діяч. Закінчив Олександрівське військове училище,

Механіко-технічне училище й Телавську школу прапорщиків. Учасник Першої

світової та громадянської воєн. Служив у Дроздовському стрілецькому полку,

брав участь у 1-му Кубанському («Льодовому») поході, капітан. Евакуювався у

1920 в Галліполі. В еміграції у Франції жив у Парижі. Закінчив Зарубіжні вищі

військово-наукові курси генерал-лейтенанта М.М. Головіна (імператорської

Академії Генерального штабу в еміграції), згодом викладав на них. Член 1-го

Відділу Російського загальновійськового союзу, Товариства галліполійців,

Об’єднання дроздовців у Франції, Спілки російських військових інвалідів. У 1938-

1939 співпрацював з журналом «Армия и Флот» (автор публікацій про організа-

цію саперних військ).

31 (1939) — 80 років тому народився ( с. Нова Поляна Знам’янського району) Віктор Іванович Михайлов ський,  дипломат. У 1961 закінчив Кивський

державний університет імені Тараса Шевченка, у 1977 – Дипломатичну академію

МЗС СРСР. Кандидат економічних наук (1967). З 1961 по 1968 на викладацькій

роботі. У 1977-1984 – радник Посольства СРСР у Лаосі. Дипломатичний ранг –

Надзвичайний і Повноважний Посол України (1999). Автор понад 60 наукових

праць з питань міжнародних відносин та економічного співробітництва. З 1997

по 2003 – Надзвичайний і Повноважний Посол України в Латвійській Республіці.

Нагороджений орденом «За заслуги» III ст. (1999).  Прикметно, що з 2011 по 2015

Надзвичайним і Повноважним Послом України в Латвії був уродженець Кіровограда

Валерій Тимофійович Жовтенко.

1.08.1879 (140 років тому) – В Єлисаветграді відбувся концерт артистки імпера-

торських театрів Д. Леонової і композитора М. Мусоргського.

159

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

7.08.1884 (135 років тому) – Професор Володимир Антонович провів археоло-

гічні розкопки декількох курганів поблизу фортеці Св. Єлисавети.

16.08.1959 (60 років тому) – В Олександрії здано в експлуатацію перший у

Радянському Союзі завод гірничого воску.

18.08.1874 (145 років тому) – Початок гастролей у Єлисаветграді оперної тру-

пи, у складі якої виступав видатний оперний співак Федір Стравинський. Тут

він уперше в своїй кар’єрі виконав партію Мельника в опері Даргомижського

«Русалка». Виступи в Єлисаветграді тривали до 24 жовтня.

18.08.1919 (100 років тому) – Єлисаветград захопила Добровольча армія гене-

рала А. Денікіна.

18.08.1919 (100 років тому) – Казенний сад передано Єлисаветградській думі.

30.08.1914 (105 років тому) – У Східній Прусії після розгрому 2-ї російської

армії застрелився її командуючий, генерал О.В. Самсонов. Прах «жертви задля

врятування Парижа» його вдова розшукала на чужині і перепоховала на батьків-

щині в с. Якимівці Маловисківського району.

160

СЕРГІЙ КОЛАЧЕВСЬКИЙ:

ЛІКАР, ПІДПРИЄМЕЦЬ, НАЙВИДАТНІШИЙ

УКРАЇНСЬКИЙ БЛАГОДІЙНИК,

ЧИЙ ЗАПОВІТ НЕ БУВ ВИКОНАНИЙ

До 170-річчя від дня народження

У травні того ж 2016 року на виконання

закону про декомунізацію найдовша вулиця

Кривого Рогу – 23 лютого – була переймено-

вана на честь ще одного нашого земляка Сер-

гія Миколайовича Колачевського (1849-1911).

Поблизу цієї вулиці був розташований руд-

ник, який належав Колачевському. Його так

само, як і Мартіна Шимановського, слід вва-

жати засновником Кривого Рогу. Все життя

цієї дивовижної людини (доктора медицини,

рудопромисловця, громадського діяча та ме-

Сергій Колачевський

цената) пройшло під гаслом: «Все боїться часу,

але час боїться доброти».

Сергія Колачевського сьогодні називають «українським Нобелем, який

не відбувся». Воістину, це найтрагічніша по-

стать в історії українського благодійництва.

Свій блискучий нарис про Сергія Кола-

чевського науковий співробітник Криво-

різького міського історико-краєзнавчого

музею Олександр Мельник назвав сенса-

ційно, ефектно й, на перший погляд, про-

вокативно: «Мільярд доларів на благодій-

ність: Сергій Колачевський – Нобель пів-

дня України».

До речі, на сьогодні – це єдине джерело

про трагічну долю «українського Нобеля»,

хоча помер Сергій Колачевський у дале-

кому 1911 році. Та лише через сто з гаком

років зроблено спробу висвітлити дивовиж-

ну біографію людини, яка своїм багатством

Євгенія Володимирівна,

дружина Сергія Колачевського

хотіла поділитися й ощасливити якомога

161

Сергій Колачевський

більшу кількість людей та організацій. І ця благородна мета зазнала кра-

ху, оскільки не була виконана. Та навіть коли б вдалося здійснити задума-

не, навряд чи розпорошені кошти мали б той ефект, на який розраховував

Сергій Миколайович. Напевне, значна частина капіталу була б розкрадена

розпорядниками спадщини.

А тим часом капітал Колачевського, призначений ним на доброчинність,

у декілька разів перевищував той, який винахідник динаміту Альфред Но-

бель (1833-1896) заповів на заснування премії за найвидатніші досягнення

у галузі хімії, фізики, літератури, фізіології та медицини і за миротворчу

діяльність: 30 млн руб. проти 6,92 млн доларів. Олександр Мельник ствер-

джує, що за тогочасним курсом 30 млн рублів дорівнювали 14 млн доларів,

а за сучасним курсом – це мільярд доларів.

На превеликий жаль, і як не дивно, на сьогодні не існує ґрунтовної

наукової праці про видатну родину Колачевських, за винятком навчаль-

ного посібника (60-сторінкової брошури «Михайло Колачевський: му-

зично-педагогічна спадщина»), присвяченої молодшому братові Сергія

Миколайовича, виданої 1999 року сміховинно малим накладом – аж… 100

примірників! Її автор – професор Миколаївського педагогічного інституту,

музикознавець Євген Сергійович Федотов – зібрав в архівах унікальний

матеріал про цю родину.

Започаткував рід Колачевських в Україні уродженець Смоленської гу-

бернії, секунд-майор Федір Іванович Колачевський. У 14-річному віці він

вступив на військову службу і служив у російській армії з 1771 по 1795 рік;

брав активну участь у багатьох кампаніях проти турків, відзначився зокре-

ма під час облоги Очакова та оволодіння Бендерами. Вийшовши у відстав-

ку, Федір Колачевський одружився з Ганною Спиридонівною Манвеловою

і «…заснував понад річкою Омельничок в Олександрійському повіті два

хутірці Федорівку

(за власним ім’ям)

і Туркестанівку (на

згадку про військо-

ві походи в Тур-

кестан)».

Саме у дідовій

Федорівці (нині

Онуфріївського ра-

йону) й народився

в січні 1849 року

Сергій Миколайо-

Маєток Колачевських у Кривому Розі

вич Колачевський.

Тут і в сусідній Тур-

162

Сергій Колачевський

кестанівці пройшло його дитинство. Як свідчить довідник «Кіровоградська

область. Адміністративно-територіальний устрій» (1985), на території на-

шого краю дійсно існувало сільце Туркестанівка в Онуфріївському районі,

яке у радянські часи буцімто отримало нову назву – село Калачівка. Поду-

малося, яке несподіване для радянської влади перейменуваня населеного

пункту – на честь його колишніх власників Колачевських (Калачевських).

Хоча, як відомо, у переважній більшості випадків комунізація у топоніміці

йшла у протилежному напрямку: саме позбавлялись назв, пов’язаних з іме-

нами дворян та поміщиків, тобто представників експлуататорського класу.

Втім, ця інформація виявилась недостовірною.

Як свідчать до-

революційні дже-

рела, зокрема таке

поважне, як «Спи-

сок землевладель-

цев Александрийс-

кого уезда на 1896

рік», то це сільце

Колачевських уже

тоді мало дві наз-

ви (Туркестанівка,

Калачівка). Та й

рідне село Сер-

Рудник Колачевського

гія Колачевсько-

го Федорівка до 1917 року також мало другу назву – Калачівка. Отож ні-

якого перейменування Туркестанівки у радянські часи не відбулося. Про-

сто, аби уникнути плутанини з двома розташованими поруч Калачівками,

пожертвували назвою Туркестанівка. Щоправда, чи існує сьогодні село

Калачівка, підпорядковане Попівській сільській раді, маю великі сумніви.

Адже за даними перепису населення 2001 року в селі мешкало… 50 чоловік.

Навчався Сергій Колачевський у Кременчуцькій гімназії, блискуче за-

кінчив медичний факультет Київського університету й почав практикува-

ти в земських установах Кременчука, де вже працював його старший брат

Михайло, налагодив у місті зразкове медичне обслуговування населення.

У 1876 та 1879 роках, беручи приклад з видатного російського хірурга Ми-

коли Пирогова, двічі вирушав у складі загону Червоного Хреста на Балкани,

де допомагав повсталому болгарському народу в боротьбі за незалежність

із Туреччиною. У 1876 році Колачевський захистив докторську дисертацію.

В історію російської медицини Сергій Миколайович увійшов передусім як

хірург, що здійснив першу в Російській імперії успішну операцію резекції

шлунка.

163

Сергій Колачевський

З 1882 року Колачевський жив і працював у Одесі, зайнявши чільне

місце у громадському житті міста як лікар і культурний діяч. Його обира-

ють віце-президентом Одеського «Товариства Красних Мистецтв», членом

Одеського товариства історії та старовини, відряджають до Петербурга для

вирішення питання щодо відкриття у місті художнього училища.

А сходження до багатства, на трон «залізного короля» почалося з того,

що у посаг його дружині Євгенії Володимирівні від тітки дісталося 400 де-

сятин землі біля села Веселі Терни Верхньодніпровського повіту.

Спочатку Сергій Миколайович ніяких особливих планів стосовно

їхнього використання не виношував і здавав землю в оренду під поля та

пасовиська місцевим селянам. Та дізнавшись, що на навколишніх землях

щороку відкривають нові родовища руд, які приносять великі прибутки,

вирішив за допомогою фахівця детально обстежити свою ділянку.

У результаті пошуків у 1891 році було відкрите багатюще родовище.

Однак для початку розробок потрібні були великі кошти, яких лікар Кола-

чевський, звісно ж, не мав. І Сергій Миколайович ризикнув: під заставу ру-

доносної ділянки та зобов’язання поставок руди взяв у німецькому банку

«Дойчен Кайзер» кредит у розмірі 1,5 млн марок. Робота закипіла, вже во-

сени 1893 року приступили до видобутку руди.

У Вікіпедії читаємо, що вдалося зробити Колачевському, аби його руд-

ник процвітав: «Розуміючи, як важливо створити колектив кваліфікованих

працівників, Колачевський починає будувати велику їдальню на 1000 місць,

яка при потребі легко перетворювалась на театр. …Витрати на харчування

одного робітника складали 6-7 руб. на місяць. Колачевський був єдиним

на ті роки підприємцем, котрий взяв на себе витрати на харчування гірни-

ків. Постійні робітники переводились на відрядну систему оплати, а кова-

лям, токарям, слюсарям, машиністам встановлювалась висока, порівняно

з іншими рудниками, плата. Заробляв простий робітник від 15 до 20 руб.

на місяць, майстер – близько 25-35, інженери – до 100 руб. (у 1910 році

корова коштувала близько 5 руб.). Були ще й поденні робітники, які от-

римували 40 коп. в день і безкоштовно харчувались у другій спеціальній

їдальні. Але Сергій Колачевський у своїх новаторських пошуках підвищен-

ня рентабельності підприємства пішов далі. Побудував робітниче містечко

(по 2 квартири в будинку) та гуртожитки для тимчасових і холостих ро-

бітників. Причому в будинках була вода, світло, газ, а квартплата складала

всього 20 коп. на місяць».

З часом було збудовано школу з безкоштовним навчанням, бібліотеку,

лазню. Крім того, у робітників Колачевського були трудові книжки і стра-

хові поліси. Працювала лікарня, яку відкрила дружина Колачевського. А на

вихідні відчиняли двері клубу, де часто гастролювали Марія Заньковецька,

164

Сергій Колачевський

Панас Саксаганський та інші корифеї українського театру. Вистави для ви-

робничників були безкоштовними.

А ще Сергій Миколайович першим у Кривбасі у 1897 році купив влас-

ний паровоз для рудничних потреб, провів на рудник залізничну гілку та

міст, який з’єднав селище з центром міста. У 1902 році він одним із перших

провів електричне освітлення до житлових будинків. Понад 20 тис. руб. ви-

тратив на будівництво криниць для забезпечення потреб рудника і людей

в чистій воді. Не випадково сучасники називали його «залізним королем».

Однак улюбленою справою Сергія Миколайовича було не видобування

залізної руди, а… садівництво. На 23,5 десятини землі за маєтком він розвів

чудовий сад, більшу частину якого займали 5400 елітних сортів фруктових

дерев, кущів та винограду. У 1910 році на сільськогосподарській виставці

в Єкатиринославі колекція плодів Колачевського отримала золоті й срібні

медалі.

Помер Сергій Миколайович раптово 23 травня 1911 року в Петербурзі.

Причину смерті достеменно не встановлено. За офіційною версією, у Кола-

чевського буцімто стався серцевий напад (інфаркт). Звісно ж, коли поми-

рає така багата людина, то не виключалася й можливість отруєння.

Оскільки подружжя Колачевських дітей не мало, то весь свій багато-

мільйонний статок вони заповіли на доброчинні справи.

Згідно із заповітом близько 100 тис. руб. було роздано робітникам руд-

ника Колачевського. Працюючі на ньому від 3 до 5 років мали отримати

піврічний оклад, від 5-8 років – річний оклад, а хто мав стаж роботи понад

10 років – оклад за 2 роки. 50 тис. руб. дарувалося Одеській громаді сестер

милосердя, частина грошей була виділена на будівництво церкви на рудни-

ку та на зведення будинку престарілих для мешканців Катеринославської і

Херсонської губерній.

Та головним у заповіті мало стати негайне будівництво у маєтку вищо-

го сільськогосподарського училища імені Євгенії і Сергія Колачевських зі

зразковими полями, фермою і фруктовим садом, з безкоштовним навчан-

ням у ньому всіх верств населення Херсонської і Катеринославської губер-

ній (75% місць віддавалося селянським дітям, 25% – дворянам). Цьому учи-

лищу Сергій Миколайович заповів у власність «все без винятку: маєток,

капітал і рудник, з усіма його атрибутами…». Згідно з підрахунками, для

училища залишався фантастичний капітал у 29 млн руб., або по тогочасно-

му курсу – понад 14 млн доларів.

Певно, як Альфред Нобель заснуванням своєї премії намагався хоч

якось спокутувати свій гріх перед людством за винайдення динаміту, так

і Сергій Колачевський, мабуть, теж думав про ту шкоду, яку завдає навко-

лишньому середовищу видобування залізної руди. Отой, по сучасному ви-

словлюючись, екологічний аспект у його заповіті відчувається.

165

Сергій Колачевський

Очевидно, заповіт Сергія Колачев-

ського був би виконаний, аби не братові

діти та жінчині родичі. Саме на часі роз-

повісти і про них.

Місцем народження композитора і

громадського діяча Михайла Колачев-

ського (1851-1907), молодшого брата

Сергія Миколайовича, зрідка називають

хутір Калачівку, поблизу села Попівки

Олександрійського повіту (нині Онуфр-

ївського району), значно частіше – саму

Попівку. А тим часом, мистецтвознавець

Євген Федотов, посилаючись на виписку

з «Метричної книги» Петропавлівської

Михайло Колачевський

церкви села Попівка, доводить, що на-

родився Михайло Колачевський у сусід-

ньому, успадкованому від діда, селі Федорівці Олександрійського повіту,

де через відсутність місцевої церкви реєстрація подібних актів не велася.

У Попівці він був лише хрещений. Отже, обидва брати Колачевські з’яви-

лися на світ у Федорівці (Калачівці).

З біографічної довідки у Вікіпедії дізнаємося, що Михайло Колачев-

ський здобув юридичну і музичну освіту. В 1876 році закінчив Лейпцизьку

консерваторію по класу теорії композиції. Найвидатнішим твором компо-

зитора стала побудована на основі народних мелодій «Українська симфо-

нія» – дипломна робота, вперше виконана у Лейпцигу в 1876 році (в Украї-

ні вперше прозвучала в Полтаві у 1900 році у виконанні Полтавського сим-

фонічного оркестру під керуванням Д.В. Ахшарумова). Після повернення

на батьківщину Михайло Колачевський жив і працював у Кременчуці.

Створив кілька фортепіанних п’єс, романсів на тексти російських поетів,

реквієм для хору, солістів, струнного оркестру й органа, струнний квартет,

фортепіанне тріо, хори. Поряд з творчою займався громадською діяльністю,

адвокатською практикою і меценатством. Протягом 1890-1900 pp. очолю-

вав Кременчуцьку земську управу, багато зробив для розвитку земських

шкіл і лікарень.

Будучи дуже хворобливим від самого народження (прогресуючий па-

раліч), перебував під постійним лікарським наглядом старшого брата. На

відміну від Сергія, Михайло у шлюбі з Варварою Остроградською мав аж

чотирьох дітей: синів Володимира, Олексія, Сергія і дочку Євгенію.

Спочатку в суд з вимогою через Сенат скасувати заповіт дядька звер-

нувся його старший племінник Володимир Михайлович. Мовляв, яка

психічно нормальна дюдина могла так вчинити? Розгляд справи тривав

166

Сергій Колачевський

декілька років, але суд зрештою визнав за-

повіт дійсним. Потім до справи підключи-

лися ображені родичі Євгенії Колачевської:

тітка теж була несповна розуму, коли скла-

дала заповіт на користь чоловіка. Лише у

1916 році Сенат ухвалив остаточне рішення

про законність заповіту. Але виконати його

не встигли, до влади внаслідок жовтневого

перевороту прийшли більшовики.

У радянському Кривому Розі знищили

буквально все, що зробив доброго для міста

Сергій Миколайович: маєток, сад, робітни-

че селище, навіть могили подружжя. Лише

рудник Колачевського під назвою «шахта

ім. Орджонікідзе» працює й досі.

Володимир Колачевський

Згаданий нами дослідник життя й ді-

яльності Сергія Колачевського Олександр Мельник відшукав вражаючі

паралелі у біографіях «двох Нобелів». Альфред Нобель прожив 63 роки,

Колачевський – 61. Перший знав 5 мов, другий – 4. Останньою волею обох

було пожертвування грошей на благодійні ініціативи в галузі культури й

освіти. Позови родичів, що намагалися заперечити законність заповітів, й

судові тяганини тривали 3 і 5 років відповідно. І Нобель, і Колачевський

не мали дітей.

167

ВЕРЕСЕНЬ

2 (1954) — 65 років тому народився ( с. Демидівка Люба-

2

шівського району Одеської області) Володимир Євгенович

Панченко,  літературний критик, літературознавець, пись-

менник, громадський діяч. У 1975 закінчив філологічний фа-

культет Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова.

Викладав у ньому з 1979 по 1984. Кандидат філологічних

наук (1979). Член Спілки письменників УРСР (1979).  У Кіровоградському держав-

ному педагогічному інституті ім. О.С. Пушкіна (нині КДПУ ім. В.К. Винниченка) працював

з 1984 по 2001: доцент, завідувач кафедри зарубіжної літератури та компарати-

вістики, професор, доктор філологічних наук (1998). Народний депутат України

(1990-1994).   У 1992 привіз із Мужена (Франція) кабінет Володимира Винниченка, який

відтоді зберігається у Кіровоградському обласному краєзнавчому музеї. З 1985 по 1991

очолював обласну письменницьку організацію. Автор сценаріїв документальних стрічок

про Володимира Винниченка, Євгена Чикаленка та Леоніда Куценка. З 2001 – професор

кафедри філології, згодом віце-президент з навчальної роботи Національного уні-

верситету «Києво-Могилянська академія».   Автор багатьох монографій та посіб-

ників:  «Юрій Яновський» (1988), «Магічний кристал: сторінки історії українського

письменства» (1995), «Євангеліє чужих піль…» (1996), «Будинок з химерами»

(1998), «Патетичний фрегат: роман Юрія Яновського як літературна містифікація»

(2002), «Володимир Винниченко: парадокси життя і творчості» (2004), «Неубієнна

література» (2007), «Кільця на дереві» (2016) та багатьох інших. Лауреат міжна-

родної премії імені Володимира Винниченка Українського фонду культури (1995).

Лауреат літературної премії «Благовіст» (1996). Лауреат літературної премії імені

Олександра Білецького (1998).  Лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира

Ястребова (2005). Лауреат обласної літературної премії імені Євгена Маланюка (2016).

Панченко — член ініціативної групи «Перше грудня», об’єднання українських інтелектуалів,

яке виникло у 2011. Це вони переконали українську владу в тому, що назва Єлисаветград за-

грожує національній безпеці, внаслідок чого Кіровоград перейменували на Кропивницький.

3 (1934) — 85  років тому народилася Марина Арсе-

3

ніївна Тарковська,  філолог, літератор,  дочка уродженця

Єлисаветграда, поета Арсенія Тарковського. У 1961 закінчила

філологічний факультет МДУ ім. М.В. Ломоносова. З 1963

по 1980 працювала у Видавництві іноземних та національ-

них словників редактором, в.о. завідувача редакції словни-

ків на романських мовах. Хранителька і популяризатор творчої спадщини батька

і брата. Автор книжки «Осколки зеркала» (1999, 2006), визнаної одним з кращих

168

Пам’ятні дати вересня

зразків мемуарної літератури новітніх часів (лауреат премії Букера). Упорядник

поетичних книжок Арсенія Тарковського та спогадів про нього «О Тарковском»

(1989, 2002). Виступає з лекціями про творчість не тільки батька, а й брата

Андрія Тарковського (видатного кінорежисера) у Росії та за кордоном. У 2005

стала членом Спілки кінематографістів РФ. Чоловік Олександр Гордон – кіноре-

жисер, автор книжки про Андрія Тарковського «Не утоливший жажды» (2007).

Син Михайло Гордон (1958 р.н.) взяв прізвище знаменитого діда, талановитий

поет і прозаїк Михайло Тарковський живе у Сибіру. В 2007 у Красноярську вий-

шов тритомник його творів.  Марина Тарковська регулярно відвідує наше місто, яке

відіграло винятково важливу роль у житті й творчості Арсенія Тарковського.

5 (1934) — 85 років тому народився  ( м. Кірово, згодом

5

Кіровоград)  Геннадій Анатолійович Сухорученко

(1934-2000), поет. Закінчив Літературний інститут

ім. М. Горького в Москві. Член правління Ростовської об-

ласної письменницької організації, співголова літератур-

но-історичного товариства «Шолоховский круг». Редактор

обласної газети «Донская іскра». Член Спілки письменників Росії (1978). Автор

10 книжок поезій: «Молодые голоса» (1959), «Люблю, когда нелегко» (1962),

«Музыка на рассвете» (1976), «Солнечный дождь (1981), «Светлое имя твое»

(1984), «По ту сторону рекламы» (1986), «Ромашковый полдень» (1984),

«Листья зари» (1988), «Волшебный остров» (1991), «Русский клич» (2001).

У 2002 в Ростові-на-Дону на будинку, в якому жив Г. Сухорученко, встановлена

меморіальна дошка. Заслужений працівник культури РРФСР.

6 (1934) — 85 років тому народився ( с. Верблюжка Новгород-

6

ківського району)  В’ячеслав Гнатович Сумський

(1934-2007), актор.  У юності мріяв стати льотчиком, його навіть

записали до вступу у Кіровоградське військове училище льотчи-

ків. Але військовий комісар, почувши, як хлопець співає (баритон),

акомпануючи собі на акордеоні, порадив вступати до консер-

ваторії.  Після закінчення у 1956 Київського інституту  театрального мистецтва

ім. І. Карпенка-Карого (курс К. Хохлова і Л. Олійник) працював у Львівському

(1957-1967), Запорізькому (1967-1980), Полтавському (1980-1990) українських

музично-драматичних театрах. З 1993 і до кінця життя – актор Національного

українського драматичного театру імені Івана Франка. Зіграв на сцені понад 150

ролей: Енея в «Енеїді» Івана Котляревського, Ярему в «Гайдамаках» за Тарасом

Шевченком, Степана у «Невольнику», Микити у «Ярославі Мудрому», Хіггінса у

«Моїй чарівній леді» Ф. Лоу, Бєлугіна в «Одруженні Бєлугіна» О. Островського

та інші. Знявся у телесеріалі «Сад Гетси манський» (1993). Батько відомих ак-

169

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

трис Ольги і Наталії Сумських. Похований на Байковому кладовищі. Народний

артист УРСР (1981).

7 (1859) — 160 років тому народилася ( Англія)  Марія

7

Томасівна Ельворті (Мері Піерс) (1859-1948), бла-

годійниця, дружина  Роберта Ельворті — одного із засновників

та власників АТ Р. і Т. Ельворті (заводу сільськогосподарських ма-

шин) в Єлисаветграді. В Єлисаветграді з 1888 по 1898 у подруж-

жя народилося шестеро дітей. На початку ХХ століття — голова

Єлисаветградського Благодійного Християнського Товариства. Попечителька народного

училища ім. О.М. Пашутіна, відкритого 1904, в якому навчалося 275 дітей. У Єлисаветграді

був заснований товариством «Дитячий притулок М. і Р. Ельворті» на вулиці Преображенській

у спеціально збудованому фундаторами будинку (напроти єврейської лікарні).

8 (1934) — 85 років тому народився ( Свердловська область)

8

Петро Васильович Сисолін (1934-2011),  інженер-кон-

структор, винахідник. У 1958 закінчив Харківський політех-

нічний інститут, фахівець у галузі конструювання сільсько-

господарських машин. Кандидат технічних наук (1964).

У КІСМі працював з 1963. Створив кафедру та факультет сільсько-

господарського машинобудування, його перший декан (1966-1968). З 1972 по 1980 — ге-

неральний конструктор Кіровоградського СКБ посівних машин. У 1980 повертається до

викладацької діяльності у КІСМі, професор кафедри сільськогосподарського машинобуду-

вання (1990).  Автор 75 наукових праць, 2 підручників, 5 навчальних посібників, 178

свідоцтв і патентів, більшість яких упроваджена у виробництво на ПАТ «Червона

зірка» (м. Кіровоград), а розробка «Автоматичний гідростикувальний пристрій»

запатентована у США. Заслужений винахідник України (1991).

9 (1904) — 115 років тому народилася ( маєток Бузова Балка

9

поблизу Компаніївки)  Віра Харитонівна Розумовська

(1904-1967), піаністка й педагог.  Початкову музичну освіту

отримала в Єлисаветграді, навчаючись у школі Нейгаузів. У 1919

закінчила Єлисаветградську жіночу громадську гімназію. Влітку

1919 брала участь у циклі концертів музичного комітету підвідді-

лу мистецтв Єлисаветградського відділу народної освіти. У 1921 вступила до Київської

консерваторії, одна з перших випускниць Г.Г. Нейгауза.  З 1926 по 1931 – солістка

Ленінградської консерваторії. Лауреат Першого Всесоюзного конкурсу піаніс-

тів (1933), дипломант Міжнародного конкурсу піаністів ім. Ф. Шопена (1932).

У 1933-1967 – викладач Ленінградської консерваторії, професор (1946). Про

життя і творчість піаністки і педагога розповідає книжка Тетяни Уралової «Вера

Харитоновна Разумовская: путь в искусстве» (2007).

170

Пам’ятні дати вересня

9 (1934) — 85 років тому народився ( м. Зінов’євськ)  Юрій

9

Павлович Луцкевич (1934-2001),  художник і педагог.

Відвідував художню студію Кіровоградського Палацу піонерів,

якою керував Б.В. Вінтенко.  Закінчив Київський художній ін-

ститут (1959) і творчі майстерні АМ СРСР (1965). Викладав

у Київському училищі прикладного мистецтва й малювання

(1959-1962). Учасник багатьох міжнародних, всесоюзних та республіканських

виставок, визнаний лідер українського необароко. Працює у галузі станкового

живопису: «У дні війни» (1965), «Ляльковий майстер» (1966), «Військова музи-

ка» (1968), «Апофеоз живопису» (1983), «Михайло Булгаков» (1986), «Бабина

хата» (1991) та ін. Твори представлені у збірках провідних музеїв колишньо-

го СРСР та зарубіжжя (Німеччина, Польща, Хорватія, Англія, Франція, Данія).

Посмертна виставка живописних робіт земляка була влаштована в обласному художньо-

му музеї (2003). 11.09.2014 на фасаді Кіровоградської ЗШ № 6, в якій Луцкевич навчався

з 1942 по 1948, відкрито меморіальну дошку

10 (1934) — 85 років тому народився ( с. Олексіївка Бобри-

10

нецького району)  Олександр Григорович Юрченко

(1934-2010), хімік. У 1957 закінчив хіміко-технологічний фа-

культет Київського політехнічного інституту  (КПІ) за спеці-

альністю «Технологія органічного синтезу». У 1964 захистив

кандидатську дисертацію і був відряджений на стажування

до Гарвардського університету (США), де проводив наукову роботу під керівниц-

твом хіміка-органіка професора Р.Б. Вудворда – лауреата Нобелівської премії.

Доктор хімічних наук, професор. В 1975 був обраний завідувачем кафедри орга-

нічної хімії і технології органічних речовин і одночасно деканом хіміко-техноло-

гічного факультету КПІ, який очолював 25 років. За його безпосередньою участю

була створена й успішно працює всесвітньовідома наукова школа з хімії каркас-

них органічних сполук. Результати досліджень знайшли відображення в 260 нау-

кових працях, 36 патентах та авторських свідоцтвах. Віце-президент Українського

хімічного товариства. Член ради Державного фонду фундаментальних дослі-

джень. Член Нью-Йоркської академії наук (1993). Заслужений діяч науки і техніки

України. Лауреат Державної премії України (1997). На стіні хіміко-технологічного

факультету КПІ встановлена меморіальна дошка на його честь.

11 (1939) — 80 років тому народилася ( с. Жовтневе Новомир-

11

городського району)  Надія Андріївна Калініченко, пе-

дагог. У 1964 закінчила Уманський державний педагогічний

інститут імені П.Г. Тичини за спеціальністю «Вчитель біоло-

гії та вчитель основ сільськогосподарського виробництва».

171

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

Учителювала, зокрема у 1974-1996 працювала директором Комишуватської се-

редньої школи Новоукраїнського району – однієї з кращих в Україні з проблем

трудового виховання старшокласників. Кандидат педагогічних наук (1984). З 1996

до 2014 – завідувач кафедри педагогіки і психології Кіровоградського обласно-

го інституту  післядипломної педагогічної освіти імені Василя Сухомлинського.

Науковий кореспондент Інституту  педагогіки Національної академії педаго-

гічних наук України (1984-2012). Доктор педагогічних наук (2009), професор.

З 2014 – завідувач кафедри біології та методики її викладання Кіровоградського

(нині Центральноукраїнського) державного педагогічного університету імені

Володимира Винниченка. Наукові дослідження: традиції та інновації в навчаль-

них закладах Кіровоградщини, розвиток гуманістичних ідей Сухомлинського в

сучасній школі, трудова підготовка учнів сільської школи, профільне навчан-

ня у сучасній. школі. Автор, співавтор та упорядник 16 книжок та монографій

(«Сучасники В.О. Сухомлинського», «Світлий геній школи Павлиша. Збірник ста-

тей», «Трудова підготовка учнів сільської школи в Україні. Друга половина ХІХ-

ХХ століття», «Школи Кіровоградщини: традиції та інновації. Альманах», «Василь

Сухомлинський, Іван Ткаченко, Олександр Захаренко»). Заслужений учитель

України (1983). Лауреат обласної педагогічної премії імені Василя Сухомлинського

(2004). Нагороджена срібною медаллю «К.Д. Ушинський» (2009) та золотою ме-

даллю «Григорій Сковорода» (2014) Національної Академії педагогічних наук

14 (1914) — 105  років тому народився ( м. Єлисаветград)

14

Ілля Григорович Венецький (1914-1981),   еконо-

міст, статистик, демограф. У 1940 закінчив Московський

інститут народного господарства та обліку. Викладав у

Московському інституті зовнішньої торгівлі. У 1965-1981 –

у Московському економіко-статистичному інституті. З 1973

– завідувач сектору досліджень НДІ ЦСУ СРСР. Доктор економічних наук (1966),

професор (1967. Учасник Другої світової війни. Автор 25 книжок, підручників,

монографій: «Основы теории вероятности и математическая статистика» (1968),

«Вариативные ряды и их характеристика» (1982), «Статистические методы в

демографии» (1877), «Вероятностные методы в демографии» (1981) та ін.

Заслужений діяч науки РРФСР (1978).

14 (1979) — 40 років тому народився ( м. Знам’янка)

14

Дмитро Володимирович Цуркан,  герой АТО.

Випускник Знам’янської ЗШ № 3 (1996).  У 2001 з відзна-

кою закінчив Національну академію внутрішніх справ

України. Протягом 2001-2014 працював слідчим в Одесі.

Майор міліції. Під час російсько-української війни – стар-

172

Пам’ятні дати вересня

ший інспектор батальйону патрульної служби міліції особливого призначення

«Миротворець» Головного управління МВС України у Київській області. Чергував

на блокпостах, здійснював розвідувальні дії. Загинув 29.08.2014 під час виходу

з Іловайського котла «зеленим коридором» при обстрілі російськими десантни-

ками поблизу села Горбатенко. 14.09.2014 тіло було знайдено пошуковою гру-

пою Місії «Експедиція-200» («Чорний тюльпан»)  Похований у Знам’янці 24.09.2014.

Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2015).

14 (1909) — 110  років тому народився ( м. Єлисаветград)

14

Іван Григорович Мащенко (1909-1982), конструк-

тор.   Навчався у ФЗУ при заводі «Червона Зірка», на якому пра-

цював до 1929. У 1932 закінчив Зінов’євський вечірній машино-

будівний інститут, після чого був відряджений на навчання

у Харківський авіаційний інститут, який закінчив у 1937.

Кандидат технічних наук (1966). Вважається одним із засновників Казанського

проектного бюро машинобудування (нині ВАТ КПП «Авіамотор»), на якому пра-

цював з 1966 по 1981; був заступником Головного конструктора. Брав активну

участь у створенні різних типів авіаційних двигунів. За розробку двигуна РД-

3М-500 для першого в світі реактивного пасажирського літака Ту-104 у 1957 став

лауреатом Ленінської премії. Депутат Казанської міської ради з 1947 по 1963.

14 (1924) — 95  років тому народився ( м. Єлисаветград)

14

Семен Васильович Дорогий (1924-2004), хоро-

вий диригент і педагог.  Навчався у кіровоградській школі

№ 7. Учасник Другої світової війни, мав бойові нагороди.

У 1954 закінчив Одеську консерваторію (учень Костянтина

Пігрова).   Один із засновників Кіровоградського музичного учи-

лища, перший керівник хорового відділення (1959-1968), фундатор музично-педагогіч-

ного факультету Кіровоградського державного педагогічного інституту ім. О.С. Пушкіна,

засновник студентської хорової капели КДПІ ім. О.С. Пушкіна, відомої далеко за межами

міста. Московська фірма грамзапису «Мелодія» навіть випустила платівку із за-

писом хорових творів у виконанні капели.  Серед учнів — народні артистки України

Л. Забіляста та Л. Маковецька, заслужений діяч мистецтв України Ю. Любович та ін.  У 1968

очолив кафедру хорового диригування Київської консерваторії, створив першу

в Україні чоловічу хорову капелу (з 1974 – ім. Л.М. Ревуцького). З 1981 по 2001

працював у Національному педагогічному університеті імені М. Драгоманова

доцентом кафедри музичного виховання і хорового диригування. Заслужений

працівник культури УРСР (1968). Заслужений діяч мистецтв УРСР (1973).

14 (1924) — 95 років тому народилася ( м. Єлисаветград) Зінаїда Миколаївна

Грієва (1924-2013),  журналістка, письменниця. Учасниця Другої світової війни.

173

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

З 1957 по 1985 працювала кореспондентом дитячої редак-

14

ції Дніпропетровського телебачення. Як поет дебютувала

в 1962. Автор 52 книжок для дітей: «Сказки о маленьком

бычке» (Київ, 1974), «Новоселье. Рассказы» (Київ, 1997),

«Иришкин сон. Сказка» (Київ, 1980), «Дурочка. Сказка»

(Київ, 1981), «Белый барашек. Пьеса» (Київ, 1981), «Найди

свою радугу. Рассказы» (Дніпропетровськ, 1988), «Настоящий друг» (Київ, 1992),

«Умница мышка. Сказки» (Київ, 1995). Твори перекладались на англійську мову.

15 (1974) — 45 років тому народився ( м. Долинська)  Ігор

15

Яро славович  Бірча  (Гарік Бірча), актор, шоумен.

Навчався на історичному факультеті КДПІ ім. О.С. Пушкіна. Виступав

за головну команду КВК Кіровограда «Скіфи», згодом з друзями

створив нову команду КВК «Гольфстрім».  З 2001 живе і працює в

Києві. Резидент «Comedy Club Ukraine». У 2002 дебютував на

каналі «Інтер» із своїм другом  Антоном Лірником у шоу «Хто крайній?». У 2008-2009, як актор і автор  (у дуеті з іще з одним кіровоградцем Андрієм Богдановичем), брав участь

у створенні скетч-шоу «Українці Афігенні». Знімався у гумористичних програмах:

«ДомКом» (роль дяді Віті), «Недоторканні», «Шури-Мури», «Бігуді-шоу», «Анекдоти

по-українськи» та ін. Знявся у кінокомедіях «На білому катері» та «Між першою та

другою», у трилері «Джокер», у двох десятках серіалів. Автор ідеї та виконавець

головної ролі у популярному комедійному телесеріалі «Віталька» (2012-2017).

16 (1849) — 170 років тому народився (1849-1891) Михайло

16

Костянтинович Гоняєв, юрист та літератор, шахіст, істо-

рик і теоретик гри в шахи та шашки. Навчався на природни-

чому факультеті Новоросійського та Петербурзького універ-

ситетів (1867-1870), як журналіст працював у газеті «Санкт-

Петербургские ведомости». У 1870 році, не завершивши

навчання, повернувся в Одесу, сподіваючись редагувати «Одесский вестник», але

не склалося. Після річної практики у відомого адвоката М.Я. Городецького присвя-

чує себе юриспруденції.  Переїздить до Єлисаветграда, де плідно займається адвокат-

ською практикою. У нашому місті жив і працював понад 15 років (до 1888). У 1881 видав у

Єлисаветграді фундаментальну працю (400 ст.) «Гражданский процесс в мировом суде», яка

здобула визнання фахівців. У 1875 накладом 500 примірників у Єлисаветградській друкарні

А. Гольденберга був надрукований переклад німецького шахового підручника А. Гобелера,

виконаний Гоняєвим і доповнений його «Очерком истории и литературы шахматной игры» —

першою в Росії працею з історії шахів. У 1876 був обраний старшиною Єлисаветградського

Громадського Зібрання, куди ходив грати в шахи. Мешкаючи в Єлисаветграді, друкувався

в «Шахматном листке» (зокрема стаття «Теория шахматных задач», 1877) та «Шахматном

174

Пам’ятні дати вересня

вестнике», де було опубліковано оповідання «Заповеди Каиссы» (1886). В Єлисаветграді на-

писав «Очерк истории игры в шашки» (1884) та інші праці. Першим упорядкував правила та

опублікував «Устав шашечной игры» в журналі «Радуга» (1884). В Єлисаветграді 26.11.1873

у подружжя Гоняєвих народився син Олексій.

20 (1939) — 80 років тому народився ( м. Кіровоград)

20

Володимир Кіндратович Волохов, художник.

У 1964 закінчив Дніпропетровське художнє училище

ім. Є.В. Вучетича, де навчався у відомих педагогів,  уроджен-

ців Кіровоградщини Якова Калашника і Миколи Боровського.

З 1964 по 1966 навчався у Ленінградському вищому худож-

ньо-промисловому училищі ім. В.І. Мухіної.  Працював помічником декоратора у теа-

трі ім. М.Л. Кропивницького, художником обласного краєзнавчого музею, очолював худож-

ню раду обласних художньо-виробничих майстерень Художнього фонду УРСР.  Виконав

багато робіт на замовлення Кіровоградських храмів та приватних осіб. Учасник

обласних, республіканських та міжнародних виставок. Твори зберігаються в об-

ласному художньому музеї та у приватних збірках Болгарії, Японії, Франції, США,

Канади, Ізраїля. Творчість останніх років пов’язана із Францією. Автор картин:

«Пам’яті Врубеля», «Новий рік», «Віра, Налія, Любов», «Світ науки», «Ілона»,

«Сон (Т. Шевченко), «Вечір. Червоний будинок», «Жінка в блакитному» та ін.

21 (1914) — 105  років тому народився ( м. Єлисаветград)

21

Микола Абрамович Володарський (1914-1992),

поет. Закінчив Запорізьке ремісниче училище, працював

слюсарем на заводі, пізніше – у райкомі комсомолу. У 1933

вступив до Літературного інституту в Москві, працював у

підмосковній газеті. У 1940 був заарештований, у концтабо-

рах Воркути провів 10 років. Після звільнення працював кореспондентом радіо

Комі АРСР і Ухтинського телебачення. Автор 10 поетичних книжок: «Светлый

родник» (1959), «Радуга над Печорой» (1962), «Экзамен», «Сквозь серебряную

стужу», «Верность мечте», «Избранное», «В дороге», «Шумит зеленый пол-

день», «Свет памяти», «Предзимье» (1991). Представлений в антології «Украина.

Русская Поэзия. ХХ век» (2007).

24 (1894) — 125  років тому народився ( Тернопільська об-

24

ласть) Роман Григорович Купчинський (1894-1976,

США),   письменник, поет-пісняр. Автор повісті «Заметіль»,

поеми «Великий день» (1921). Автор текстів та мелодій

майже 60 стрілецьких пісень. Старшина війська Українських

Січових Стрільців (УСС).  Багато пісень написав у селі Грузькому

175

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

на Єлисаветградщині, де був розквартирований легіон УСС у 1918, зокрема таку відому,

як «Мав я раз дівчиноньку. .». Склав прощальну пісню на залишення Єлисаветградщини:

«В городі Єлисаветі тужили дівчата. .». Про відвідини Хутора Надії розповів в оповіданні

«Стрілецькі гості».

25 (1804) — 215  років тому народився Міхал Грабов-

25

ський (псевдонім Едвард Тарша)  (1804-1863), поль-

ський письменник,   літературний критик і публіцист, один

з основоположників «української школи» у польській лі-

тературі.   Дитячі роки минули в Олександрівці, де батько купив

маєток з 229 кріпаками чоловічої статі та кам’яним будинком у

готичному стилі на березі Тясмину. Навчався у повітовій школі василіан в Умані та

Рішельєвському ліцеї в Одесі.  З 1825 по 1850 постійно проживав в Олександрівці. Тут у

нього гостювали Тарас Шевченко (1843), Пантелеймон Куліш (1843, 1844, 1846), польські

письменники Северин Гощинський, Тимко Падура, Богдан Залеський, художник Наполеон

Орда та ін. В Олександрівці написав низку «українських творів»: романи «Коліївщина і сте-

пи» (1838), «Гуляйпільська застава» (1840-1841), «Тайкури: повість народна» (1846), «Пан

староста Канівський» (1865) та ін. Автор статей: «Українські мелодії» (1828), «Про україн-

ські пісні» (1837), «Про українські народні легенди» (1845). Член Одеського товариства

історії та старожитностей. Написав історичну працю «Україна давня і теперішня»

(1850).   У 2015 за переклад на українську мову романа Грабовського «Гуляйпільська

застава» Олексій Чорноіван (уродженець Новомиргорода) став лауреатом обласної лі-

тературної премії імені Євгена Маланюка. У 2014 на будівлі Олександрівської районної

бібліотеки відкрито меморіальну дошку Міхалу Грабовському.

25 (1949) — 70 років тому народилася ( м. Кіровоград) Олена

25

Валентинівна Надутенко,  поетеса, громадська діячка.

У 1972 закінчила Кіровоградський інститут сільськогосподарсько-

го машинобудування, у 1975 – Московський інститут підви-

щення кваліфікації при Раді Міністрів СРСР. Працювала у

відділі пропаганди Держплану України, генеральним дирек-

тором чесько-українських спільних підприємств «ADOP», «Моравія». З 2000 –

президент Асоціації «Бізнес-леді», виконавчий директор Кіровоградського регіо-

нального обласного відділення Спілки підприємців малих, середніх та приватизо-

ваних підприємств України. З 2009 по 2012 працювала старшим викладачем, до-

центом Кіровоградського інституту розвитку людини «Україна». Автор поетичних

збірок: «Я начинаю жизнь сначала» (2002), «Святой и грешный этот мир» (2003),

«Три троянди» (2004), «На теренах долі» (2005), «Зона аномалии» (2008); дитя-

чих книжок: «Веселі акварелі (2007), «Хочу знати все про НАТО» (2010), «Солнца

лучик золотой» (2011), «Про що співав єнотик» (2013), «Барвиста вишиваночка»

176

Пам’ятні дати вересня

(2013), «От А до Я» (2013) та ін. Член творчого об’єднання «Парус» (2000), об-

ласного літературного об’єднання «Степ» (2004), літературного клубу «Євшан»

(2004), Кіровоградського відділення Конгресу літераторів України (2010).

27 (1964) — 55 років тому народився ( с. Великі Трояни Улья-

27

новського, нині Благовіщенського району) Петро Петрович

Мельник,  журналіст, письменник.  Закінчив фізико-матема-

тичний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна та Національну акаде-

мію при Президентові України, магістр державного управ-

ління. З 1986 по 1990 учителював.  З 1990 по 2003 — кореспон-

дент, завідділом, відповідальний секретар, головний редактор Новоукраїнської районної

газети «Радянське село» (згодом «Новоукраїнські новини»). З 2003 по 2005 — заступник

начальника управління преси та інформації облдержадміністрації. З 2006 — власний ко-

респондент газети Верховної Ради України «Голос України» по Кіровоградській області.

У 2016 обраний головою обласної організації Національної спілки журналістів України.

Лауреат обласної журналістської премії (2009). Автор серії «Кулінарних казок» для

дітей – «Дивовижна подорож Соні й Асі до Скандинавії» (2016) та «Дивовижна

подорож Соні й Асі до Давнього Єгипту» (2017) з чудовими ілюстраціями худож-

ника Федора Лагна. Заслужений журналіст України (2016).

28 (1894) — 125 років тому народився ( м. Єлисаветград)

Трохим Калинович Коломиєць

28

(1894-1971), вій-

ськовий діяч. Учасник Першої світової війни, унтер-офіцер.

У 1919 вступив до лав РСЧА. Під час Громадянської війни

воював на Південному фронті комісаром полку. У 1934

закінчив Військову академію ім. М.В. Фрунзе. Під час ВВВ

командував дивізією, корпусом, армією. Генерал-лейтенант. Брав участь у ба-

гатьох військових операціях. Нагороджений орденом Леніна, двома орденами

Суворова, орденом Кутузова, трьома орденами Червоного Прапора та ін.

28 (1949) — 70 років тому народився ( м. Октябрськ, Башки-

28

рія)  Віктор Федорович Шмідт,  будівельник, під-

приємець, меценат, громадський діяч. У 1980 закінчив

Усть-Каменогорський будівельно-дорожний інститут,  у

2000 — Кіровоградський національний технічний університет.

Отримав спеціальності інженера-механіка та спеціаліста з

бухгалтерського обліку та аудиту.  У 1989 створив у Кіровограді альтернативне іс-

нуючим будівельним організаціям Акціонерне Будівельне Товариство «Інгул». З 1996 –

генеральний директор потужної будівельної корпорації «Інгул-Габро», яка об’єднала 11

профільних підприємств. Надав кошти на спорудження в Кіровограді пам’ятника жерт-

177

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

вам Чорнобильської катастрофи (автор Олександр Кривко), визнаного одним з кращих

в Україні. У 1995-1998 — видавець опозиційних газет «Зодчий» і «Думка». У 2006 про-

фінансував видання першої у світі «Енциклопедії фізичної реабілітації» у 10 томах (за

редакцією професора Центральноукраїнського державного педагогічного університету

імені Волдимира Винниченка А.Й. Григор’єва). З 1995 – доктор економічних наук, професор. Лауреат Міжнародного рейтингу «Золота Фортуна» (2000). Лауреат

Всеукраїнської програми «Лідери регіонів» (2002). Президент «Євразійського

еколого-інвестиційного Фонду ЮНЕСКО». З 2003 – повноважний представник

ООН з прав людини у країнах СНД. У 2004 нагороджений орденом Св. Миколая

Чудотворця «За примноження добра на землі». Став 160-м кавалером цього ор-

дена і першим уродженцем нашого краю, удостоєним цієї престижної міжнарод-

ної відзнаки. Заслужений будівельник України (1999).

29 (1919) — 100 років тому народився ( с. Зелене Петрівського

29

району)  Іван Євтихійович Хоменко (1919-1968),

поет.   Навчався в Зеленській середній школі.  В 1938 закін-

чив театральну школу в Дніпропетровську, працював у

Криворізькому драматичному театрі. Одночасно навчався

у Криворізькому педагогічному інституті. Учасник Другої

світової війни, фронтовик. Нагороджений орденом Червоної Зірки і медалями:

«За бойові заслуги», «За взяття Відня», «За перемогу над Німеччиною». Вірші

почав друкувати в 1943 у фронтових газетах.  Написав поему «Богдан Хмельницький»

про голодомор 1932-1933 на Кіровоградщині.  За цю поему в 1949 був засуджений

до 25 років таборів. Під час хрущовської «відлиги» в 1956 повернувся в Україну.

Автор драматичної поеми «Маруся Чурай» (1967) та 7 поетичних збірок: «Дуби

не хиляться» (1958), «Лірика та поеми» (1959), «Схід сонця» (1960), «Солов’їні

світанки» (1962), «Горицвіт» (1963), «Правда не вмирає» (1964), «Живе зерно»

(1965) та інших. Твори для дітей: «Яринка-сирітка» (1962), «Хоробрий Грицик»

(1963), «Зірка щастя» (1967), «Казки» (1969). Книжка вибраних творів «В доро-

зі до вершин» побачила світ у 1969. Похований на Байковому кладовищі. Член

Спілки письменників УРСР (1962).

29 (1969) — 50 років тому народився ( с. Казавчин

29

Гайворонського району)  Ігор Анатолійович Гришин

(1969-2016), герой АТО.  Разом із завершенням навчання

у місцевій загальноосвітній школі здобув професію водія в

Гайворонському міжшкільному навчально-виробничому комбіна-

ті. Згодом оволодів професією механізатора у Гайворонському

СПТУ-35.  У 1987-1989 проходив строкову службу в Групі радянських військ у

Німецькій Демократичній Республіці. З серпня 2015 служив у ЗСУ: молод-

178

Пам’ятні дати вересня

ший сержант 57-ї окремої мотопіхотної бригади. Загинув 5.02.2016 року в смт

Зайцеве (поблизу Горлівки).  Похований у рідному селі. Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2017).

29 (1989) — 30 років тому народився ( м. Кіровоград) Євген

29

Олегович Коноплянка, спортсмен (футболіст).  Вихо-

ванець школи кропивницького футбольного клубу «Олімпік» і

ДЮСШ-2 (перший тренер Юрій Кевлич). Амплуа – півзахисник.

Зріст – 176 см, вага – 68 кг.  У 2005-2007 грав за кіровоград-

ський «Олімпік». З 2007 по 2015 – гравець дніпропетровсько-

го «Дніпра»: 212 матчів, 45 голів, фіналіст Ліги Європи УЄФА (2014-2015). Тричі

визнавався кращим українським футболістом року (2010, 2012, 2013). З 2015

по 2016 виступав за клуб «Севілья» (Іспанія): зіграв 30 матчів, забив 9 голів, пе-

реможець Ліги Європи УЄФА (2015-2016). З 2017 – гравець клубу «Шальке 04»

(Німеччина). З 2010 – гравець Національної збірної України. За станом на 2017 у

її складі провів 68 матчів, забив 15 голів.

8.09.1879 (140 років тому) – В Єлисаветграді урочисто відкрито 4-класну чоло-

вічу громадську прогімназію.

23.09.1769 (250 років тому) – Указом Катерини II дозволено селитися воло-

хам (молдованам) у спустошених татарами слободах Мурзинці і Бечанці поблизу

фортеці Св. Єлисавети, з переселенців створили Молдавський гусарський полк.

24.09.1904 (115 років тому) – Викладачем мистецтв Єлисаветградського зем-

ського реального училища зарахований Феодосій Козачинський, талановитий

художник і педагог.

Вересень 1989 (30 років тому) – Вийшов перший номер газети «Думка» (орган

Кіровоградської координаційної ради Руху), яка нелегально ротапринтним спо-

собом друкувалася у Прибалтиці. Редактор Володимир Кобзар.

179

УРОДЖЕНЕЦЬ АДЖАМКИ АНДРІЙ ГРАУР:

ТРАГІЧНА ДОЛЯ РОЗВІДНИКА Й ШПИГУНА

Во врага переодетый

У врага крадёт секреты,

Не раскрыт и не замечен

В шпионаже наш разведчик.

К нам заброшен, засекречен,

Нам наносит он урон –

Это вражеский разведчик.

Мы его зовём шпион

Александр Измайлов

Чи не замислювалися ви над тим, яка різниця

між термінами «розвідник» і «шпигун», вони – си-

ноніми (близькі за значенням) чи антоніми (проти-

лежні за значенням слова)? Вичерпну відповідь на

це запитання дає винесений в епіграф віршик для

дітей, з якого випливає, що це дійсно унікальна пара

слів, які є одночасно й синонімами, й антонімами.

Стефан Мрочковский («містер Томсон») (1885-

1967), Євген Березняк («майор Вихрь») (1914-

2013), Сергій Даниленко («Карін») (1896-1985);

Ігор Щорс (1915-1998) (контррозвідник, троюрід-

ний брат «українського Чапаєва» Миколи Щорса),

Андрій Граур

Семен Ігнатьєв (останній сталінський міністр держ-

безпеки СРСР) (1904-1983); Борис Ярошевич (спів-

робітник ЦРУ Бернард Ярроу) (1894-1973) – ось, звісно, далеко не повний

перелік наших земляків, відомості про яких містять всі довідники з історії

радянської та американської спецслужб.

Інформацію про своїх співробітників вони (передусім зовнішня роз-

відка та контррозвідка) оприлюднюють зрідка, тому кожне «розсекречене

ім’я» викликає підвищений інтерес. А надто, коли мова йде про уродженців

нашого краю. Нещодавно в мережі Інтернет я й виявив такого: це – Андрій

Григорович Граур (1905-1957). Щоправда, інформація про нього доволі су-

перечлива й заплутана. Довелося перелопатити всі наявні в Інтернеті дже-

рела, що містять згадки про нього, перш ніж спробувати ескізно викласти

історію його життя та розвідувальної діяльності. Та й взагалі, виникає пи-

180

Уродженець Аджамки Андрій Граур

тання, як ставитися до офіційних біографій чи автобіографій «бійців неви-

димого фронту»? Чи можна їм повністю довіряти?

Сумніви щодо цього з’явилися в мене після ознайомлення із життєпи-

сом уродженця Аджамки Андрія Григоровича Граура (1905-1957). За наці-

ональністю він вважається українцем. Проте звертає на себе увагу досить

дивне прізвище. І дійсно, в Інтернеті я без проблем знайшов інформацію

щодо його походження. Виявляється, прізвище Граур характерне й поши-

рене серед румун та молдован (а це один народ) і перекладається як «шпак»

(російською мовою «скворец»). Отже, насправді Андрій Граур є українцем

румуно-молдовського походження. Що й не дивно, адже в заселенні нашого

краю у середині 18 століття молдовани відігравали одну з провідних ролей.

Андрій Григорович Граур не лише народився в Аджамці в родині батра-

ка, в ній він прожив перші 20 років. Тут закінчив початкову 4-класну школу,

розпочав трудову діяльність наймитом у куркуля Іллі Богданова (1913-

1920), майже рік у 1923 році був помічником (молотобійцем) у кустаря-ко-

валя Щербини. Того ж року колишній наймит був обраний головою Арна-

утівської сільради і перебував на цій посаді два роки. Щось, чи не здається

вам, надто вже наголошується на бідняцькому стані родини майбутнього

розідника: і батько був наймитом, і син пронаймитував майже все дитин-

ство (до 15 років). Щодо початкової освіти, то тут явно якась помилка.

Якщо школа в Аджамці дійсно була 4-класною, то як Андрій Граур міг за-

кінчити її в 1913 році, коли йому виповнилося лише 8 років?

Далі повідомляється, що Граур з 1920 по 1922 рік був продармійцем

Вознесенського продзагону. В 1923 році колишній наймит у вісімнадця-

тирічному віці обирається головою Аджамської сільської ради і перебуває

на цій посаді два роки. До речі, Аджамка на ті часи мала статус містечка з

населенням (за переписом 1897 року) майже 10 тисяч чоловік. У 1924 році

Граур стає комсомольцем, а наступного – кандидатом у члени ВКП(б).

Втім, більшовицька революція 1917 року, слід віддати їй належне, обіцяне в

«Інтернаціоналі», «кто был никем, тот станет всем», послідовно втілювала в

життя, і вихідці з найбідніших верств населення дійсно робили карколомні

кар’єри.

Отож, у 1925 році жага до знань спонукає Андрія Граура до здобуття

вищої освіти, і він їде до Москви, щоб вступити на робітфак при Москов-

ському інституті інженерів транспорту. Робітфаками (робітничими факуль-

тетами) в СРСР називали загальноосвітні навчальні заклади для підготов-

ки робітників і селян до вступу у вищі навчальні заклади. Після цього наш

земляк здобуває дві вищі освіти. Спочатку у 1928 році Граур став студентом

Московського вищого технічного училища ім. М.Е. Баумана, звідки у 1930-

му перевівся у Московський автомеханічний інститут ім. М.В. Ломоносова.

Після його закінчення з 1931 по 1934 рік працював майстром цеху на авто-

181

Уродженець Аджамки Андрій Граур

заводі ім. Сталіна («ЗІС»). Потім служив у Червоній Армії курсантом арт-

дивізіону прожекторного полку. Демобілізувавшись, деякий час (7 місяців)

працював за фахом – начальником автобази Тресту хлібопечення Наркома-

ту харчової промисловості СРСР, а потім вступив на навчання до одного з

найелітарніших навчальних закладів країни – Московського інституту схо-

дознавства, в якому навчався з 1936 по 1938 рік.

З лютого 1938-го по 1953 рік (загалом 15 років) Граур працює у НКВС,

де робить блискучу кар’єру. Вражає вже один перелік посад, які займав наш

земляк: «После нескольких месяцев службы в центральном аппарате ИНО

НКВД СССР Граур был послан на заграничную разведработу. Выполнял

ответственные задания в США (1938-1939), Швеции (1940-1941), Англии

(1941-1943). Подполковник госбезопасности (с 1943 года). Затем, в 1943-

1951 годах занимал руководящие должности в центральном аппарате:

с  1944 г. – начальник 3-го (Англо-американского) отдела 1-го Управления

НКГБ СССР. С 1947 г. – начальник Отдела «Д» КИ при СМ-МИД СССР.

В 1943-1945 годах возглавлял отдел по взаимодействию с английской и

американской разведками в совместной борьбе против фашистской Герма-

нии. В 1951-1952 гг. – старший советник при службе внешней разведки

ГДР. В апреле 1953 г. полковник Граур уволен на пенсию по состоянию

здоровья».

Найавторитетніший дослідник історії радян-

ської зовнішньої розвідки Володимир Антонов на-

зиває Граура «исключительно сильным разведчи-

ком и опытнейшим оперативником».

Граур, зокрема, керував розвідувальною мере-

жею у країнах Латинської Америки. Серед його пі-

допічних був навіть легендарний розвідник-нелегал

Йосип Григулевич («Артур»), якому одного разу

Граур влаштував прочуханку: «За какими такими

инструкциями «Артур» приехал в Уругвай? С чьего

Йосип  Григулевич

разрешения? Когда он прекратит самочинные дей-

ствия? Пусть объяснит свои поступки!» Наступило

время избавиться от прежних романтических привычек. Терпеливое ожи-

дание приезда наших товарищей в Бразилию – тоже работа. Разведчик по

сути своей должен быть терпелив». Григулевич смиренно відповів шефу:

«Благодарю Вас за откровенность. Надеюсь, Вашего доверия в мою способ-

ность работать успешно я полностью не утратил».

Автор книжки «Асы нелегальной разведки» (2015) Микола Шварьов

зазначає: «Граур отличался тяжелым, почти деспотичным нравом и в таких

серьезных вопросах, как соблюдение конспирации, беспрекословное испо-

182

Уродженець Аджамки Андрій Граур

лнение указаний Центра, дисциплина, ответственность, – поблажек не да-

вал. И он был прав…».

Згаданий Йосип Григулевич (1913-1988) організував перший невдалий

замах на Троцького. Тоді група бойовиків на чолі з мексиканським худож-

ником Давидом Сікейросом буквально зрешетила кулями кімнату Льва Да-

видовича, однак той дивом залишився живим, заховавшись під ліжком. Ос-

таннє завдання, яке мав виконати Йосип Григулевич ціною власного життя,

– ліквідація керівника Югославії Йосипа Броз Тіто. Тут розвіднику в черго-

вий раз пощастило – помер замовник убивства Йосип Сталін. Неймовірно

обдарований Йосип Григулевич (це ж треба такий збіг – зійшлися в одній

недобрій справі аж три Йосипи), повернувшись в СРСР, став видатним уче-

ним, істориком-латиноамериканістом та письменником, академіком.

Андрій Граур брав участь у розробці «атомного проекту» радянської

розвідки – надтаємної операції з проникнення в німецькі, американські та

англійські науково-дослідні центри та промислові об’єкти, що займалися

ядерною проблематикою, з метою здобути необхідну для радянських уче-

них інформацію. Цю операцію й назвали відповідно – «Енормоз», що пере-

кладається як «щось страхітливе».

На тлі загалом позитивних відгуків про розвіду-

вальну діяльність Андрія Граура шокуюче сприй-

мається його характеристика у спогадах Павла Су-

доплатова: «…В Стокгольм был командирован один

из активных участников «чистки» в ИНО НКВД в

1938-1939 годах партийный выдвиженец А. Граур.

Впоследствии он какое-то время в 1941 году воз-

главлял шведскую резидентуру НКВД, после чего

был отозван в Москву. Работая в центральном аппа-

рате как начальник отдела внешней разведки, Граур

отличался особой подозрительностью к людям, что

Павло Судоплатов

сыграло трагическую роль в судьбах некоторых наших разведчиков…». Від-

чувається, що Судоплатов відверто недолюблював Граура, тому важко су-

дити, наскільки він був об’єктивним в оцінці діяльності свого колеги.

Взагалі Павло Судоплатов (1907-1996) – одна із найзловісніших поста-

тей в історії світової розвідки. Розвідник-диверсант і терорист, він викону-

вав найбруднішу роботу: безпосередньо розробляв операції з ліквідації од-

ного з лідерів ОУН Євгена Коновальця (знищив особисто), Льва Троцького

(операція «Утка»), Степана Бандери, Юрія Шухевича та багатьох інших во-

рогів Сталіна й радянської влади. Павло Судоплатов, до речі, – уродженець

Мелітополя, українець за походженням і таким себе вважав усе життя. На

відміну від Граура, який досконало знав декілька іноземних мов, Судопла-

тов блискуче володів лише українською, ставши найвидатнішим фахівцем

183

Уродженець Аджамки Андрій Граур

у боротьбі з українським націоналізмом, та, звісно, російською мовами. Піс-

ля смерті Сталіна й Берії Судоплатов був засуджений на 15 років ув’язнен-

ня (1953-1968). Переніс три інфаркти, осліп на одне око, став інвалідом 2-ї

групи. Після звільнення 20 років боровся за свою реабілітацію, що й відбу-

лося у 1992 році. Автор сенсаційної книжки спогадів «Разведка и Кремль.

Записки нежелательного свидетеля» (1996), що стала світовим бестселе-

ром, та низки інших.

В одній із них Судоплатов розповідає, що саме йому доручили очолити

групу, яка займалася «атомним проектом» радянської розвідки. Однак істо-

рики не знайшли жодних доказів його причетності до операції «Ендормоз».

Адже Судоплатов, на відміну від Граура, не мав вищої технічної освіти і не

володів іноземними мовами. Можливо, цим і пояснюється відверто зневаж-

ливе, навіть презирливе ставлення Судоплатова до Граура?

В «Очерках истории российской внешней разведки» Євгена Примакова

відзначається, що останньою посадою полковника Андрія Граура у 1951-

1952 роках була така: представник служби зовніш-

ньої розвідки СРСР у Німецькій Демократичній

Республіці. Це означає, що Граур надавав практичну

допомогу німецьким колегам у становленні розвіду-

вальної служби щойно створеної молодої держави.

Наш земляк, виявляється, був першим наставником

тоді 28-річного Маркуса Вольфа (1923-2006), що

стане легендою ХХ століття, керуватиме розвідкою

НДР 35 років (1953-1988). Маркуса Вольфа назива-

ли «людиною без обличчя», оскільки іноземні роз-

Маркус Вольф

відки не могли роздобути жодного його зображення

аж до кінця існування НДР.

Закордонна агентурна мережа зовнішньої розвідки НДР налічувала по-

над 38 тисяч агентів. У самому ж управлінні працювали 4 286 працівників.

«Штазі» (це абревіатура, що розшифровується як держбезпека) – німець-

кий аналог КДБ СРСР – чи не найпотужніша розвідка світу, якої боялися

більше від самих КДБ та ГРУ. Агенти «Штазі» були у найближчому оточен-

ні не тільки всіх канцлерів ФРН (Конрада Аденауера, Віллі Брандта, Гель-

мута Коля), а й навіть американського президента Джона Кеннеді (одна з

його коханок), «свої люди» були і в НАТО.

Після возз’єднання Німеччини Маркус Вольф відмовився від пропози-

ції ЦРУ передати їм найціннішу агентурну мережу «Штазі» (1 500 чоло-

вік!) в обмін на надання політичного притулку й комфортне життя в США.

За свою принциповість Вольф заплатив декількома роками ув’язнення, не

видавши жодного свого агента.

184

Уродженець Аджамки Андрій Граур

У мемуарних книжках Маркуса Вольфа неодноразово згадується й наш

земляк: «Граур был уполномочен лично Сталиным взять нас под свою опе-

ку. У него был большой опыт, и мы, разинув рты, слушали его рассказы об

авантюрных буднях разведки».

Про фінал кар’єри розвідника Граура та кінець його життя довідники

подають доволі суперечливу й інтригуючу інформацію: «Уволен по болезни

с 10.09.53. Пенсионер с 1953» (В. Петров «Кто руководил органами госбезо-

пасности СССР. 1941-1954 (2010); «в 1951-1953 годах был представителем

внешней разведки СССР при ВПР МГБ ГДР. Скончался на этом посту»

(«История Российской внешней разведки в 6 томах» (2014); «с апреля

1953 года – на пенсии, 29 марта 1957 года покончил жизнь самоубийством

в Москве» («Справочник по истории Коммунистической партии и Совет-

ского Союза 1898-1991); «в апреле 1953 г. уволен на пенсию по состоянию

здоровья. Покончил жизнь самоубийством» (К. Дегтярьов, О. Колпакіді

«Энциклопедия спецслужб. Внешняя разведка СССР» (2009). Жодних по-

дробиць про те, що ж сталося насправді.

Лише Павло Судоплатов повідомляє таке, від чого волосся дибки стає:

«Только после войны Граур был уволен, когда стало ясно, что он был психи-

чески серьезно болен: придя на прием к начальнику разведки П. Федотову,

он «сознался» в своей работе на американскую разведку».

Знову ж таки, відчуваючи відверто негативне ставлення Судоплатова

до Граура, можна було б засумніватися у його щирості, аби не ще одне свід-

чення людини, не довіряти якій жодних підстав немає. А це – кращий учень

Андрія Григоровича, Маркус Вольф: «Он стал болезненно недоверчивым,

видимо, сказались и профессиональная деформация личности, и тревож-

ная атмосфера сталинского времени. Мания преследования все отчетливее

проявлялась в поведении Грауэра… В конце концов Грауэра отозвали в Мо-

скву, где к тому времени, конечно, заметили, что он перешел границу, отде-

ляющую нормальное поведение от паранойи».

Андрій Граур, таким чином, упродовж своєї розвідувальної діяльності

побував у двох іпостасях одночасно: і розвідника, і шпигуна (щоправда,

лише у своїй хворобливій уяві).

185

ЖОВТЕНЬ

1 (1939) — 80 років тому народився ( м. Кіровоград) Борис

1

Григорович Кокуленко, танцівник, хореограф, мисте-

цтвознавець.  З 1957 по 1968 танцював у Заслуженому самоді-

яльному ансамблі танцю УРСР «Ятрань». Закінчив філологічний

факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна. З 1968 по 1970 — керівник народ-

ного ансамблю танцю «Юність» КДПІ ім. О.С. Пушкіна. Працював

балетмейстером у Кіровоградському обласному українському музично-драматичному

театрі ім. М.Л. Кпрпивницького, учителем хореографії Кіровоградського навчально-ви-

ховного комплексу; започаткував музей історії хореографічного мистецтва нашого

краю.  Автор книжок «Степова Терпсихора» (1999), «Там, де Ятрань» (2004, 2006, 2013). Кандидат мистецтвознавства (2010).  Лауреат обласної краєзнавчої премії іме-

ні Володимира Ястребова (2000). Заслужений працівник культури України.

1 (1984) — 35 років тому народився ( м. Олександрія) Сергій

1

Валерійович Добровольський (1984-2014), герой

АТО.  Закінчив Олександрійську ЗШ № 13. Після строкової служ-

би в армії обрав професію військового, служив на кораблі

«Донбас», підводному човні. Старшина РБМТЗ 23-ї окремої

бригади Національної гвардії України. Загинув 24.08.2014.

Колона потрапила у засідку бойовиків поблизу с. Новоіванівка Амвросіївського

району. Був похований у безіменній братській могилі. 10.10.2014 ексгумований

пошуковцями Місії «Евакуація-200» (Чорний тюльпан). Упізнаний за тестами

ДНК.  Похований 28.03.2015 у м. Олександрія на Алеї Слави військового кладовища.

Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2015).

2 (1884) — 155 років тому народився ( м. Єлисаветград)

2

Андрій Юхимович Ратмиров  (псевдонім  Тимків-

ський) (1884-1967), актор і режисер. У 1904 після закінчен-

ня Одеської гімназії навчався на акторських курсах артистки

імператорських театрів М.Ф. Морської (Одеса). У 1907-1908

– студент у Новоросійському університеті. З 1915 по 1917 –

актор та режисер Товариства українських акторів під керівництвом Й. Бородіна

у Херсоні. У 1917-1918 – актор Товариства українських акторів М. Заньковецької

та М. Саксаганского у Києві. З 1918 по 1925 – актор Українського державного

народного театру (Київ).  З 1947 по 1949 працював у рідному місті: актор та голов-

ний режисер Кіровоградського обласного українського музично-драматичного театру

ім. М.Л. Кропивницького. Після цього 10 років був постановником Закарпатського

186

Пам’ятні дати жовтня

обласного державного українського музично-драматичного театру. Заслужений

артист УРСР (1955).

2 (1989) — 30 років тому народилася ( м. Кіровоград) Ольга

2

Михайлівна Свідерська, спортсменка-параолімпійка

(плавчиня). До 2006 займалася плаванням у реабілітаційній

ДЮСШ «Інваспорт». З 2006 у відділенні інваспорту секції

плавання Кіровоградської ДЮСШ № 1 року під керівниц-

твом О.А. Кузнецової. 11-разова чемпіонка Європи, 7-разо-

ва чемпіонка світу, учасниця та 5-разова призерка двох Параолімпійських ігор,

9-разова рекордсменка Європи, 14-разова рекордсменка світу. Заслужений май-

стер спорту України. У 2009 з відзнакою закінчила Кіровоградський кооператив-

ний коледж. Кавалер Ордена княгині Ольги III (2012) та II (2016) ступенів.  Перший

почесний громадянин м. Кропивницького (2017).

4 (1919) — 100 років тому народився ( с. Козакова Балка Ново-

4

українського району)  Анатолій Федорович Пащенко

(1919-1986), радіохімік, один з розробників ядерної зброї

в СРСР.   Батьки — вчителі, після революції 1917 викладали у

Новомиргородському педагогічному технікумі. Мав по матері

дядька-дисидента Степана Кожум’яку (1898-1989).  У 1941 за-

кінчив Харківський хіміко-технологічний інститут. Працював на засекречених

підприємствах ВПК. З 1947 – на ВО «Маяк» (атомний комбінат, м. Озерськ

Челябінської області).   З 1960 по 1969 на посаді головного інженера. Аби потрапити

на це підприємство, Пащенку довелося публічно в центральній пресі засудити дядька за

«націоналістичні» погляди й відмовитися від нього.  Зробив вагомий внесок у техноло-

гію виділення плутонія з опроміненого в реакторі урану, при ньому розпочалося

будівництво підприємств з переробки радіоактивних відходів. Нагороджений ор-

деном Леніна, трьома орденами Трудового Червоного Прапора, двома орденами

«Знак пошани» та ін. У 1988 удостоєний пам’ятної медалі «За долголетнюю и

плодотворную деятельность по развитию атомной науки». Лауреат Ленінської

премії в галузі науки і техніки (1961).

5 (1939) — 80  років тому народився ( м. Новоукраїнка)

5

Віктор Петрович Тентюк, фінансист. Один із фун-

даторів державної фінансово-економічної системи: сто-

яв біля витоків створення, становлення і розвитку систем

Державного казначейства України, Державної податкової

служби Украї ни, Пенсійного фонду України. У 1964 закін-

чив Одеський кредитно-економічний інститут.  До 1971 працював на різних посадах

187

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

у Новгородківському та Новоукраїнському райфінвідділах; потім – першим заступ-

ником і завідувачем фінансового відділу Дніпропетровського облвиконкому.

З 1983 – заступник міністра фінансів УРСР. У 1990 призначається першим ке-

рівником Державної податкової служби України. У 1993-1995 – голова правлін-

ня Пенсійного фонду України. З 1995 по 1997 – заступник міністра фінансів,

начальник Головного управління Державного казначейства України. Його нази-

вають «першим казначеєм незалежної України». У 2002 занесений до портрет-

ної галереї найвидатніших особистостей нашої держави, представлених у книзі

«Уславлені постаті України». Заслужений економіст України (1999).

6 (1864) — 155 років тому народився ( Полтавщина) Сергій

6

Павлович Шелухін (1864-1938), юрист, письменник,

громадський діяч. Закінчив юридичний факультет Київського

університету. Працював суддею у різних містах України,

у тому числі й Єлисаветграді.  Як поет, перекладач та літера-

турний критик друкувався під псевдонімами С. Павленко,

С. Полтавець.  У 1888-1893 працював на різних посадах у Єлисаветградському окруж-

ному суді та редагував газету «Елисаветградский вестник», надавши їй українофільського

спрямування. Автор меморандуму на захист української мови (12.06.1904), надіс-

ланого прем’єр-міністру Вітте. У 1905 в Одесі прочитав першу в Росії публічну

лекцію українською мовою перед двотисячною аудиторією про злуку України з

Москвою. Займав високі посади в урядах УНР (перший Генеральний прокурор

України, міністр судових справ). З 1921 – в еміграції. Професор карного права в

Українському педагогічному інституті у Празі. Автор праць з історії права, зокрема

грунтовної монографії «Україна – назва нашої землі з найдавніших часів» (1936).

Включений в Енциклопедичний довідник «Чехословацькі праці про мову, історію

і культуру слов’янських народів від року 1760» (Прага, 1972).

7 (1939) — 80 років тому народилася ( с. Красносілля Олек-

7

сан дрівського  району)  Ганна Семенівна Пащенко

(1939-1998), актриса. В 1959 закінчила театральну сту-

дію при Київському українському музично-драматичному

театрі імені Івана Франка. Працювала у музично-драма-

тичних театрах Луцька (1959-1965), Рівного (1965-1971),

Ніжина та Чернігова (1972-1998). Виконала понад 200 ролей. Народна артистка

України (1993).

8 (1864) — 155  років тому народився ( м. Лебединь Липецької області)  Сергій

Миколайович Ігумнов (1864-1942), земський лікар, громадський діяч, поет.

Понад 40 років життя віддав земській медицині.  Два роки (1900-1901) працював са-

188

Пам’ятні дати жовтня

нітарним лікарем Олександрійського повіту. Регулярно виступав

8

з доповідями, рефератами та повідомленнями на зібран-

нях і з’їздах олександрійських лікарів, які друкувалися в

«Сборнике Херсонского земства»: «К вопросу об улучшении

некоторых сторон аптечного дела в Александрийском уез-

де», «К вопросу об окулистической помощи населению»;

«Что делаем мы, открывая новые фельдшерские пункты?», «О некоторых бли-

жайших нуждах медицинской организации Александрийского земства» та ін.

Олександрійська земська управа висловила йому вдячність за корисну діяльність. Сам

Ігумнов відзначив: «Работа в Александрийском уезде значительно укрепила мои прежние

мнения и обогатила знаниями. .».  З 1904 жив і працював у Харкові, де й помер під час

окупації. У Харкові видав дві збірки віршів (1911, 1915). Автор багатьох праць з пи-

тань епідеміології, демографії, санітарної статистики. Здобув визнання не тільки

як фахівець медицини, а й як громадський діяч, популяризатор медичних знань,

історик земської медицини: «Земские врачи теперь и прежде», «К вопросу о кри-

зисе земской медицины», «Общий характер и строй земской медицины» та ін.

8 (1904) — 115  років тому народився ( м. Новогеоргіївськ)

8

Юхим Іудович Лукін (1904-1999), зоогеограф, гідро-

біолог, еволюціоніст. У 1911 батьки переїхали до Харкова.

У 1926 закінчив біологічний факультет Харківського уні-

верситету, який тоді називався Інститутом народної осві-

ти. У 1929 закінчив аспірантуру Харківського відділення

Українського НДІ зоології. Кандидат біологічних наук (1935). У 1936 першим у світі

відкрив і описав у статті українською мовою роль адаптивних модифікацій і спад-

кових змін в еволюції. Вперше показав на рівні натуралістичних фактів, що «ефект

Болдуїна» в природі є та відіграє суттєву роль в еволюції. Один з співавторів теорії

стабілізуючого відбору. Автор монографії «Дарвинизм и географические законо-

мерности в изменении организмов» (1940), яка стала важливим внеском у ство-

рення синтетичної теорії еволюції. За відданість генетиці зазнав переслідувань

(1948-1949). Доктор біологічних наук (1942), професор (1943), завідувач кафедри

гідробіології Харківського університету. Автор трьох монографій та класичного

підручника «Зоологія» (1961, 1981, 1989). Включений до книжки «Выдающиеся

ученые-биогеографы: биобиблиографический справочник» (2007).

9 (1944) — 75  років тому народився ( м. Кіровоград)  Валерій Семенович

Поркуян,  спортсмен (футболіст).  Футболом почас займатися у 1957 (перший тре-

нер В.М. Третяков). Грав за Кіровоградську «Зірку» 1962-1964. Провів 89 матчів, забив

21 гол. У 1965 запрошений до Одеського «Чорноморця». Грав за збірну СРСР

на чемпіонаті світу 1966 в Англії, став її кращим бомбардиром (4 голи у ворота

189

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

збірних Чилі, ФРН та Угорщини). Збірна СРСР посіла 4 міс-

9

це, а Поркуян отримав «Бронзову бутсу» як один з кращих

бомбардирів чемпіонату. Майстер спорту міжнародного

класу (1966). Грав за Одеський «Чорноморець», Київське

«Динамо» та Дніпропетровський «Дніпро». Триразовий

чемпіон СРСР (1966, 1967, 1968), володар Кубка СРСР

(1966). Всього в чемпіонатах СРСР (вища ліга) зіграв 208 матчів, забив 43 голи.

Заслужений майстер спорту (1991).

9 (1979) — 40 років тому народився ( с. Мошни Черкаського

9

району)  Олександр Борисович Сабада  (1979-

2014), герой АТО (військовий льотчик). У 2000 закінчив

Харківський інститут військово-повітряних сил. Брав участь

у миротворчих місіях ООН в Ліберії (2008) та Конго (2011).

Загинув 20.05.2014 на борту гелікоптера, збитого сепара-

тистами біля м. Слов’янськ. Підполковник (посмертно).  Похований у Кіровограді

на Лелеківському кладовищі.  Нагороджений (посмертно) орденом Богдана

Хмельницького ІІІ ступеня.

10 (1924) — 95  років тому народилася ( м. Зінов’євськ)

10

Надія Семенівна Ігнатьєва (1924-2009), актриса.

У 1941 закінчила 9 класів Кіровоградської середньої шко-

ли № 1. З 1944 працювала секретарем Будинку народної твор-

чості, потім – у балетній трупі Кіровоградського обласного

музично-драматичного театру ім. М.Л. Кропивницького;

невдовзі була переведена до акторського складу.  З 1952 по 1959 працювала в

Кіровоградському обласному театрі російської драми ім. С.М. Кірова. В 1959 у зв’язку

з переведенням театру до м. Жданова (Маріуполя) перейшла до Кіровоградського дер-

жавного українського музично-драматичного театру ім. М.Л. Кропивницького, в якому зі-

грала близько 200 ролей. Одна з кращих – роль Васілуци в спектаклі «Каса маре»

за п’єсою Іона Друце (режисер-постановник Костянтин Параконьєв) (1964).

Заслужена артистка УРСР (1971).

11 (1894) — 125 років тому народився ( м. Катеринослав)

11

Віктор Платонович Петров (псевдонім Віктор

Домонтович) (1894-1969), літературознавець, етнограф,

фольклорист, мовознавець, філософ, історик, археолог,

прозаїк, радянський розвідник. У 1918 закінчив Київський

університет. З 1919 по 1941 працював у різних наукових

установах. Доктор філологічних наук (1930), професор.  Багато років приятелював

190

Пам’ятні дати жовтня

з Миколою Зеровим, якого відвідував у Златополі, де той учителював у 1914-1917. Свої

враження про містечко Златопіль виклав у спогадах «Болотяна лукроза, II».  Редагував жур-

нал «Етнографічний вісник» АН УРСР. У 1941 – директор Інституту фольклору АН

УРСР.  Під час Другої світової війни редагував у Харкові, згодом у Кіровограді у 1943 не-

легальний часопис «Український засів». До 1949 перебував у Західній Німеччині, потім

за загадкових обставин опинився в СРСР. Упродовж життя підготував понад 200

наукових праць, 30 наукових розвідок, близько 30 художніх творів. Автор капіталь-

них монографій: «Скіфи: мова і етнос» (1968), «Етногенез слов’ян. Джерела, етапи

розвитку і проблематика» (1972), «Походження українського народу» та ін. Є од-

ним з основоположників інтелектуальної прози в українській літературі: романи

«Аліна й Костомаров», «Романи Куліша» «Доктор Серафікус», «Без грунту» та ін.

Таємницею залишається питання, як, коли і чому він став радянським розвідником.

11 (1894) — 125 років тому народився ( м. Єлисаветград)

11

Модест Йосипович Рубінштейн (1894-1969), еконо-

міст і громадський діяч, публіцист. У 1911 закінчив реальне

училище у Білостоці (тепер Польща). З 1912 по 1917 навчав-

ся на біофаці Цюріхського університету, у Петроградському

психоневрологічному інституті, на медичному факультеті

Московського університету. За фахом – лікар. Член РСДРП з 1915. Учасник Першої

світової (полковий лікар), громадянської (заступник начальника політвідділу гру-

пи військ Південного фроту, начальник відділу 1-ї Кінної Армії) та Другої світової

воєн (брав участь в обороні Москви, підполковник). З 1921 по 1930 працював у

Червоному Інтернаціоналі профспілок (Профінтерні), член Центральної Ради. Їздив

у відрядження до європейських країн (Німеччина), США, Австралії, Китаю. У 1931

обраний дійсним членом Комуністичної академії, заступником директора Інституту

економіки. У 1931-1934 та 1938-1939 – член Президії Держплану СРСР. У 1934 об-

раний членом Комісії Партійного Контролю при ЦК ВКП(б). У наступні роки працював

завідувачем зарубіжного відділу газети «Правда», в Інституті Світового господар-

ства і Світової політики АН СРСР. З 1948 по 1956 – в Інституті економіки АН СРСР,

з 1956 по 1969 – в Інституті Світової економіки та Міжнародних відносин АН СРСР.

Доктор економічних наук (1935), професор (1954). Учасник Пагуошського руху

вчених світу (брав участь у 8 конференціях). Опублікував понад 30 книжок і бро-

шур. Багато робіт перекладено – на 16 мов.

11 (1909) — 110  років тому народився ( с. Дмитрівка

11

Знам’янського району)  Кузьма Йосипович Гуренко

(1909-1944), військовик. Отримав початкову освіту, найми-

тував у рідному селі. Згодом працював на нафтових про-

мислах у місті Грозному (Чечено-Інгушетія). Учасник Другої

191

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

світової війни. На фронті – з вересня 1942. Воював на Південно-Західному та

3-му Українському фронтах. Стрілець 3-го батальйону 60-го стрілецького полку

20-ї гвардійської стрілецької дивізії. Гвардії єфрейтор. Особливо відзначився під

час проведення Яссьсько-Кишинівської наступальної операції. 21.08.1944 біля

села Єрмоклія (Молдова) у вирішальний момент бою з протитанковими грана-

тами кинувся під німецький танк і ціною власного життя підірвав його. Герой

Радянського Союзу (1945, посмертно).

14 (1954) — 65 років тому народилася ( Чернігівщина)

14

Валентина Федорівна Деркач,  педагог. У 1976 закін-

чила історичний факультет Полтавського державного педа-

гогічного інституту ім. В.Г. Короленка.  У Павлиській загально-

освітній школі ім. В.О. Сухомлинського працює з 1976: заступником

директора з навчально-виховної роботи з 1980, з 1999 — директо-

ром «Школи Сухомлинського». Палкий пропагандист спадщини видатного педагога, майстер практичних дій щодо творчої їх реалізації в умовах модернізації освіти.

Автор близько 125 публікацій, незмінний учасник всеукраїнських педагогічних

читань та міжнародних конференцій, присвячених В.О. Сухомлинському . У 2005

навчальний заклад став лауреатом Всеукраїнського конкурсу в номінації «Школа шкіл».

Лауреат обласної педагогічної премії імені Василя Сухомлинського (2002).  Заслужений

працівник освіти України (2012).

16 (1929) — 90  років тому народився ( с. Данилова Балка

16

Ульяновського, нині Благовіщенського району) Вілен Митро-

фанович Струтинський (1929-1993), фізик-теоретик.

У 1952 з відзнакою закінчив фізико-математичний факуль-

тет Харківського університету. З 1953 по 1970 працював у

Інституті атомної енергетики ім. І.В. Курчатова. Доктор фізи-

ко-математичних наук (1965). Наукові праці присвячені вивченню структури атом-

ного ядра. В 1967-1970 працював гостьовим професором в Інституті теоретичної

фізики ім. Нільса Бора в Копенгагені (Данія). З 1970 до 1991 завідував відділом

теорії ядра Інституту ядерних досліджень АН УРСР. Член-кореспондент АН УРСР

(1972). Лауреат премії з ядерної фізики ім. Т. Боннера Американського фізичного

товариства (1978). Почесний доктор наук Копенгагенського університету (1979).

Лауреат наукової премії фонду А. фон Гумбольдта (1991). Член Європейської ака-

демії наук і мистецтв (Трієст, Італія, 1991).

16 (1929) — 90  років тому народився ( м. Знам’янка)  Віктор Федорович

Байдак, правознавець, педагог. У 1951 закінчив Харківський юридичний інсти-

тут, у 1969 – Львівський політехнічний інститут. Працював слідчим Тернопіль ської

192

Пам’ятні дати жовтня

прокуратури (1951-1952), перебував на партійній роботі

16

(1952-1973). За сумісництвом займався викладацькою діяль-

ністю. З 1973 – проректор Херсонського педагогічного інсти-

туту, у 1980-1996 – його ректор. З 1996 – завідувач кафедри

правознавства Миколаївського університету. Кандидат юри-

дичних наук (1970), професор (1991). Ініціатор створення

правового коледжу в складі Миколаївського університету. Наукові дослідження у

галузі моралі та права. Видав низку посібників для учнів шкіл та студентів.

20 (1874) — 145 років тому народився ( м. Єлисаветград)

20

Костянтин Хризанфович Середін (1874-?), вій-

ськовий діяч.  У 1895 закінчив Єлисаветградське кавалерійське

училище.  Служив у 28-му драгунському Новгородському

полку. Після закінчення у 1903 Миколаївської академії

Генерального штабу обіймав посади старшого офіцера

для доручень штабу Київського військового округу, викладача офіцерської кін-

ної школи, помічника командира 26-го драгунського Бузького полку. З 1903

– штаб-офіцер для доручень командувача Київського військового округу, пол-

ковник (1911). У роки Першої світової війни 1914-1918 – офіцер для доручень

при головнокомандувачеві Південно-Західного фронту, командир драгунського

Приморського (1916), 12-го уланського Білгородського полків. Начальник штабу

8-ї кавалерійської дивізії. Генерал-майор (1917). Після проголошення незалеж-

ності УНР – в українській армії, генерал-хорунжий. За Гетьманату – військовий

аташе українського посольства в Румунії. Подальша доля невідома.

20 (1924) — 95 років тому народився ( с. Триліси Олексан-

20

дрівського району)  Володимир Іванович Шаповал

(1924-2001), лікар. Перед війною з відзнакою закінчив

Смілянську фельдшерсько-акушерську школу. Учасник

Другої світової війни. Воював спочатку у партизанському

загоні, потім у лавах Червоної Армії. Був важко поранений,

ледве не втратив руку. З відзнакою закінчив Чернівецький медичний інститут.

До 1951 працював лікарем, завідувачем районного віділу охорони здоров’я у Знам’янці.

Потім переїхав до Харкова. Доктор медичних наук, професор. У 1968 відновив та

очолив кафедру урології у Харківському медичному інституті. Заснував у Харкові

перший в СРСР обласний нефроурологічний центр. Нині Харківський обласний

клінічний центр урології та нефрології носить його ім’я. На фасаді будівлі вста-

новлено меморіальну дошку. Заслужений діяч науки України.

23 (1889) — 130 років тому народився ( м. Єлисаветград)  Аббо Островський

(1889-1975), американський живописець, графік, педагог.  Початкову освіту здо-

193

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

був у Єлисаветграді, відвідував Вечірні Рисувальні

23

Класи при Єлисаветградському Земському Реаль-

ному Училищі.  У 1907 закінчив Одеську школу

образотворчих мистецтв. У 1908 емігрував

до США. Юнаком поселився у Нью-Йорку,

навчався у Національній академії рисунка та

міському коледжі. Улюблені жанри – амери-

канський міський пейзаж та вуличні сценки. Персональні виставки відбулись

у 1931 (Американський національний музей у Нью-Йорку та Музей мистецтв у

Балтіморі) і 1936 (Нью-Йорк). Був членом декількох американських художніх

об’єднань, роботи друкувалися у нью-йоркських журналах. Багато років вів ри-

сувальні класи в університетській колонії. Був засновником і керівником Альянсу

художніх шкіл Нью-Йорка (1914). Роботи зберігаються у Бібліотеці Конгресу

США, музеях штатів Пенсильванія і Массачусетс, містах Балтимор, Чикаго, Лос-

Анджелес, Філадельфія, музеях Ієрусалима, Парижа, Лондона, Осло.

23 (1949) — 70 років тому народився ( м. Кіровоград) Воло-

23

димир Григорович Гриценко, правознавець, педагог.

У 1974 закінчив Кіровоградський державний педагогічний інсти-

тут ім. О.С. Пушкіна, у 1983 – Київську вищу школу МВС СРСР

ім. Ф.Е. Дзержинського за спеціальністю «правознавство»,

у 1991 – Академію МВС СРСР (за фахом «юрист-організа-

тор управління в сфері правопорядку». Служив у органах МВС, полковник мі-

ліції у відставці. Активно займався спортом: майстер спорту СРСР із боротьби

самбо (1971), майстер спорту СРСР із боротьби дзюдо (1977).  Після виходу на

пенсію деякий час очолював кафедру фізвиховання КНТУ, потім — на викладацькій ро-

боті у Центральноукраїнському державному педагогічному університеті імені Володимира

Винниченка. Нині — завідувач кафедри галузевого права, доктор юридичних наук (2015), профессор (2015). Автор 112 наукових праць, монографії «Адміністративно-

правові засади оптимізації правоохоронної системи України» (2014). Підготував

4 кандидатів юридичних наук. Заслужений юрист України (2000).

24 (1944) — 75 років тому народилася  ( с. Стульно

24

Володавського району Люблінської області, Польща)  Марія

Іванівна Церна, художник декоративно-ужиткового

мистецтва (батик, вишивка, гобелен, аплікація) та живо-

писець. У 1945 разом із родиною переїздить на постійне

проживання до України. У 1966 закінчила Вижницьке учи-

лище прикладного мистецтва.  З 1970 мешкає у Кіровограді, до 1991 працювала в

художньо-виробничих майстернях Художнього фонду УРСР. З 1971 – учасниця облас-

194

Пам’ятні дати жовтня

них та республіканських виставок, п’ять персональних вернісажів влаштовано у

Кіровограді. Твори зберігаються в обласному художньому музеї, художньо-ме-

моріальному музеї О.О. Осмьоркіна та приватних збірках Польщі, Канади США,

Росії та Ізраїлю, прикрашають офіси. Автор батиків: «В полоні весни» (2003),

«Манекени» (2003), «Тихий куточок степового краю» (2005); гобелену ручної ро-

боти «Сутінки» (2005); натюрмортів «Білі півонії» (2010), «Польові квіти» (2010)

та ін. Член Національної спілки художників України (1992).  Лауреат обласної премії

у галузі декоративно-прикладного мистецтва імені Якова Паученка (2004).

24 (1959) — 60 років тому народився ( Миколаївська область)

Олександр Васильович Колотуха

24

,   спортивний ту-

рист, науковець у сфері спортивного туризму. У 1981 за-

кінчив географічний факультет Київського державного

університету ім. Тараса Шевченка.  З 1982 працює у системі

туризму Кіровоградської області, з 1985 — у системі дитячо-

юнацького туризму. Підготував більше 500 юних туристів-спортсменів. З 1997 по 2012 —

викладач, старший викладач, доцент Кіровоградського державного педагогічного універ-

ситету імені Володимира Винниченка. З 2016 — завідувач кафедри географії та геоеко-

логії Центральноукраїнського державного педагогічного університету імені Володимира

Винниченка. Доктор географічних наук (2016). Майстер спорту України та суддя

національної категорії зі спортивного туризму. Член виконкому Міжнародної

Федерації спортивного туризму. Голова комісії лижного туризму та член викон-

кому Федерації спортивного туризму України. Президент Кіровоградської облас-

ної федерації спортивного туризму. Здійснив понад 60 категорійних походів з

пішохідного, гірського, лижного, водного та велосипедного туризму. Має звання

інструктора з 4-х видів туризму. Географія туристських походів: Крим, Карпати,

Західний та Центральний Кавказ, Валдай, Кольський півострів, Урал, Копетдаг,

Каракуми, Памір, Західний Тянь-Шань, Алтай, Саяни, Камчатка, Татри, Австралія,

Нова Зеландія та інші. Автор понад 170 наукових та науково-методичних праць

туристичної тематики.

25 (1879) — 140 років тому народився ( с. Янівка, нині у скла-

25

ді с. Береславки Бобринецького району)  Лев Давидович

Троцький  (справжнє прізвище Бронштейн Лейба;

інші псевдоніми Перо, Львов, Яновський та ін.) (1879-

1940), найвідоміший у світі уродженець Єлисаветградщини

та України, лідер першої та другої російських революцій

1905 та 1917.  Початкову освіту (з 1886) здобув у Громокліївській школі в учителя

Шуфера,  навчався в Одеському реальному училищі (1896-1898). У дитинстві пе-

рекладав байки Крилова на українську мову,  літературний хист юного Троцького пер-

195

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

шим оцінив в Одесі уродженець Єлисаветграда письменник С.І. Сичевський (1840-1890).

Літературна спадщина (книжки, статті, листи) величезна за обсягом. Найвідоміші

книжки, перекладені на більшість мов, це «Моє життя. Спроба автобіографії»

(1929), «Зраджена революція» (1936) та ін. Наприкінці життя у 1939 написав

статтю «Українське питання», у якій відстоював необхідність створення неза-

лежної соборної Української держави. Життя, діяльність та загибель Троцького

справили великий вплив на творчість А. Кестлера, Б. Брехта, А. Мальро, А. Жида,

Г. Уеллса, Д. Оруела та багатьох інших європейських інтелектуалів. Його включе-

но до списку 157 авторів найвидатніших книжок людства. У 70-ті роки минулого

століття у Греноблі (Франція) засновано інститут Л. Троцького. У спогадах писав:

«Ни одна из столиц мира — ни Париж, ни Нью-Йорк — не произвели на меня впоследствии

такого впечатления, как Елисаветград, с его тротуарами, зелеными крышами, балконами,

городовыми и красными шарами на ниточках». В Єлисаветградському земському реаль-

ному училищі навчався старший брат Олександр, а батько орендував у поміщиці Троцької

(це прізвище Лев обере своїм псевдонімом) землю поблизу міста. У 1919 Зимовий те-

атр Елькінда в Єлисаветграді був перейменований у «Червоний театр ім. Л. Троцького».

Включений у книжку Віктора Савченка «100 знаменитых анархистов и револю-

ционеров» (2010) та книжку Майкла Шапіро «Сто великих евреев».

27 (1909) — 110 років тому народився ( с. Димине Новоукра-

27

їн ського  району)  Микола Олександрович Далекий

(справжнє прізвище Алексєєв) (1909-1976), письменник,

сценарист. У 1935 закінчив сценарний факультет ВДІКу

(Москва). Працював редактором-консультантом студії

«Українфільм» (1936-1937, 1939). Учасник Другої світової

війни, мав бойові нагороди. Дебютував у 1945 оповіданням «Улыбка» в журналі

«Знамя» (№ 4). Писав українською і російською мовами. Автор популярних кни-

жок (повістей і романів) пригодницького та детективного жанрів: «Не открывая

лица» (1956), «Практика Сергея Рубцова» (1957), «Ромашка», (1959), «Падший

ангел» (1962), «Танки на мосту!», «Голка в сіні» (1971), «Охота на тигра» (1974),

«По живу і мертву воду» (1968), «Отруйне жало» (1977) та ін. Співавтор сценарію

художнього фільму «Щедре літо» (1950, режисер Борис Барнет). За його сцена-

ріями зняті мультфільм «Лісова змова» (1937) й документальні стрічки «Великі

зміни», «Нафтовики Борислава» та ін. Жив і працював у Львові, похований на

Личаківському кладовищі. Член Спілки письменників УРСР (1950).

28 (1969) — 50  років тому народився ( м. Олександрія)  Сергій Петрович

Коваленко, педагог, держслужбовець. У 1997 закінчив філологічний факуль-

тет Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова (викладач німецької

мови та літератури ). У 2005 — КДПУ імені Володимира Винниченка (маґістр управління

196

Пам’ятні дати жовтня

навчальним закладом, керівник навчального закладу).  Починав

29

освітянську діяльність піонервожатим Республіканського

піонерського табору «Молода гвардія» в Одесі (1988-1991).

У 1992-1997 – вчитель Олександрійської ЗШ № 20.  З 1997

по 2015 — директор Олександрійської школи-ліцею № 20 НВК

«Олександрійський колегіум-спеціалізована школа», який пе-

ретворив в один з найуспішніших в Україні. У 2014 став переможцем Всеукраїнського

конкурсу «Учитель року» в номінації «Директор школи». З 2015 – перший заступник

голови Кіровоградської обласної державної адміністрації. Заслужений працівник

освіти України (2014).

29 (1979) — 40 років тому народився ( с. Леонтовичеве Ново-

29

ураїнського району) Віктор Вікторович Карнаух (1979-

2014), герой АТО.  Закінчив Новоукраїнську ЗШ № 3. Пройшовши

військову строкову службу, лишився в ЗСУ за контрактом.

Здобув вищу освіту в КДПУ імені Володимира Винниченка.  Служив

прапорщиком, командиром розвідгрупи 3-го окремого

полку спецпризначення. Загинув 29.08.2014 під час виходу з Іловайського котла

біля с. Кросносільське Амвросіївського району Донецької області. Був спочатку

похований як невпізнаний герой у Дніпропетровську, згодом ідентифікований за

тестами ДНК та  перепохований у м. Кіровограді на Рівненському кладовищі на Алеї Слави.

Нагороджений (посмертно) орденом Богдана Хмельницького ІІІ ступеня (2015).

На будівлі Новоукраїнської ЗШ № 3 встановлено меморіальну дошку на честь героя.

30 (1934) — 85 років тому народився ( с. Струнькове Гайворон-

30

ського району)  Роман  Олександрович (Ромуальд

Ісаакович) Розенбліт (1934-2012), журналіст, сцена-

рист, режисер-документаліст.  Батько працював у паровозному

депо Гайворона,  звідки родина переїхала у Ленінград і пере-

жила блокаду. У 1959 закінчив Московський бібліотечний

інститут. З 1959 і до кінця життя працював у Ростові-на-Дону. Спочатку корес-

пондентом, редактором і заступником головного редактора ростовської газети

«Комсомолец» (1959-1968). З 1968 (понад 40 років!) – редактором, головним ре-

дактором і режисером Ростовської студії хронікально-документальних фільмів.

Автор сценаріїв та режисер 48 документальних стрічок, серед них – «Сотворение

хлеба» і «Спросите вы у матерей», удостоєних Державних премій Росії; фільмів

про Чехова, Шолохова та ін.: «Хождение по квадратному кругу» (1992), «Человек

с молоточком» (1994), «Версия» (1994), «Судьбе завистливой назло» (1995), «От

материнського порога» (1998), «Новочеркасск – 62», «Восхождение к пропас-

ти», «Судьба Алексея Береста», «Ноктюрн для аккордеона и памяти». Секретар

197

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

правління Донської спілки кінематографістів. Дійсний член Російської Академії

Кінематографічних Мистецтв «Ніка». Заслужений працівник культури Російської

Федерації (1994). У 2016 в Ростові-на-Дону на «Проспекті Зірок» закладена його

іменна «Зірка».

1.10.1884 (155 років тому) – В Єлисаветграді створено Товариство шануваль-

ників образотворчого мистецтва для надання матеріальної допомоги вихован-

цям Вечірніх Рисувальних Класів земського реального училища, які вступили до

Імператорської Академії мистецтв.

3.10.1899 (120 років тому) – Запрацював Маловисківський цукровий завод.

Уже першого сезону він виробив цукру на 320 тисяч рублів.

3.10.1959 (60 років тому) – Кременчуцьку ГЕС відвідали українські письменники

Олександр Корнійчук і Ванда Василевська.

7-20.10.1884 (135 років тому) – В Єлисаветграді перебувала XII виставка

Товариства пересувних художніх виставок (ТПХВ) з Санкт-Петербурга, яку від-

відало 1730 мешканців міста. Експонувалося 99 творів 29 митців: картини ху-

дожників В. Васнєцова, І. Крамського, М. Ге, В. Маковського, М. Маковського,

І. Рєпіна, В. Сурикова, М. Ярошенка та ін. Відгуки про виставку були надруковані

в газеті «Елисаветградский вестник» 10 та 19 жовтня 1884 р.

9.10.1934 (85 років тому) – Відкрито університет культури при Зінов’євському

міському будинку працівників освіти.

Жовтень 1859 (160 років тому) – В Єлисаветграді засновано телеграфну станцію.

Жовтень 1929 (90 років тому) – Розпочалося будівництво МТС у Шостаківці,

Плетеному Ташлику, Помічній, Шарівці й Трепівці.

Жовтень 1959 (60 років тому) – Припинив існування Кіровоградський обласний

державний російський театр імені С.М. Кірова, який було засновано у 1944 році

на базі Луганського театру юного глядача.

Жовтень 1934 (85 років тому) – На базі місцевого радгоспу «Індустрія» засно-

вано Олександрійський кінний завод.

Жовтень 1974 (45 років тому) – В Олександрії відкрито Палац урочистих подій.

Його автори – київські художники І. та М. Литовченки, скульптор В. Прядко.

21.10.1849 (170 років тому) – В Єлисаветград на посаду міського архітектора

прибува Андрій Достоєвський (1825-1897), брат геніального письменника. Тут

він одружився з Домникією Федорченко, в Єлисаветграді народилися дві доньки

(Євгенія і Марія) та син Олекандр. Андрій Михайлович написав книжку спогадів,

у якій розповів про майже 10-річне перебування у нашому місті.

З 28.10 по 7.11.1899 (120 років тому) – В Єлисаветграді експонувалася

XXVII виставка Товариства передвижників, яку відвідало 1420 осіб.

198

ГЕНЕРАЛ-ЛЕЙТЕНАНТ ІВАН ВРАДІЙ:

НАШ ЗЕМЛЯК У КОНТРРОЗВІДЦІ «СМЕРШ»

Аби не письменник Володимир Богомолов

(1926-2003) – автор знаменитого роману про ді-

яльність «Смерш» (скорочення від «Смерть шпи-

гунам») «У серпні 44-го» або інша назва «Момент

істини» та його вдала екранізація 2000 року – я

навряд чи зацікавився б цією темою. Твір Бого-

молова давно визнаний світовим бестселером,

одним з кращих творів про Другу світову війну,

його перекладено на 30 мов (у тому числі, й на

українську), здійснено понад 100 видань, загаль-

Володимир Богомолов

ний наклад книжки складає декілька мільйонів

примірників. У 2013 році роман Богомолова

навіть потрапив до списку «100 книг», рекомендованих у Росії для само-

стійного читання школярів. Варто також нагадати, що першу повість Бо-

гомолова «Іван» (1957) екранізував Андрій Тарковський. Стрічка «Іванове

дитинство» (1962) стала першим повнометражним фільмом молодого кіно-

режисера, яка принесла йому світове визнання та безліч нагород на міжна-

родних кінофестивалях.

З біографії письменника дізнаємося, що

18-річний військовий розвідник Володимир Бо-

гомолов брав участь у Кіровоградській насту-

пальній операції (5-16 січня 1944 року). 12 січня

1944 року отримав поранення, лежав у шпиталі.

З вересня 1944 року майбутній письменник з

військової розвідки був переведений у військову

контррозвідку «Смерш». «Смерш» проіснував

три роки, але його внесок у перемогу над нацист-

ською Німеччиною важко переоцінити. Він увій-

шов у історію як найефективніша контррозвідка

Іван Врадій

світу часів Другої світової війни, яка за всіма по-

казниками переграла німецьку розвідку та контррозвідку «Абвер» на чолі з

адміралом Вільгельмом Канарісом та спецслужби інших країн.

Контррозвідкою «Смерш», яка безпосередньо підпорядковувалася Ста-

ліну, за три роки існування було викрито та знешкоджено 30 тисяч німець-

199

Генерал-лейтенант Іван Врадій

ких агентів, майже 3,5 тисячі диверсантів, 6 тисяч терористів. Було про-

ведено 250 радіоігор з метою дезінформації ворога, що посприяли успіху

Червоної Армії у Курській битві та блискучому проведенню Білоруської,

Яссько-Кишинівської, Прибалтійської та Вісло-Одерської операцій.

Ось якраз про драматичні події напередодні проведення Білоруської

наступальної операції «Багратіон» у серпні 1944 року й розповідається у

романі Володимира Богомолова. Радянському командуванню стало відо-

мо, що у тилу діє надзвичайно небезпечна німецька розвідгрупа, діяльність

якої ставить під загрозу успішне проведення стратегічної військової опера-

ції. Контррозвідники мають будь-що, буквально впродовж доби, захопити

живцем німецьких шпигунів з радіостанцією та змусити їх працювати на

радянську розвідку.

В історії контррозвідки «Смерш» для нас найцікавіше те, що одним з її

керівників був уродженець Єлисаветградщини Іван Іванович Врадій (1906-

1984). Наш земляк був одним із чотирьох заступників начальника Головно-

го управління контррозвідки (ГУКР) «Смерш» Віктора Абакумова (1908-

1954). Біографія Врадія аніскільки не пояснює, як йому, а головне завдяки

чому, вдалося зробити таку приголомшливу кар’єру в надтаємній службі

СРСР. Судіть самі.

Народився Іван Врадій

23 груд ня 1906 року у с. Тиш-

ківці   Новоархангельської

волості  Єлисаветградського

повіту (нині це село перебуває

у складі Добровеличківського

району Кіровоградської облас-

ті) у родині лісничого, за інши-

ми даними – селянина. Освіта

Іван Врадій (другий ліворуч)

– 6 класів неповної середньої   з групою співробітників «Смерш» незадовго

школи у рідному селі, згодом

до закінчення війни

півроку навчався у хімічній профшколі. Майже 10 років (до 1926 року)

трудився у батьківському господарстві в Тишківці. Опісля з невідомих нам

причин опинився у Середній Азії. Спочатку працював вантажником на

станції «Ташкент», потім на різних посадах у Ташкентській психіатричній

лікарні: санітар, економ, наглядач. З 1928 по 1932 рік служив у Червоній

Армії: старший писар, курсант, діловод, скарбник райвійськкомату. У 1932

році Врадій вступив у ВКП(б). Очевидно, саме членство у комуністич-

ній партії, а головне гарний почерк, який безперечно мав Іван Врадій, та,

звісно ж, фарт і допомогли йому в органах держбезпеки зробити блискучу

кар’єру... кадровика. Ще б пак! З 1943 по 1946 рік Іван Врадій – начальник

200

Генерал-лейтенант Іван Врадій

відділу кадрів Головного управління контррозвідки «Смерш», заступник

начальника ГУКР «Смерш» по кадрах.

За 8 років служби в держбезпеці (1936-1944) Врадій, що починав її

сержантом, дослужився до чину генерал-лейтенанта! Був нагороджений

трьома орденами Червоного Прапора, орденом Кутузова 2-го ст., орденом

Червоної Зірки, двома орденами Вітчизняної війни 1-го та 2-го ст., п’ятьма

медалями, нагрудним знаком ««Заслуженный работник НКВД» та ін.

Крім Врадія, заступниками Абакумова були Микола Селівановський

(1901-1997), Павло Мешик (1910-1953) та Ісай Бабич (1902-1948).

Та парадокс: після смерті Сталіна та знищення Берії верхівка «Смерш»

була репресована. Звісно, не за погане керівництво контррозвідкою, а за

злочини попередніх років: зловживання владою, необґрунтовані репресії,

розстріли невинних людей за сфабрикованими звинуваченнями. На совісті

кожного з них сотні загублених життів. Були розстріляні з позбавленням

всіх нагород та військового звання Віктор Абакумов і Павло Мешик. У 1948

році у Москві за нез’ясованих обставин був убитий Ісай Бабич. От кому

пощастило: його з усіма почестями поховали на

Новодівичому кладовищі!

Трохи менше пощастило Миколі Селіва-

новському. У 1951 році він був заарештований

у «справі Абакумова», просидів у в’язниці два

роки. Спочатку був звільнений з органів держбез-

пеки за станом здоров’я, проте у листопаді 1953

року причину звільнення змінили: «По данным,

дискредитирующим звание лица начальствую-

щего состава МВД».

Ну, а що ж наш землячок Іван Врадій? Можна

сказати, що Іван Іванович у порівнянні зі своїми

колегами відбувся легким переляком – просто

потрапив під роздачу. Формулювання звільнення

Врадія з МДБ у 1951 та з МВС у 1954 роках у до-

відниках подаються різні: «по фактам дискреди-

тации», «уволен в запас по служебному несоответствию», «постановлением

Совета Министров СССР от 3 января 1955 г. лишен звания генерал-лей-

тенанта как дискредитировавший себя за время работы в органах госбезо-

пасности и недостойный в связи с этим высокого звания генерала». Отже,

покарання Івана Врадія вилилося лише у позбавлення його однієї генераль-

ської зірки. Був генерал-лейтенантом – став генерал-майором.

До 1969 року Іван Іванович працював заступником начальника Чуй-

ського та Луговського рудоуправлінь в Іркутській області. Остання посада

перед виходом на пенсію – голова Чуйського рудкому профспілок. Похова-

201

Генерал-лейтенант Іван Врадій

ний у Москві на Хованському кладовищі. Напрочуд скромний надмогиль-

ний пам’ятник з лаконічним написом: «Генерал-майор КГБ Врадий Иван

Иванович (23.ХII.1906 – 14.VI.1984)».

Дослідник історії контррозвідки «Смерш» Юрій Ленчевський у довідці

про Івана Врадія зазначає: «Личность, о которой до сих пор не удалось об-

наружить каких-либо объективных сведений».

Те ж саме можна сказати й про автора «Моменту істини». Володимир

Осипович Богомолов – найзагадковіший та найунікальніший письменник,

який жив і працював у СРСР. Більш заплутаної та суперечливої біографії,

ніж у нього, годі й шукати. Починаючи з дати народження (1924 чи 1926

рік), прізвища (Войтинський, Богомолець, Богомолов) та закінчуючи учас-

тю у Другій світовій війні (тут особливо багато суперечностей).

Назвати Богомолова радянським письменником просто язик не повер-

тається. Звісно, дисидентом він не був, однак залишився безпартійним, ка-

тегорично відмовився вступати до Спілки письменників СРСР, називаючи

її «тераріумом сподвижників»; усіляко уникав фотозйомок, відмовився від

двох Державних премій, від гонорарів за екранізації своїх творів, які вважав

невдалими; відмовився навіть від ордена Трудового Червоного Прапора,

яким його нагородили. Говорив: «Я решил свести до минимума свои кон-

такты с государством».

Та найголовніше: у боротьбі з цензурою, яка інколи тривала роками, Бо-

гомолов відстояв свої твори у тому вигляді, як їх написав. Жодної правки

у рукопис роману «Момент істини» він не вніс, хоча їх рецензенти із КДБ

та Міністерства оборони вимагали незліченну кількість. А коли книжка по-

бачила світ, відмовився її підписувати голові КДБ СРСР Юрію Андропову

та міністру оборони Андрію Гречку, що забажали її мати з дарчим написом

автора.

До речі, обидві екранізації «Моменту істини» Богомолов вважав невда-

лими. Першу ще у 1975 році здійснив відомий литовський кінорежисер Ві-

таутас Жалакявічус (1930-1996). Він зняв її у стилі свого кращого фільму

«Ніхто не хотів помирати», з елементами вестерну. Картина була нещадно

розкритикована всіма, хто її бачив, і, судячи з усього, навіть змита. Сам Бо-

гомолов, до речі, хотів, щоб «Момент істини» екранізував Андрій Тарков-

ський. Не дозволили. Другу екранізацію, яка нам так подобається, у 2000

році здійснив білоруський кінорежисер Михайло Пташук. Заборонити

обидві стрічки, звісно, Богомолов не міг, наполіг лише на тому, аби у титрах

цих фільмів не було його прізвища.

202

ЛИСТОПАД

1 (1909) — 110  років тому народився ( с. Фурманівка

1

Новоукраїнського району) Михайло Іванович Пойченко

(1909-1992),   кінооператор. Учасник Другої світової вій-

ни. Його фронтові сюжети використано в кіноепопеї

«Велика Вітчизняна війна» (1978-1980, 20 серій; худож-

ній керівник та режисер Р. Кармен). З 1962 по 1986 пра-

цював на «Укркінохроніці», де зняв понад 20 стрічок: «Між вільними вільна»

(1970), «Україна, земля, люди» (1970), «Обличчям до вогню» (1971, Диплом

Всесоюзного кінофестивалю фільмів на робітничу тему, Горький, 1972), «Іван

Франко і світова культура» (1987) та ін. Фільм «На всю широчінь душі» заво-

ював почесний диплом журі ХІХ Міжнародного фестивалю у Лейпцигу (1976).

У 1985 чехословацькі кінематографісти зняли про Пойченка, який у складі 4-го

Українського фронту брав участь у визволенні Чехословаччини, зафіксувавши

ці події на кіноплівку, документальну стрічку «Сорок років потому». Почесний

громадянин м. Брно. Заслужений діяч мистецтв УРСР (1988).

2 (1959) — 60  років тому народилася ( м. Гайворон)  Алла

2

Яківна Крута,  тележурналістка, телеведуча.  Сестра ком-

позитора і продюсера Ігоря Крутого. Початкову музичну освіту

здобула у Гайворонській дитячій музичній школі, в якій після за-

кінчення Кіровоградського музичного училища (КМУ) викладав

Ігор. Потім, як і брат, закінчила КМУ. Працювала у продюсер-

ському центрі «АРС». У 1992 вийшла заміж за американця італійського похо-

дження, взяла його прізвище Баратта і виїхала з ним до США. З 1997 почала

працювати на телеканалі у Філадельфії, потім – на супутниковому російсько-

мовному каналі RTVI, де 13 років вела недільне ток-шоу «Візаві». Гостями її

передачі були: Мстислав Ростропович, Ернст Нєізвєстний, Євген Євтушенко,

Руді Джуліані, Олексій Ягудін, Олег Калугін, Алла Пугачова та інші знаменитості.

З 2010 на телеканалі «Украї на» вела популярні програми «Ласкаво просимо» та

«Зіркові зустрічі», гостями яких були зірки вітчизняного шоу-бізнесу.

4 (1989) — 30  років тому народився  ( с. Катеринівка

4

Кіровоградського району)  Володимир Олександрович

Тигнян  (1989-2015), герой АТО.  До 6-го класу навчався в

Катеринівській ЗШ, потім у Кіровоградській школі-інтернаті. У

2008 закінчив Кіровоградське ПТУ № 8. Опанував професії

муляра, монтажника сталевих та залізобетонних конструк-

цій та електрозварника ручного зварювання. З 2009 – на строковій військовій

203

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

службі. Старший солдат, механік-водій бронегрупи 300-го навчального танко-

вого полку 169-го навчального центру Сухопутних військ ЗСУ (Десна). Загинув

16.01.2015 поблизу кургану «Гостра Могила», що неподалік селища Польове

(Шахтарський район) Донецької області.  Похований на Рівненському кладовищі у

секторі почесних поховань. На будівлях обох навчальних закладів, в яких герой здобував

середню освіту, встановлені меморіальні дошки. Нагороджений (посмертно) орденом

«За мужність» III ступеня (2015).

5 (1919) — 100  років тому народився ( м. Єлисаветград)

5

Віктор Якович Кузьменко (1919-1997), поет, журна-

ліст, громадський діяч.  Навчався у Київському університе-

ті (1938-1941). Учасник Другої світової війни, мав бойові

нагороди. У січні 1943 потрапив у німецький полон. Після

втечі з концтабору во ював у партизанському загоні в Чехії.

Вчителював у школах Херсонської області, був на журналістській роботі (зокре-

ма редагував хер сонську молодіжну газету «Ленінський пра пор»). Автор збірок

поезій: «Степові самоцвіти» (1958), «Земля обітована» (1960), «Вічний вогонь»

(1966), «Журавлині ключі» (1969), «Іду землею» (1974), «Серцем з тобою»

(1979), «Вахта» (1985). Член Спілки письменників України (1958). Відповідальний

секретар Херсонської організації СПУ.

6 (1894) — 125  років тому народився  ( с. Благодатне

6

Олександрійського повіту, нині Долинського району)   Георгій

Миколайович Лисаневич (1894-1938), морський офі-

цер, радіоінженер, радіоакустик, винахідник.  Правнук героя

війни 1812 року, командира Єлисаветградського гусарського полку,

генерал-лейтенанта Григорія Лисаневича.  Навчався у Морському

корпусі (1914) та Мінному офіцерському класі (1916). За участь у Першій світовій

війні нагороджений трьома орденами. За організацію антибільшовицького мітингу

моряків Мінної дивізії був оголошений поза законом. У Білих військах Північного

флоту служив з 27.11.1918 по лютий 1920. Нагороджений Георгіївською зброєю

24.12.1919. Емігрувати відмовився. Був начальником оперативного відділу штабу

Біломорської флотилії. Після закінчення громадянської війни працював інжене-

ром на радіозаводі ім. Комінтерну, на заводі «Торпедо», на науково-дослідному

полігоні зв’язку НКТ ВМС. У 1928 обраний членом Російського товариства раді-

оінженерів. Першим у світі розмістив авіаційний двигун на санки, ставши таким

чином винахідником аеросаней. Заарештовувався 5 разів. Востаннє у 1937 за те,

що буцімто «...создал на территории СССР антисоветскую военно-офицерскую

организацию, комплектовал боевые террористические группы». Розстріляний у

1938. Реабілітований у 1956. Про дивовижну долю Георгія Лисаневича розпові-

204

Пам’ятні дати листопада

дається у книжці В. Звягінцева «Трибунал для флагмана» (2007). Молодший брат

Борис Лисаневич (1905-1985) у молодості був танцівником Російського балету

Сергія Дягілєва (до 1929), потім поселився в Непалі, був менеджером з туризму і

ресторатором, відкривши цю дивовижну країну світові. Сучасники називали його

«второй достопримечательностью Непала после Эвереста».

6 (1989) — 30 років тому народився  ( м. Олександрія)

Олександр Сергійович Козенко

6

(1989-2014),

герой АТО.    Брав участь в роботі Олександрійського хорео-

графічного колективу «Авантюрин» козацької школи «Спас».

Доброволець, кулеметник 11-го батальйону територіаль-

ної оборони «Київська Русь». Загинув 14.09.2014 під час

обстрілу проросійськими бойовиками українського блокпосту в Чорнухиному

біля м. Дебальцеве.  Похований в Олександрії. У травні 2016 в Олександрії на честь

Олександра Козенка названо невелику вулицю в центрі міста.  Нагороджений (по-

смертно) орденом «За мужність» III ступеня (2015).

7 (1914) — 105  років тому народився ( с. Братське

7

Миколаївської області)  Сергій Григорович Максютін

(1914-1997) ,  педагог. Педагогічну діяльність розпочав у 1931

у неповних 17 років учителем Кривопушинської семирічки на

Миколаївщині.  Навчався у Кіровоградському педагогічному техні-

кумі та інституті (до 1940). Учасник Другої світової війни. У 1960

закінчив географічний факультет Одеського університету.  Багаторічний директор

Созонівської середньої школи Кіровоградського району (1945-1978). Створив у Созонівці

зразкову школу подовженого дня. Автор 18 книжок, навчальних та методичних посіб-

ників, 140 статей. У 1974 Президія АПН СРСР відзначила його дипломом перемож-

ця Всесоюзного конкурсу вчительських доповідей. Нагороджений орденом Леніна

та багатьма іншими відзнаками. З 1980 працював заступником голови обласного

відділення педагогічного товариства України.  Нарис про Максютіна під назвою «Школа

радості» для збірника «Окрилені» (1980) написав Б. Хандрос. У Созонівській СШ створено

музей історії школи з експозицією, присвяченою Максютіну.  Заслужений вчитель УРСР.

8 (1989) — 30 років тому народився ( с. Петрівка Компаніїв-

8

ського району)  Андрій Володимирович Писаренок

(1989-2014), герой АТО.  Закінчив Петрівську ЗШ, почав працю-

вати, займався селянським господарством.  З 4.07.2014 – добро-

волець, стрілець-помічник гранатометника 24-го батальйо-

ну територіальної оборони «Айдар». Загинув 23.08.2014 у

бою з російською диверсійно-розвідувальною групою біля міста Сєвєродонецьк.

205

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

Похований у місті Бобринець. Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність»

III ступеня (2015).

9 (1914) — 105 років тому народився ( м. Андижан в Узбекистані) 9

Олексій Семенович Єгоров (1914-1970 у  Кіровограді),

військовий діяч, національний Герой Словаччини. У 1943

у партизанському з’єднанні О.Ф. Федорова був заступни-

ком командира. З серпня 1944 очолював партизанський

загін на території Словаччини, який відіграв головну роль

у Словацькому національному повстанні: пущено під укіс 20 ешелонів, підірва-

но більше 20 мостів. Герой Радянського Союзу (1945).  У Кіровограді його іменем

названо одну з вулиць, встановлено меморіальні дошки на фасадах ПТУ № 2 та СШ № 9

імені О.С. Єгорова.  У 1964 на відзначення 20-річчя Словацького національного пов-

стання уряд Чехословаччини заснував незвичайну нагороду – «Зірку Єгорова».

Почесний громадянин м. Банська-Бистриця та ще трьох міст Словаччини.

Іменем Єгорова названо гірський перевал на Дюмб’єрі.  У травні 2010 на території

Кіровоградського професійного ліцею (вулиця Червонозорівська, 21) встановлено бюст

Героя, ім’я якого носить заклад.

9 (1949) — 70 років тому народився ( м. Кіровоград)  Олег

9

Петрович Коростельов, фахівець у галузі автоматизо-

ваного контролю авіаційної спецтехніки та керованих засобів

високоточної зброї.  Середню освіту зі срібною медаллю здобув

у Кіровоградській СШ № 6. У 1972 закінчив Київський інститут

інженерів цивільної авіації (1972). З 1978 працює у держав-

ному КБ «Луч» (Київ), де пройшов шлях від інженера-конструктора до генераль-

ного конструктора – генерального директора (з 2003). За його безпосередньої

участі створено засоби автоматизованого контролю авіаційної спецтехніки, які

відповідають світовому рівню, зокрема комплекс «Гурт» успішно експлуатують

у понад 30-ти країнах. Нині очолює розроблення виробів за темами «Комбат»,

«Стугна», «Грань», «Копер» (керовані засоби ураження), нових засобів високоточ-

ної зброї типу «Скіф», «Бар’єр», «Стугна-П». За його редакцією видано моногра-

фію «Теоретичні основи проектування ствольних керованих ракет» ( 2007). Доктор

технічних наук (2008), професор (2016). Лауреат Державної премії України в галузі

науки і техніки (1999). Заслужений машинобудівник України (2004).

9 (1959) — 60 років тому народився Григорій Миколайович Педько, те-

атральний діяч.  Загальний трудовий стаж у галузі культури та мистецтва скла-

дає понад 35 років. Працював директором парку культури і відпочинку, керу-

вав Центром культури і дозвілля, був режисером-постановником самодіяльних

206

Пам’ятні дати листопада

театральних колективів.  З 1998 — директор Кіровоградського

9

обласного театру ляльок (з 2008 — Кіровоградський обласний

академічний театр ляльок). Написав декілька п’єс до зимових

свят та здійснив їх постановки у театрі: «Шоу ляльок-су-

перзірок», «Новорічна фантазія», «Чарівні дива новорічної

ночі»та ін. Заслужений працівник культури України (2009).

10 (1914) — 105  років тому народився ( м. Єлисаветград)

10

Ізраїль Ілліч Фісанович (1914-1944), військовий діяч.

Навчався у Зінов’євській школі №  7 ім. О.С. Пушкіна та школі ФЗН.

Закінчив Вище військово-морське училище ім. М.В. Фрунзе в

Ленінграді (1936). У роки Другої світової війни був команди-

ром підводного човна М-172 на Північному флоті. За перші

два роки війни здійснив 18 бойових походів і потопив 13 ворожих кораблів. Герой

Радянського Союзу (1942). Автор книжок: «Записки підводника» (1943), «История

«Малютки» (1956); пісні «Строевая подводная» (музика Є. Жарковського) та ін-

ших поетичних творів. Про його подвиги писали В. Каверін, М. Асеєв; адмірали

А. Головко, А. Чабаненко та ін.  Іменем Героя названо вулицю у Кіровограді, встановлено

меморіальну дошку на фасаді школи № 7 ім. О.С. Пушкіна.  Його ім’я навічно занесено

до списків особового складу Північного флоту.  Міською радою прийнято рішення про

спорудження в Кіровограді пам’ятника легендарному підводнику.

11 (1909) — 110 років тому народився ( с. Піщаний Брід

11

Добровеличківського району)   Іван Прокопович Безпечний

(1909-1994), літературознавець, критик, публіцист.  З 1926

по 1929 навчався в Олександрійському педагогічному

технікумі.  З 1935 по 1937 – у Кам’янець-Подільському пе-

дагогічному інституті. З 1940 викладав українську мову

у Львівському інституті радянської торгівлі. У роки окупації працював у Львові

літературним редактором в Українському видавництві, де друкувалися часопи-

си «Вечірня година», «Наші дні», «Дорога», «Малі друзі». З 1945 – в еміграції.

Викладав українську мову та літературу в українській гімназії Відня. З 1950 жив у

Канаді. Чверть століття працював робітником в автомобільній компанії «Дженерал

моторс». Вільний час присвячував літературним студіям. Писав огляди, рецензії,

полемічні статті в українських часописах Німеччини, Канади, США. У своїх працях

викривав комуністичну колонізаційну політику в Україні, тотальне зросійщення

освіти, культури, побуту, дбав про підтримку громадами діаспори руху опору в

Україні. Читав лекції на різних курсах, у клубах, на зібраннях. Земляки шанобливо

називали його професором. У 1984 в Торонто видав підручник «Теорія літерату-

ри» – перший в українській діаспорній науці посібник такого роду.

207

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

13 (1899) — 120 років тому народився ( с. Гапонівка Полтав-

13

ської губернії)  Дем’ян Володимирович Попов (1899-

1990), лікар (хірург і гомеопат). У 1925 закінчив Одеський

медичний інститут (перший радянський випуск).  З 1925 по

1935 працював хірургом у Зінов’євську, завідував лікарнею у

смт Устинівці. Саме тут захопився і вперше застосував гомеопатію.

З 1935 працював у Києві як лікар-гомеопат, засновник Київської Гомеопатичної

Школи. За приблизними підрахунками впродовж життя проконсультував понад

мільйон пацієнтів.  У Зінов’євську у 1930 народилася дочка Тетяна Дем’янівна Попова,

яка також стала визначним лікарем-гомеопатом. Закінчила Київський медичний ін-

ститут (1955). З 1956 по 1987 працювала у київських лікарнях. У 1987 створила

колектив лікарів-гомеопатів та відкрила гомеопатичну клініку. З 1994 – Київський

гомеопатичний центр ім. Д.В. Попова. У 1988 організувала перші в СРСР між-

народні курси з гомеопатії. Автор книжок: «Очерки о гомеопатии» (1988),

«Гомеопатическая терапия» (1990), «Лекции о гомеопатии» (1993), «От арники

до яда кобры». З 1994 – керівник гомеопатичної школи Попових. Віце-президент

Міжнародної медичної гомеопатичної організації. Заслужений лікар УРСР (1989).

13 (1954) — 65 років тому народився ( м. Новомиргород)

13

Олександр Васильович Суржавський, письменник

(прозаїк) і художник-авангардист (неопримітивіст).  Закінчив

Кіровоградське медичне училище. Живе на Київщині. Автор

збірок новел (маргіналій): «Диссонанс. Тридцать историй

о жизни, смерти и прочих пустяках» (2002), «Маргиналии.

Другие тридцять историй (2002), «Распад. Долги: Маргиналии» (2003), «Традиции:

Маргиналии» (2003), «Просека. Пять маргиналий» (2004) та ін. Тлумачить свої твори

як «нотатки на берегах життя», відображення абсурдності довколишнього буття.

17 (1869) — 150 років тому народився ( Єлисаветградський

17

повіт) Микола Сергійович Косюра (1869-1942), фахі-

вець у галузі лісівництва. З 1887 по 1891 навчався у Санкт-

Петербурзькому лісовому інституті. Учасник російсько-япон-

ської (1904-1906) та Першої світової воєн. Працював у ліс-

ництвах Ор ловської, Полтавської, Тамбовської та Са марської

губерній. Брав участь у роботі багатьох виставок (1907-1909;

за зібраний насіннєвий матеріал нагороджений бронзовою,

срібною. і золотою медалями) та Всеросійських лісових

з’їздів. З 1917 – начальник Верхньодніпровського лісозаго-

тівельного району в Орші (нині Білорусь). У роки УНР був начальником Києво-

Подільського управління державного майна і хлі боробства. За часів Гетьманату

208

Пам’ятні дати листопада

за його пропозицією у всій краї ні проведено ревізію лісовлаштування; за й мався

також облаштуванням мо гили Т. Шевченка. У 1919 переїхав на Кубань, працю-

вав в управлінні залізниці з лісової заготівлі. З 1920 жив у Єгипті, де читав лек -

ції з природознавства України, ос нов ґрунтознавства, лісівництва та геодезії для

членів українського гуртка. З 1922 по 1935 викладав в Українській господарській

академії в Подєбрадах (Чехія): один із організаторів навчального процесу, доцент,

професор кафедри лісокористування. На знімку одна з праць М.С. Косюри.

17 (1889) — 130 років тому народився ( м. Єлисаветград) Федір Васильович

Сегадаєв (1889-1974, Франція), військовий і цивільний інженер-будівельник,

громадський діяч, публіцист. Чоловік Євгенії Євгеніївни Сегадаєвої (княги-

ні Барятинської). Навчався у Гірничому інституті у Санкт-Петербурзі, закінчив

Єлисаветградське кавалерійське училище. Під час Першої світової війни воював

у складі саперного батальйону в Західній Україні, капітан. Учасник громадянської

війни. В еміграції у Франції з 1920, жив у Парижі та його околицях. У 1936 закін-

чив Військово-інженерні курси генерала Є.Є. Бема. Член Російського загально-

військового союзу. Член Спілки російських дипломованих інженерів у Франції,

член Правління Спілки російських військових інвалідів. З 1959 друкувався у жур-

налі «Возрождение».

17 (1919) — 100  років тому народився ( с. Ганнівка Єлисавет градського повіту) Анатолій Іванович Шевко (1919-2008), інженер, кіносценарист. Навчався

на фізико-математичному факультеті Харківського університету. У 1938 був на-

правлений на навчання до Вищої школи радянської розвідки, в якій служив 10

років. У 1951 закінчив історичний факультет Київського університету імені Тараса

Шевченка, у 1957 – аспірантуру Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця АН УРСР.

Працював головним інженером Інституту проблем онкології АН УРСР, упродовж

тривалого часу був директором Дослідно-конструкторського виробництва ме-

дичного приладобудування при Інституті експериментальної патології, онкології

та радіобіології ім. Р.Є. Кавецького. Автор низки наукових праць та багатьох сце-

наріїв навчальних техніко-пропагандистських та науково-популярних фільмів:

«Фізіологія зору», «Алгоритм якості», «Замість крові», «Радіолокація», «Основи

телебачення», «Основи колоїдної хімії», «Секрет успіху», «Крекінг нафти» та ін.

Нагороджений орденом Червоної Зірки та медалями. Член Національної спілки

кінематографістів України.

19 (1964) — 55 років тому народився ( м. Кіровоград) Артур

19

Валентинович Дерев’янко, військовий діяч. У 1986

закінчив Київське вище загальновійськове училище імені

М.В. Фрунзе. У 1987-1988 воював у Афганістані. За успіш-

не виконання бойових завдань нагороджений орденом

209

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

«Червоного прапора», трьома орденами «Червоної зірки». У 1993-1994 навчався

у командно-штабному коледжі морської піхоти США. У 1996-1997 брав участь у

миротворчій операції в колишній Югославії. Полковник запасу. У 2006 закінчив

Івано-Франківський національний університет нафти і газу. В 2012 нагородже-

ний орденом «За заслуги» III ст., в 2015 – орденом «За заслуги» II ст. 10.09.2014

призначений Головою Державної служби України у справах ветеранів війни та

учасників антитерористичної операції.

20 (1939) — 80 років тому народилася ( Полтавська область)

20

Лідія Іванівна Демещенко (1939-2017), бібліотеко-

знавець. Бібліотечній справі віддала майже 60 років жит-

тя. У 1960 закінчила факультет бібліотекознавства і біблі-

ографії Харківського державного бібліотечного інституту.

Трудову діяльність розпочала у липні 1960 на посаді бібліотекаря

Кіровоградської обласної бібліотеки для дітей ім. А.П. Гайдара. У 1976-1983 — директор

цієї бібліотеки. З 1983 по 1998 — директор обласної універсальної наукової бібліотеки

ім. Н.К. Крупської (з 1993 — ОУНБ ім. Д.І. Чижевського).  За її керівництва бібліотека

утверджувалася як провідний інформаційний, просвітницький та культурний

центр області. Провела у Кіровограді Всеукраїнську конференцію з бібліотечної

справи. З 1998 і до кінця життя – завідувачка сектору відділу науково-методич-

ної роботи і соціологічних досліджень ОУНБ ім. Д.І. Чижевського. Була одним з

ініціаторів вивчення історій бібліотек та розвитку бібліотечної справи в області,

брала активну участь у підготовці книжки з історії бібліотеки «Бібліотека – свідок

і творець історії краю» (2009). Заслужений працівник культури України (1994).

20 (1979) — 40  років тому народився  ( м. Кіровоград)

20

Максим Володимирович Латаєв (1979-2015), герой

АТО. Виріс у сім’ї кадрового офіцера, котрий брав участь у

афганській війні (помер у 2000). З 14 років Максим займав-

ся парашутним спортом, здійснив кілька сотень стрибків.

У січні 2014 офіцер спецназу Максим Латаєв звільнився

з армії, працював в охоронній фірмі. Мобілізований до лав ЗСУ восени 2014.

Майор, заступник командира батальйону 3-го окремого полку спецпризначення.

Брав участь у бойових діях. Загинув 3.07.2015 внаслідок ДТП, повертаючись з

відпустки.  Похований у місті Кіровограді 5.07.2015. Нагороджений (посмертно) ме-

даллю «За жертовність і любов до України» (2016).

21 (1949) — 70 років тому народився ( с. Войнівка Новоукраїнського району) Воло-

димир Петрович Подкопаєв (1949-2002), культуролог, організатор куль-

турно-дозвіллєвої справи. У 1975 закінчив факультет культурно-освітньої ро-

210

Пам’ятні дати листопада

боти Харківського державного інституту культури. Відтоді до 1980 – директор

Куп’янського районного будинку культури на Харківщині. У 1980 переїздить

до Києва. Кандидат педагогічних наук (1987). Викладав у Київському дер-

жавному інституті культури, доцент. Засновник і перший директор з 1991 по

2002 Українського центру культурних досліджень (раніше заклад мав назву

Республіканський науково-меодичний центр народної творчості і культурно-

освітньої роботи, згодом УЦНТ – Український центр народної творчості). Автор

більш 50 праць з проблем розвитку української національної культури, ініціатор

проведення і організатор низки загальноукраїнських та міжнародних культур-

но-мистецьких заходів, присвячених українській традиційній культурі та худож-

ньому аматорству. Після смерті генерального директора УЦКД у закладі влашто-

вуються Міжнародні культурологічні читання, присвячені його пам’яті.

22 (1884) — 135  років тому народився ( с. Йосипівка, до

22

1946 Юзефове Ульяновського, нині Благовіщенського району)

Олександр Тимофійович Жуковський (інколи

Жуківський) (1884 – після 1922), військовий та громад-

сько-політичний діяч. Закінчив Кам’янець-Подільську ду-

ховну семінарію, у 1907 – Одеське піхотне юнкерське учили-

ще. Учасник Першої світової війни. У 1916 – підполковник, командир батальйону

та помічник командира полку. Нагороджений Золотою Георгіївською зброєю.

Полковник російської армії (1917). Делегат першого та другого Всеукраїнських

військових з’їздів. У 1917 перейшов на бік УНР. Один з провідників Української

партії соціалістів-революціонерів (УПСР). Після Жовневого перевороту повер-

нувся до Києва, де став помічником генерального військового секретаря Симона

Петлюри. Брав безпосередню участь у січневих боях 1918 проти більшовиків.

З 29.01.1918 – виконувач обов’язків військового міністра УНР. З 9.03.1918 – мі-

ністр морських справ УНР. З 22.03.1918 – військовий міністр УНР. Автор законо-

проектів з організації української регулярної армії. На засіданні уряду 15.03.1918

окреслив основні напрямки нової військової політики, головною метою ставило-

ся формування національної армії, необхідність впровадження єдиноначальства,

заснування військового училища та Академії Генштабу. За Директоії УНР – коман-

дир Окремого кордонного корпусу і начальник залоги у Кам’янці-Подільському.

З березня 1919 – посол та військовий аташе УНР у Чехословаччині та голова

всіх посольств УНР за кордоном. У вересні 1919 працював ревізором військових

місій УНР у Празі, Відні та Берліні. Секретар президії Закордонної місії УПСР у

Відні. Влітку 1920 разом із Михайлом Грушевським написав листа до ЦУ КП(б)У

з пропозицією про співпрацю. У серпні 1921 побував у Харкові, де вів перегово-

ри з більшовицьким керівництвом про можливість повернення віденської групи

УПСР в Україну. Подальша доля невідома.

211

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

23 (1899) — 120 років тому народився ( с. Могильне Гайворон-

23

ського району)  Григорій Силович Костюк (1899-1982), психолог. Основоположник психологічної освіти в Україні.

У 1919 закінчив Колегію Павла Галагана, у 1923 – філо-

софсько-педагогічний відділ Київського Вищого інституту

народної освіти.  З 1919 до 1930 вчителював у рідному селі

Могильному та Києві. Кандидат педагогічних наук (1929). В 1945 у Києві заснував

і до 1972 очолював НДІ психології (ни ні Ін-т психології імені Костюка НАПНУ).

Доктор психологічних наук (1975), професор. Дійсний член АПН СРСР (з 1967),

Автор підручника «Психологія» для педагогічних інститутів, «Нарисів з історії

вітчизняної психології» (у 4-х томах) та багатьох інших праць, присвячених про-

блемі психічного розвитку дітей, формуванню й розвитку їхніх здібностей і мис-

лення. Дійсний член АН СРСР. Заслужений діяч науки і техніки УРСР (1970).

26 (1939) — 80 років тому народився ( м. Кіровоград) Моріс

26

Шльомович Бонфельд (1939-2005), композитор, му-

зикознавець, педагог.  У 1957 закінчив у Кіровограді дворічну

музичну школу (клас баяна). Того ж року почав працювати вчи-

телем співів у семирічній школі № 21.  У 1968 закінчив теорети-

ко-композиторський факультет Ленінградської консервато-

рії. Жив і працював у Вологді: викладав у музичному училищі та педагогічному

інституті (з 1978). Організатор і перший завідувач кафедри історії і теорії му-

зики та музичних інструментів (1982-1987). Доктор мистецтвознавства (1993),

професор (1994). Член Спілки композиторів Росії (1985). Створив свою школу

мистецтвознавців. Читав лекції у Петрозаводській та Астраханскій консервато-

ріях. Автор понад 200 наукових праць, монографій, підручників та посібників,

які видавалися за кордоном. Особливу увагу надавав системному дослідженню

музичної мови. Автор музики до лялькових вистав, дитячої опери «Дикі гуси»,

циклу пісень на вірші О. Блока, фортепіанної музики. Батько відомої актриси

Амалії Морісовни Мордвинової.

27 (1959) — 60 років тому народилася ( м. Луцьк) Наталія

27

Іванівна Кравцова (сценічне ім’я – Біорро) (1959-2003),

спі вачка  (сопрано).   Дитинство і юність з 1961 до 1977 пройшли

в Кіровограді в родині актора театру ім. М.Л. Кропивницького, на-

родного артиста України І.В. Кравцова. З 1975 по 1977 навчала-

ся у Кіровоградському музичному училищі.  У 1984 закінчила

Київську консерваторію. Лауреат 1-ї премії Республіканського конкурсу во-

калістів ім. М. Лисенка (Одеса, 1984). З 1990 до 2003 – прима Словенського

театру (м. Марибор). Виступала також в оперному театрі м. Ґрац (Авс

трія).

212

Пам’ятні дати листопада

Гастролювала із сольними концертами у США, Канаді, ПАР, Японії, Ватикані,

Італії. Виступала з відомими співаками Я. Лотричем, С. Хомовим, П. Капучіллі,

Л. Бартоліні, А. Сальвадорі, М. Кавальканті, І. Салазар та ін. Здійснила низку

записів на компакт-дисках, зокрема 1997 записала камерний твір українського

композитора Д. Клебанова «Японські силуети» для соп рано, віоли д’амур та ін-

струментального ансамблю.

28 (1949) — 70 років тому народився ( м. Кіровоград) Борис

28

Григорович Ревчун, науковець, письменник і художник

(гумор, сатира, карикатура).  У 1970 закінчив факультет англій-

ської мови КДПІ ім. О.С. Пушкіна,  у 1976 – Вищу партійну школу,

у 1985 – аспірантуру економічного факультету Київського

державного університету ім. Т.Г. Шевченка. Кандидат еко-

номічних наук (1986),  доцент кафедри міжнародної економіки Кіровоградського націо-

нального технічного університету.  Автор 37 наукових праць. У 1997 проводив наукові

дослідження в університеті штату Мен (США). Пише українською, російською та

англійською мовами. Гумористичні й сатиричні твори та карикатури друкувалися

у наймасовіших і найпрестижніших газетах і журналах СРСР та України. Автор

гумористично-сатиричних книжок «Мініатюри без цензури» (2003), «Куточки

зору» (2005); мемуарно-публіцистичної книжки «И я там был, мед-пиво пил»

(2013), книжки іронічних, філософських та ліричних катренів «Усякі думки в

чотири рядки» (2017). Член Національної спілки письменників України (2004).

28 (1949) — 70 років тому народився ( с. Мечиславка Гайворон-

28

ського району)  Михайло Михайлович Поплавський,

діяч культури, співак, продюсер, шоумен, підприємець.

У 1967-1971 – учень ПТУ у Горлівці (Донецька область), ма-

шиніст електровоза на шахті.  Закінчив Олександрійське куль-

тосвітнє училище. Працював директором Великотроянівського

сільського та Ульяновського районного будинків культури (1971-1975). У 1979 закін-

чив Київський інститут культури за спеціальністю «Організатор-методист куль-

турно-просвітницької роботи». У 1979-1985 – заступник директора Респуб-

ліканського будинку народної творчості Держкомпрофтехосвіти УРСР. Викладав

у Київському інституті культури (до 1993). У 1993-2002 – ректор (з 2002 – по-

чесний ректор) Київського державного інституту культури (з 1999 Київського

національного університету культури і мистецтв). Доктор педагогічних наук,

професор. Автор 8 книжок та підручників з менеджменту шоу-бізнесу. Лауреат

загальнонаціональної програми «Людина року – 1998» у номінації діяч культу-

ри і мистецтв, «Ректор року» (1998). Народний депутат України трьох скликань

(з 2002), заступник голови Комітету Верховної Ради з питань культури та духо-

213

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

вності. Розробив Кодекс законів про культуру. У 2004 філіал Національного уні-

верситету культури і мистецтв відкрив  у Кіровограді.  Займається підприємниць-

кою діяльністю, зокрема володіє власною мережею ресторанів «Батьківська

хата». Повний кавалер ордена «За заслуги». Заслужений діяч мистецтв України.

30 (1914) — 105  років тому народився ( м. Житомир)

30

Всеволод Миколайович Данилевич (1914-2003),

драматург. Батько – підполковник УНР, розстріляний у

1937. Починав у 1931-1934 освітлювачем, згодом акто-

ром Вседонбасівського державного українського дра-

матичного театру. У 1945 закінчив театральну студію.

Актор Дагестанського російського драматичного театру ім. Горького, актор

Дагестанського державного театру ляльок (м. Махачкала).  З 1945 по 1948 — ак-

тор Кіровоградського державного російського драматичного театру ім. С. Кірова.  З 1948

працював у Всеукраїнському театрі Червоної Армії (м. Київ). З 1964 року жив

у Києві. Автор понад 40 п’єс (переважно для дітей) для лялькових і драматич-

них театрів. Нагороджений премією України у галузі театрального мистецтва

«Київська пектораль» – за найкращу виставу для дітей «Торбина з піснями»

(1996, режисер Н. Бучма). П’єси ставилися у багатьох театрах України і Росії.

Дочка Наталія Всеволодівна Данилевич живе у Кіровограді. В останні роки життя батька

перекладала його п’єси українською мовою, складала тексти до пісень. Сама написа-

ла декілька п’єс для лялькового театру. Зокрема, у 2000 в співавторстві з директором

Кіровоградського театру ляльок Григорієм Педьком написала п’єсу «Пригоди казково-

го Домовичка», яка була поставлена в театрі. У 2018 Наталія Данилевич підготувала до

друку та видала власним коштом книжку «Спогади про батька», включивши до неї п’ять

його п’єс.

11.11.1879 (140 років тому)  – В Єлисаветград для зустрічі з іншим народо-

вольцем Григорієм Гольденбергом, учасником замаху на Олександра II, при-

буває Микола Кибальчич, геніальний учений. Через три дні поліція затримала

Гольденберга з вибухівкою на єлисаветградському вокзалі, і він видав усіх відо-

мих йому терористів «Народної Волі», після чого повісився.

12.11.1959 (60 років тому) – Ліквідовані Витязівський, Єлисаветградківський та

Піщанобрідський райони. Сільські ради цих районів, залежно від розташування,

відійшли до Бобринецького, Вільшанського, Знам’янського, Кіровоградського,

Новоукраїнського, Олександрівського та Рівнянського районів.

Листопад 1604 (415 років тому) – Вперше в документах Центрального архіву

України згадується с. Перегонівка Голованівського району.

214

Пам’ятні дати листопада

12.11.1959 (60 років тому) – Здійснено укрупнення Новомиргородського райо-

ну за рахунок селища міського типу Златопіль і 9 сільських рад колишнього

Златопільського району Черкаської області.

13-27.11.1894 (125 років тому) – В Єлисаветграді експонувалася XXII виставка

ТПХВ, яку оглянуло 1435 осіб.

Листопад 1754 (265 років тому) – У місці злиття річок Помічної і Грузької з

Чорним Ташликом засновано фортецю Павлівськ, навколо якої виник населений

пункт Новопавлівськ, з 1830 року – Новоукраїнка.

Листопад 1909 (110 років тому) – В Єлисаветграді перебувала XXXVII виставка

Товариства пересувних художніх виставок з Санкт-Петербурга.

Листопад 1919 (100 років тому) – Родина Шимановських виїздить з

Єлисаветграда до Варшави.

Листопад 1934 (85 років тому) – Створено Єлисаветградський ливарно-ме-

ханічний завод Товариства землеустрою євреїв-трудівників (ТЗЄТ). Виготовляв

пивні насоси, засувки, розвідні ключі. З 1938 року – це завод дрібного машино-

будування імені 15-річчя Жовтня (мотороремонтний, потім – завод тракторних

гідроагрегатів).

215

ЗАГАДКИ Й ТАЄМНИЦІ «ЕЛИЗАВЕТГРАДСКОГО

ДЕЛА 1869 ГОДА»: ІВАН ПОХИТОНОВ, ЛЕОНІД

ДИЧЕСКУЛО ТА «БІСІВЩИНА» СЕРГІЯ НЕЧАЄВА

Революционер презирает общественное

мнение. Он презирает и ненавидит во всех

ее побуждениях  и проявлениях нынешнюю

общественную нравственность.

Нравственно для него все, что способ-

ствует торжеству революции. Безнрав-

ственно и преступно все, что мешает ему.

Сергей Нечаев.

Катехизис революционера.

В історію російського політичного розшуку це розслідування увійшло

під назвою «Елизаветградское дело 1869 года». Більш заплутаної справи

годі й шукати. Час від часу вже сучасні дослідники роблять спроби відпо-

вісти на головне запитання: що ж тоді насправді відбувалося в Єлисавет-

граді? Своє розслідування цієї справи санкт-петербурзький історик Віктор

Кирилов оприлюднив у монографії «Революционный терроризм, которого

не было», що побачила світ 2016 року. Пропоную увазі читачів ознайомити-

ся із надвичайно цікавою версією Кирилова щодо «Єлизаветградської спра-

ви» 150-річної давності (подаю із незначними скороченнями).

ПОКУШЕНИЕ, КОТОРОГО НЕ БЫЛО

28 октября 1869 г. елизавет-

градский полицмейстер Пащен-

ко получил в почтовой конторе

письмо от некоего агента петер-

бургской полиции Константина

«Клоч...» (далее неразборчиво).

Агент сообщал, что в город не-

давно приехали два молодых

человека с целью сделать подкоп

под железной дорогой и взор-

вать императорский поезд. Но

покушение провалилось, так как

Залізничний міст у Єлисаветграді

царь «миновал этот путь». Не-

216

Загадки й таємниці

кий товарищ террористов, приезжавший к ним из Одессы, предлагал так-

же взорвать почтовый поезд, а одному из них советовал бежать за границу.

Анонимный автор был свидетелем этого разговора и проследил за двумя

молодыми людьми. На следующее утро полиция выяснила, что по указан-

ному адресу уже две недели снимали квартиру два человека, занимавшиеся

письмоводством; одного жильца удалось арестовать, другого же на месте не

оказалось. Арестованным оказался Василий Кунтушев, выходец из семьи

вольноотпущенных крестьян Саратовской губернии, бывший участник пе-

тербургского революционного кружка «Сморгонская академия».

В первой половине 1869 г. он, проживая в Сара-

тове, близко сошёлся с Михаилом Троицким, сыном

дворянина-чиновника; Троицкий тоже имел неко-

торый революционный опыт – его судили за «име-

ние запрещённых книг». По словам арестованного

Кунтушева, они с Троицким приехали в Одессу для

поступления в Новороссийский университет, но из-

за финансовых трудностей в конце августа перебра-

лись в Елизаветград (там дешевле жить).

В результате обыска в квартире были обнаруже-

ны несколько исписанных стенографическими зна-

ками листов, руководства к стенографии и большой

Сергій Нечаєв

железный молоток. У Кунтушева почти не было ве-

щей и денег вообще. Хозяйка показала, что квартиранты появились у неё

около недели назад, в свою комнату не пускали, а Троицкий часто куда-то

отлучался. 29 октября, в день ареста Кунтушева, Троицкий с утра ушёл, ска-

зав, что ненадолго идёт к прачке, и взял с собой небольшую сумку и что-то

завёрнутое в белом подмышку. Также квартирная хозяйка и другие свиде-

тели добавили, что среди вещей постояльцев был небольшой, но туго на-

битый и тяжелый чемодан, которого не обнаружили при обыске. Такой же

чемодан видела у подследственных прислуга гостиницы в Одессе, где они

останавливались до переезда в Елизаветград. Кунтушев показал, что ему

неизвестно, куда и зачем уехал Троицкий и что никакого чемодана у них

не было.

Как показала переписка одесских властей с III отделением, никакого

агента по фамилии Клочь или Клочков не существовало.

23 ноября капитан Сердюков, начальник елизаветградского отделения

жандармского полицейского управления Киево-Одесской железной доро-

ги, отрапортовал начальству, что участок Балта–Елизаветград был обсле-

дован и никаких признаков подготавливаемого покушения, равно как и

подозрительных лиц, не обнаружено. Таковы были первоначальные резуль-

таты дознания…

217

Загадки й таємниці

Вернёмся же в Херсонскую губернию 1869 года, к событиям, не попав-

шим в поле зрения историков…

6 ноября, через несколько дней после ареста Кунтушева и таинствен-

ного исчезновения Троицкого, полицмейстер города Николаева получил

анонимное письмо. Его автор сообщал, что недавно попал в преступное об-

щество, имевшее целью низвергнуть существующий строй, «не пренебрегая

никакими средствами». Двое из членов общества находились на момент на-

писания письма в Николаеве: один из них – «бежавший из казанского тю-

ремного замка арестант Ялпидин», проживавший под документами Миха-

ила Троицкого, а другой называл себя Кузнецовым. Ялпидин якобы только

что приехал из-за границы с изданиями своей типографии; сообщалось, что

он жил на постоялом дворе гостиницы «Севастополь». Николаевский поли-

цмейстер на следующий день арестовал Троицкого. Но в письме ясно было

сказано, что эта личность – никакой не Троицкий, а сбежавший «Ялпидин».

Михаил Элпидин, обвинённый в 1863 г. в Казани за распространение ан-

типравительственных воззваний среди крестьян (т. н. дело о «Казанском

заговоре») и впоследствии сбежавший – реальная историческая личность.

Во второй половине 1860-х гг. в Швейцарии он создал русскую типо-

графию, издававшую революционную литературу, и потому о нём хорошо

знало III отделение. Но полицмейстер не был осведомлён в эмигрантских

делах и потому подумал, что «Ялпидин» – это недавно бежавший из одес-

ской тюрьмы некий Лимпиди, находившийся в розыске (поэтому его фото-

карточка была в полицейском управлении). Убедившись, что это не разы-

скиваемый преступник и что приметы задержанного схожи с имеющимися

на его руках документами (следовательно, они не фальшивые), полиция его

отпустила. Впоследствии выяснилось, что Троицкий жил в городе с 4 по

8 ноября; по показаниям хозяина постоялого двора, он был одет бедно и

грязно и, как показалось хозяину, в Николаев пришёл пешком (в то вре-

мя как в Елизаветграде Троицкий одевался прилично, и деньги у него име-

лись). После своего ареста и освобождения Троицкий два дня не мог уехать

из города, поскольку задолжал хозяину 40 копеек. Кунтушев тем временем

успел изменить свои показания. Согласно его новым утверждениям, их то-

варищ из Одессы Феофан Борисов предложил ограбить знакомую местную

помещицу; на случай необходимости убийства был припасён найденный

при обыске молот.

В Елизаветград Троицкий и Кунтушев поехали, чтобы познакомиться

со служившим там молодым сыном помещицы и благодаря знакомству

устроить Кунтушева лакеем в поместье. Награбленные деньги они хотели

использовать для открытия народных школ в Саратовской губернии.

В ноябре 1869 г. в Одессе был арестован Феофан Борисов. 10 декабря

он вызвался дать чистосердечное показание, в котором объяснил, что ини-

218

Загадки й таємниці

циатором поездки в Одессу из Саратова был Троицкий. Он хотел будущей

весной поехать за границу к эмигранту Элпидину и договориться с ним о

распространении в России заграничных, «преимущественно французских

сочинений о социализме». Троицкий действовал самостоятельно, без свя-

зей с какими-либо обществами, а в Елизаветград поехал, чтобы «в обществе

кавалерийских офицеров изучить французский разговорный язык», а так-

же потому, что там дешевле жить.

11 декабря в Керчи был задержан Троицкий. Избежав по чистому везе-

нию ареста в Николаеве, он случайно получил травму: во время бури ему

на голову упала черепица, и в больнице его опознали. Во время допросов он

сознался в переписке с Элпидиным.

В Елизаветград Троицкий и Кунтушев переехали, поскольку этот город

казался удобным местом для будущего склада запрещённых изданий. Из-

дания то ли должны были переправляться из-за границы, то ли, согласно

предложению Элпидина, печататься тут же. Эмигрант также обещал от-

править в Елизаветград «особого агента» для связей с контрабандистами,

но тот так и не появился. По словам Троицкого, во время обсуждения этих

планов Кунтушев высказывал мнение, что в случае ареста нужно оговорить

себя в другом, уголовном преступлении, что он в итоге и делал.

Воспоминания Борисова, опубликованные в 1929 г., также подтвержда-

ют пропагандистскую версию поездки.

Кем же был автор двух анонимных писем? В показаниях участников

«Елизаветградского дела» ни разу не было упомянуто имя Сергея Нечаева.

А ведь можно с уверенностью утверждать, что они не только были с ним

знакомы, но и встречались в Елизаветграде. В конце 1869 г. властям стало

известно, что Нечаев после нескольких месяцев эмиграции вернулся в Рос-

сию через южную границу и осенью останавливался в Одессе. Следствие

показало, что в разговорах он упоминал каких-то своих товарищей в Ели-

заветграде, а также фамилии Борисова и Троицкого, высказывалось даже

предположение, что Нечаев и был тем самым агентом Элпидина, которого

ждал Троицкий.

Следствие сопоставило даты: 29 августа Троицкий и Кунтушев приеха-

ли в Елизаветград, а Нечаев прибыл в Одессу на пару дней позже. Придя

к выводу, что увидеться в Одессе они не могли, власти успокоились и по

каким-то причинам не стали интересоваться, мог ли Нечаев последовать за

ними в Елизаветград.

Однако из воспоминаний Борисова можно узнать, что в Елизаветграде

Троицкий и Кунтушев «столкнулись с Нечаевым, с которым решили дей-

ствовать вместе. Но крайняя неразборчивость Нечаева в средствах оттол-

кнула от него Борисова и его товарищей. Вскоре, по невыясненным обсто-

ятельствам, вся компания подверглась преследованиям полиции; Борисо-

219

Загадки й таємниці

ва и Кунтушева арестовывают, Нечаеву и Троицкому удалось скрыться».

Эта цитата позволяет предположить, что встреча с Нечаевым была неза-

планированной – революционеры «столкнулись» с ним и какое-то время

общались. Учитывая, что двумя предложениями раньше в воспоминаниях

сказано, что Троицкий и Кунтушев поехали в Елизаветград «на поиски кон-

трабандистов», то можно утверждать, что не Нечаев был агентом Элпидина,

иначе бы Борисов прямо назвал его ожидаемым контрабандистом. К тому

же, по различным свидетельствам, Нечаев и Элпидин весьма пренебрежи-

тельно относились друг к другу. Нечаев отзывался о последнем, что тот «за-

нимается вздором – изданием книг».

Элпидин, о чьём недоверии к неизвестным людям и излишней подозри-

тельности было известно современникам и историкам, мог даже не отправ-

лять никакого агента в Россию. Нечаев же, прослышав о проживавших на

юге бывших участниках революционных кружков, искал с ними встречи,

чтобы получить помощь в своих делах. Но настроенные на организацию

склада запрещённых изданий, Троицкий, Кунтушев и Борисов не могли

принять «крайнюю неразборчивость Нечаева в средствах» и заняли откры-

тую антирадикальную позицию.

Борисов также вспоминал, что Троицкий и Нечаев, спасаясь от ареста,

сбежали из Елизаветграда, сев на пароход. Однако на пароходе, по словам

Борисова, «против обоих беглецов почему-то возникли подозрения». Тогда

они ночью отвязали лодку и «скрылись в херсонских камышах».

Не этим ли объясняется странное появление Троицкого в Николаеве?

Из-за скорого побега с парохода Троицкий мог или забыть, или потерять

свои вещи, из-за чего остался без денег, и до Николаева ему пришлось до-

бираться пешком. Воспоминания Борисова подтверждают ряд фактов, упо-

мянутых в анонимных письмах: в первом письме указан человек, приехав-

ший к Троицкому и Кунтушеву из Одессы и предлагавший взорвать поезд

(Нечаев?). Во втором письме сказано, что в Николаеве находятся Ялпидин

(Троицкий) и Кузнецов (Нечаев?).

Кто мог написать донос в Елизаветграде, а затем знать о том, что Тро-

ицкий и Нечаев, сбежав из города, оказались в Николаеве, чтобы уже на

следующий день по их прибытии в город сообщить об этом местному по-

лицмейстеру?

Этим человеком мог быть только сам Нечаев! Он же и рассказал Тро-

ицкому о вероятном аресте, способствуя его побегу. Возможно, он надеялся

получить доверие Троицкого или способствовать радикализации его взгля-

дов. Вместе с тем он мог отомстить и за нежелание с ним сотрудничать. По

свидетельству участника студенческих волнений 1868-1869 гг., Нечаев,

осознав слабость поддержки своих радикальных взглядов среди студентов,

«задался намерением, с одной стороны, отомстить несочувствующим лю-

220

Загадки й таємниці

дям, а, с другой стороны, выставить за неимением революционной оппо-

зиции её призрак, смутить и встревожить общество какой-нибудь шумной,

безобразной выходкой. Он толкнул в казематы сотни доверчивых людей.

С этой целью Нечаев требовал у студентов список фамилий, который не-

объяснимым образом оказался в III отделении».

Не удивительно, если в Елизаветграде Нечаев столкнулся со схожей

ситуацией и поступил схожим образом. К сожалению, оригиналы аноним-

ных писем, почерк которых можно сравнить с каким-нибудь автографом

Нечаева, в архивах III отделения не сохранились. И тем не менее гипотеза

о нечаевском следе в «Елизаветградском деле» показывает склонность его

фигурантов к мирным формам подпольной деятельности. А утверждение о

широком распространении террористических идей в революционном дви-

жении конца 1860-х гг., лишившись одного из аргументов, становится не-

сколько менее убедительным.

В начале мая 1870 г. под конвоем жандармов Троицкий, Кунтушев и Бо-

рисов были отправлены в Петербург; производство по «Елизаветградскому

делу», как уже упоминалось ранее, было слито с нечаевским делом, рассле-

дованием которого с января 1870 г. занималась специальная комиссия под

руководством сенатора Чемодурова. Согласно докладу министра юстиции

по нечаевскому делу, окончательный вердикт следствия относительно ели-

заветградской истории гласил, что сведение о покушении на императора

«не подтвердилось ни одним фактом и было скорее плодом вымысла», а

целью подследственных были сношения с женевскими эмигрантами, ввоз

и распространение сочинений. Трое елизаветградцев по решению Сената

были освобождены из-под ареста 10 мая 1871 г. и высланы в Кострому под

надзор полиции. Вывод следствия гласил, что Троицкий,«задумав создать

ложную причину необходимости будто бы побега своего из Елизаветграда

от преследований полиции, написал сам вышеприведенное письмо (елиза-

ветградское анонимное письмо) к полицмейстеру, указав на несуществую-

щее злоумышление». Но если причину побега из Елизаветграда и можно

было оправдать доносом на самого себя, то какой смысл подводить себя под

реальный арест впоследствии в Николаеве?...

Ця справа зацікавила мене з декількох поважних причин. Ну, насампе-

ред, чому слідством не було з’ясовано, куди поділися й, головне, що було у

двох важких чемоданах Кунтушева й Троїцького, які свідки бачили і в Оде-

сі, й у Єлисаветграді: вибухівка, книги чи щось інше?

Та найголовніше запитання, яке взагалі чомусь не порушувалося, на

кого у Єлисаветграді, крім прибульців Феофанова, Кунтушева й Троїцько-

го, міг розраховувати для здійснення своїх злочинних намірів Сергій Неча-

єв? А вони-таки були – принаймні на двох мешканців Єлисаветградського

221

Загадки й таємниці

повіту цілком міг розраховувати Сергій Нечаєв, і

вони саме у цей час відбували покарання за участь у

його гурткові «Народна розправа». Це – Іван Похи-

тонов та Леонід Дическуло.

І справді, всесвітньо відомий український худож-

ник, наш земляк Іван Похитонов (1850-1922) цілком

міг стати професійним революціонером. З «Хроні-

ки життя і творчості І.П. Похитонова», складеній

мистецтвознавцем Елеонорою Пастон, дізнаємося,

що з 1861 по 1867 рік Похитонов жив і навчався у

приватному пансіоні Гумберта в Єлисаветграді. Про

Іван Похитонов

цей навчальний заклад, що дуже прикро, відомостей

майже немає. За винятком коротенької інформації в

«Историческом очерке г. Елисаветграда» О.М. Пашутіна: «Мужской пан-

сион Гумберта, на степени прогимназии открыт в 1860 году. Г. Гумберт по

правилам и сведениям своим заслуживал в городе полное уважение и дове-

рие, как опытный и добросовестный педагог. Пансион г. Гумберта существо-

вал около десяти лет». Отже, на ті часи це був кращий навчальний заклад,

перша прогімназія (4-класна) в Єлисаветграді.

А далі повідомляється: того ж 1867 року «в связи с закрытием пансиона

переводится в частную мужскую гимназию в городе Николаеве», а в 1868

році «по окончании гимназии поступает в Петровско-Разумовскую зем-

ледельческую и лесную академию в Москве». Судячи з усього, ґрунтовні

знання, здобуті в пансіоні Гумберта, дозволили Івану Похитонову екстер-

ном скласти відповідні іспити в Миколаєві на атестат про отримання гімна-

зійної освіти. Однак його студентське життя тривало недовго. У 1869 році

19-річний Похитонов «исключен из академии за участие в кружке С.Г. Не-

чаева. Выслан в Матреновку под надзор полиции».

На ті часи сільськогосподарська академія (заснована 1865 року), до якої

він вступив, вважалась найпередовішим і найпрогресивнішим закладом Ро-

сійської імперії. Академія мала досить-таки ліберальний статут. Студенти,

крім офіційної бібліотеки, створили свою нелегальну; читали заборонену

літературу. Щоліта, під час канікул, виїздили на практику в зразкові маєтки

багатих землевласників, а восени виступали з повідомленнями про тяжке

становище робітників і селян. Тож грунт для сприйняття революційних ідей

був підготовлений. З точки зору тодішніх правоохоронних органів академія

могла стати «розсадником крамоли». Так і сталося. Благородними праг-

неннями студентів скористався «демон російської революції» С.Г. Нечаєв

(1847-1882), автор сумнозвісного «Катехізису революціонера». За дуже ко-

роткий час він обплутав академію та деякі інші навчальні заклади мережею

суворо законспірованих гуртків, членами яких були майже 400 осіб.

222

Загадки й таємниці

21 грудня 1869 року в гроті парку на території

академії Нечаєв убив студента Іванова. Юнак розга-

дав авантюризм та аморальність «учителя», і той, по-

боючись викриття, та щоб налякати інших (зв’язати

їх кров’ю), звинуватив Іванова у зрадництві й шпи-

гунстві. Цей постріл сколихнув усю Росію, а Федора

Достоєвського надихнув на створення геніального

роману-попередження про небезпеку «нечаєвщини»

під промовистою назвою «Біси» (1871-1872).

Судовий процес над учасниками нечаєвської

організації «Народна розправа» відбувся 1 липня

1871 року. За найменшу причетність до неї було за-

Леонід Дическуло

арештовано 310 осіб, проте судили 84-х. Похитонов

не був членом головного гуртка, який стратив Іванова, а тому й уникнув

більш суворого покарання. Його лише виключили з другого курсу академії

і відправили у заслання під нагляд батька й поліції... до рідної Мотронівки.

Відтоді і на все життя Похитонов не сприйматиме будь-якого насильства.

Ставши знаменитим художником і мріючи повернутися на батьківщину,

він цього не зробив, бо вважав, що за кордоном значно «менше шансів стати

убивцею, бути убитим, покаліченим, побитим, або потрапити в необлюбо-

вані місця».

Щодо Івана Похитонова, то, знаючи, як склалася його подальша доля,

навряд чи він погодився б допомагати Сергію Нечаєву у здійсненні теро-

ристичного акту проти імператора чи спробі підірвати поштовий потяг. А от

щодо Леоніда Аполлоновича Дическуло (1847-1889), то його кандидатура,

як спільника Нечаєва, видається більш підхожою.

За офіційними даними він, дворянин румуно-молдовського походжен-

ня, народився у селі Водяному Шполянського району на Черкащині, що ви-

кликає сумніви. Адже на території нашого краю аж до 14 травня 2009 року,

коли було знято з державного обліку, існувало село Дическулове, що підпо-

рядковувалося Комишуватській сільській раді Новоукраїнського району.

Після закінчення Уманського училища садівництва і лісівництва Ле-

онід Дическуло вступив до Петрівсько-Розумівської академії, звідки, так

само, як і Похитонов, за участь у гуртку Сергія Нечаєва, був виключений і

висланий під нагляд поліції і не куди-небудь, а до… Єлисаветграда. У 1874

році Дическуло переїхав до Одеси, де зблизився з гуртком чайковців. Потім

поселився у с. Попельнастому (нині Олександрійського району), щоб вести

революційну пропаганду серед селянства, за що був арештований. У 1878

році долучився до гуртка народників «південні бунтарі». У 1879 році Ди-

ческуло брав участь у замаху на харківського губернатора Кропоткіпа, уби-

223

Загадки й таємниці

того народовольцем Григорієм Гольденбергом, після чого втік за кордон до

Румунії, де невдовзі й помер.

Сам же Сергій Нечаєв після змальованих подій утік за кордон. Проте

у 1872 році був заарештований у Цюріху й виданий російському уряду як

кримінальний злочинець. За вбивство студента Іванова 8 січня 1873 року

засуджений до 20 років каторжних робіт. Утримувався в Алексєєвському

равеліні Петропавловської фортеці у надзвичайно жорстоких умовах.

Нечаєв володів гіпнотичним впливом на людей, підкоряючи їх своїй

волі. Навіть там, у неволі, він зумів завербувати своїх охоронців, солдатів

караульної команди (судили понад 30 тюремників!). Через них у грудні

1880 року Сергій Геннадійович встановив зв’язок з Виконавчим комітетом

«Народної волі», висунув план свого звільнення, від якого потім відмовив-

ся, не бажаючи відволікати сили народовольців від замаху на Олександра II.

Безумовно, Сергій Нечаєв – найсуперечливіша постать в історії росій-

ського революційного руху. Вождь більшовиків Ленін, якого лідер меншо-

виків Мартов зовсім не випадково називав «другим Нечаєвим», так говорив

про свого кумира: «… Этот титан революции обладал такой силой воли, та-

ким энтузиазмом, что и в Петропавловской крепости, сидя в невероятных

условиях, сумел повлиять даже на окружающих его солдат таким образом,

что они всецело ему подчинялись.

Совершенно забывают, что Нечаев обладал особым талантом органи-

затора, умением всюду устанавливать особые навыки конспиративной ра-

боты, умел свои мысли облачать в такие потрясающие формулировки, ко-

торые оставались памятны на всю жизнь... Нечаев должен быть весь издан.

Необходимо изучить, дознаться, что он писал, где он писал, расшифровать

все его псевдонимы, собрать воедино и все напечатать».

Однак ні за життя Леніна, ні згодом – цього зроблено не було, політич-

ної реабілітації Нечаєва також не сталося (надто вже одіозною постаттю він

був!). Помер він у равеліні від сухот 21 листопада 1882 року у віці 35 років.

За містичним збігом обставин 21 листопада 1869 року, тобто 13 років тому,

Сергій Нечаєв застрелив студента Івана Іванова, з чого, власне, і почалася

«бісівщина» російської революції.

224

ГРУДЕНЬ

1 (1884) — 135 років тому народився ( м. Єлисаветград)

1

Антонін Васильович Флоровський (1884-1968), іс-

торик, славіст.  Брат видатного філософа і богослова, уродженця

Єлисаветграда Георгія Флоровського (1893-1979).  Закінчив іс-

торико-філологічний факультет Новоросійського універ-

ситету. Спеціалізувався на історії Росії ХVIII ст. З 1911 по

1917 викладав у цьому ж університеті, професор (1917). У 1922 висланий з СРСР

разом з іншими представниками російської інтелігенції. З 1920-х років працював

у Карловому університеті в Празі, досліджував російсько-чеські зв’язки. З 1933 –

доктор філософії, доктор історичних наук (1957) професор Карлового універси-

тету (1933-1957). Був також професором Російського юридичного інституту в

Празі. Вважався одним з кращих знавців історії слов’янських народів. У грудні

1946 отримав радянське громадянство, однак залишився жити у Празі. Головна

праця – двотомник «Чехи и восточные славяне» (1935-1947).

2 (1979) — 40 років тому народився ( м. Кіровоград) Руслан

Миколайович Слободянюк

2

(1979-2015), герой АТО.

Закінчив 9 класів ЗШ № 18 та ПТУ № 8 у Кіровограді. Проходив

строкову військову службу в лавах Збройних Сил України.

Після демобілізації працював на підприємстві «Креатив».  У лю-

тому 2015 мобілізований до лав ЗСУ. Служив стрільцем 7-ї

механізованої роти 3-го механізованого батальйону 72-ї окремої механізованої

бригади Сухопутних військ. З весни 2015 брав участь в АТО на сході України.

12.04.2015 під час виконання бойового завдання підірвався на розтяжці у районі

села Старогнатівка Волноваського району Донецької області.  18.04.2015 похова-

ний на Алеї Слави Рівненського кладовища у Кіровограді. 21.08.2015 на будівлі ЗШ № 18,

де навчався герой, йому відкрито меморіальну дошку. Нагороджений (посмертно) ор-

деном «За мужність» III ступеня (2016).

3 (1914) — 105 років тому народився ( м. Вінниця) Віталій

Іванович Петльований

3

(1914-1989), письменник.

Навчався у Харківському педагогічному інституті. Друку-

ватися почав з 1935. Учасник Другої світової війни від

першого й до останнього дня,  визволяв Кіровоградщину.

Одружився на фронті (влітку 1941) з уродженкою Кіровограда, ви-

пускницею місцевого медичного училища Ольгою Іванівною Яготиною, з якою прожив 48

років. Автор багатьох романів («Дівчина з передмістя», «Аміго» та ін.), повістей

(«Антонів огонь» та ін.), збірок оповідань.  Найпопулярніший твір — роман «Дівчина

225

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

з передмістя» (вперше опублікований у 1956), в якому відчутний «кіровоградський коло-

рит». Місто змальоване під назвою Ясноград.

5 (1899) — 120  років тому народився ( м. Єлисаветград)

5

Роман Маркович Ладиженський (1899-1968),  інже-

нер-технолог. У 1925 закінчив Харківський технологічний

інститут. З 1927 жив і працював у Ленінграді, більшу частину

життя (40 років) – в Ленінградському інституті холодильної

промисловості (нині Санкт-Петербурзький державний уні-

верситет низькотемпературних і харчових технологій). Кандидат технічних наук

(1938), професор (1964). Був деканом факультету холодильної техніки (1948-

1953), завідувачем кафедри кондиціювання повітря, санітарної техніки та охорони

праці. Автор понад 20 наукових праць з теплотехніки, кондиціювання повітря та

вентиляції, двох монографій (1937, 1940) та першого вітчизняного підручника для

технологічних харчових вишів «Кондиционирование воздуха» (1952, 1957, 1962).

6 (1879) — 140 років тому народився ( м. Тбілісі)  Микола

6

Францевич Ерн (1879-1972), військовий діяч.  У 1900

закінчив Єлисаветградське кавалерійське училище,  у 1906 –

Миколаївську академію Генерального штабу. Рідний брат

відомого російського філософа Володимира Ерна. Учасник

Першої світової війни. Служив у Лейб-гвардії Козачому пол-

ку, командував 18 драгунським полком, був начальником штабу експедиційного

корпусу у Франції. З 1917 – Георгіївський кавалер, генерал-майор. У Добровольчій

армії від самого початку. Після евакуації Російської армії з Криму перебував при

штабі Головнокомандуючого в Югославії. Після 1923 виїхав до Парагваю, де був за-

прошений на посаду професора Військової академії (серед його учнів був майбут-

ній Президент Парагваю, диктатор Альфредо Стресснер). Учасник війни з Болівією

(1932-1935). Генерал-лейтенант парагвайскої армії, з 1936 – генерал-інспектор,

радник Генерального штабу. Помер і похований у столиці Парагваю м. Асунсьйон.

6 (1819) — 200 років тому народився ( м. Рязань)  Яків

6

Петрович Полонський (1819-1898), поет і прозаїк. У 1844

закінчив юридичний факультет Московського університету.

Перший вірш опублікував у 1840 у журналі «Отечественные

записки». З 1844 по 1846 жив і працював у Одесі.  У 1844

відвідав Єлисаветград, де у полку служив його приятель Микола

Михайлович Орлов (1821-1886), який запропронував Полонському побувати у маєтку своїх

родичів Раєвських — селі Бовтишці (нині Олександрівського району). У Бовтишці йому пока-

зали хату, де жила няня Раєвських. Старенька пригостила гостей кавунами, варенням і чаєм

226

Пам’ятні дати грудня

та розповіла про перебування у Бовтишці Пушкіна. З 1851 жив у Петербурзі, служив у

Раді Головного управління у справах друку з 1860 по 1896. Автор збірників віршів:

«Гаммы» (1844), «Стихотворения» (1845), «Сазандар» (1849) та ін.; багатьох поем

(«Кузнечик-музыкант», 1859 та ін.), романів «Признания Сергея Чалыгина» (1867),

«Женитьба Атуева» (1869), «Дешёвый город» (1879) та оповідань. Полонський був

улюбленим поетом Олександра Блока. Багато віршів Полонського покладені на

музику Даргомижським, Чайковським, Рахманіновим, Танєєвим , А.Рубінштейном,

М. Івановим і стали популярними романсами. А «Песня цыганки» («Мой костер в

тумане светит…»), написана у 1853, – народною.

8 (1949) — 70 років тому народився  ( м. Світловодськ)

8

Віктор Ілліч Кашеваров, живописець, графік, рестав-

ратор. У 1976 закінчив Одеське художнє училище (виклада-

чі А. Лоза, М. Павлюк). У 1980-1987 працював на Одеському

виробничо-художньому комбінаті; водночас з 1980 по 1991

– художником промислової графіки Одеського відділення

Всесоюзної торгової палати. Учасник виставок з 1976. У 1995 в Одесі відбулася

персональна виставка. Займається реставрацією живопису та іконопису. Основні

твори: «Автопортрет» (1987), «Дівчина» (1988), «Пейзаж» (2012), «Двоє»,

«Вечір» (1993), «Сутінки», «Червоне на червоному», «Пейзаж із жовтою кулею»

(1994), «Пташки» (1995), «Клавдія» (2003), «Ранок» (2007); ікона «Знамення»

(2010). Член Національної спілки художників України (1994).

9 (1939) — 80 років тому народився ( селище Зея Амурської об-

9

ласті) Едуард Йосипович Нечай (1939-2017), тренер зі

спортивної гімнастики.  У 1949 родина переїхала до Кіровограда.

Ази спортивної гімнастики осягав у Кірово градській ДЮСШ місь-

квно. Випускник факультету фізвиховання Кіровоградського

державного педагогічного інституту ім. О.С. Пушкіна (нині ЦДПУ

ім. В.К. Винниченка). Працював у Світловодську, у Кіровоградській ДЮСШ спортивного

клубу «Зірка». З 1972 до 1980 – у Магаданській області, де його учениця Наталія

Терещенко у 1978 стала єдиною радянською гімнасткою – володаркою Кубка

Америки, а у 1979 стала срібним призером чемпіонату світу.  У 1980 повернув-

ся у Кіровоград. 23 роки працював у СДЮШОР «Надія», де завдяки йому відкрилися

відділення жіночої та чоловічої спортивної гімнастики, в яких вихована плея-

да майстрів спорту. Серед вихованців Нечая – дворазова чемпіонка світу 1989

(командна першість і опорний стрибок), чемпіонка Європи 1989 (колода) Олеся

Дудник. З 1993 по 2001 очолював національну збірну Малайзії зі спортивної гім-

настики. Заслужений тренер РРФСР (1977). Заслужений тренер УРСР (1989).

Заслужений тренер СРСР (1990).

227

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

10 (1879) — 140  років тому народився ( м. Новомиргород)

10

Олександр Григорович Таратута (справжнє ім’я

Овсій-Меєр Гершкович) (1879-1937), політичний діяч

(анархіст). У революційному русі (псевдо «Стас») – з 1895

року.   У 1901-1902 — член Єлисаветградського комітету РСДРП,

на своїй квартирі утримував підпільну друкарню.  З 1903 жив у

Швейцарії, де приєднався до анархістів-комуністів. У 1904 брав участь у з’їзді

російських анархістів у Лондоні. Відтоді й до кінця життя його кумиром став

видатний теоретик та ідеолог анархізму князь Петро Кропоткін (1842-1921).

Учасник Першої російської революції 1905-1907. Декілька разів заарештовував-

ся, перебував на каторзі. З 1911 по 1917 жив у Франції. У травні 1917 повернувся

у Росію, редагував газету анархістів «Голос труда». Після Жовтневої революції

1917 видавав і редагував зібрання творів М. Бакуніна, П. Кропоткіна та інших

теоретиків анархізму. Брав участь у похороні Кропотткіна 13.02.1921. З 1923

по 1929 працював у Центральному сільськогосподарському банку. У 1929-1932

– у Всесоюзній раді колгоспів та НДІ колгоспів, розробляв теорію аграрно-ін-

дустріальних комбінатів. З 1932 по 1934 працював агрономом-економістом

«Союзконсервмолоко». Створив перші в СРСР фабрики з виробництва згущено-

го молока. У 1934 заарештований і через три роки розстріляний.

11 (1859) — 160 років тому народився Микола Іванович

11

Тезяков (1859-1925), лікар, громадський діяч. У 1884 за-

кінчив медичний факультет Казанського університету.  З 1889

до березня 1897 — земський санітарний лікар Єлисаветградського

та Олександрійського повітів. Здійснював нагляд та дослідження

сезонних робітників, розробив програму допомоги безпритульним,

домігся створення у Знам’янці лікувально-продовольчого пункту. Велику наукову та прак-

тичну цінність являють праці з вивчення дитячої смертності та організації дитячих ясел на

селі. Регулярно друкував звіти про стан земської медицини в Єлисаветградському повіті.

У 1890 відкрив у Єлисаветграді земську аптеку. У 1892 підготував і прочитав на зібранні

наукового Товариства Єлисаветградських лікарів доповідь «О рождаемости и смертно-

сти в Елисаветградском уезде». Науковий доробок складає близько 90 друкованих

праць. Серед них –   «Земская медицина, заболеваемость и смертность населения в

Елисаветградском уезде в 1895 году»; «Земские школы Елисаветградского уезда в са-

нитарном отношении» (1895), «Глазные болезни в Елисаветградском уезде Херсонской

губ.» (1890). Написав фундаментальну працю «Материалы для истории земской меди-

цины в Александрийском уезде Херсонской губ. с 1865 по 1890» (1890) та ін. Написана у

Єлисаветграді робота «Сельскохозяйственные рабочие и организация за ними санитар-

ного надзора в Херсонской губернии» (1896) удостоєна премії (500 руб.) Херсонського

228

Пам’ятні дати грудня

земського банку і Харківського університету. Організатор та учасник багатьох з’їздів

лікарів. З 1920 жив і працював у Москві. Відновив діяльність курортів, заснував

журнал «Курортное дело». У Кіровограді встановлено меморіальну дошку.

11 (1979) — 40 років тому народився ( с. Приютівка Олександ-

11

рійського району)  Євген Анатолійович Танков ський

(1979-2014), герой АТО. Закінчив Дніпро

петровський

гірничий інститут, за фахом – гірничий інженер. 10 років

пропрацював на шахті у Кривому Розі майстром зміни,

відповідальним за техніку безпеки. Мобілізований до ЗСУ,

командир взводу 25-ї окремої повітряно-десантної бригади, старший лейтенант.

Загинув 5.08.2014 від вибуху міни під час виходу з оточення біля міста Торез.

Похований в Олександрії на Верболозівському цвинтарі.  Нагороджений (посмертно) орденом Богдана Хмельницького ІІІ ступеня.

12 (1919) — 100 років тому народився ( м. Єлисаветград)

12

Давид Львович Златопольський  (1919-2002),

правознавець. У 1938 вступив до Юридичного інституту

Прокуратури СРСР, закінчив Військово-юридичну акаде-

мію Червоної Армії в 1942. Учасник Другої світової війни,

офіцер контррозвідки «СМЕРШ». З 1954 працював у МДУ

ім. М.В. Ломоносова: професор юридичного факультету, доктор юридичних

наук. У 1996-1997 брав участь у роботі над проектами законів про уряд РФ, про

федеральні органи виконавчої влади, про забезпечення цілісності й недоторкан-

ності території Російської Федерації. Автор 210 наукових праць: 5 монографій,

8 підручників. Академік Міжнародної академії наук вищої школи. Заслужений

професор МДУ ім. М.В. Ломоносова. Заслужений діяч науки РРФСР.

13 (1859) — 160 років тому народився ( с. Георгіївка Єлисавет-

13

градського повіту) Євген Федорович Будде (1859-1931),

філолог-славіст, мовознавець. У 1884 зі ступенем канди-

дата і золотою медаллю закінчив історико-філологічний

факультет Новоросійського університету. Доктор філо-

логічних наук (1896). З 1893 і до кінця життя викладав у

Казанському університеті. Професор Казанського університету (1894). Лауреат

малої Ломоносовської премії (1897). Член-кореспондент АН Росії (1916). Займався

проблемами діалектології та історії російської літературної мови, питаннями мето-

дики. Досліджував творчість В. Бєлінського, М. Гоголя, А. Чехова та інших класиків

російської літератури, усну народну творчість. Основні праці: «Опыт грамматики

языка А.С. Пушкина», «Очерк истории современного литературного русского

229

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

языка (17-19 в.)», «Учебник грамматики русского языка» (1900), «Лекции по исто-

рии русского языка» (1906, 1914)», «Основы синтаксиса русского языка» (1913),

«Вопросы методологии русского языкознания» (1917) та ін. Репресований радян-

ською владою «за контреволюційну діяльність». Помер під час слідства.

13 (1894) — 125 років тому народився ( с. Єлизаветівка,

13

нині Нововодяне Новоукраїнського району) Спиридон

Петрович Добровольський  (1894-1977), письмен-

ник. Закінчив Херсонську військово-фельдшерську школу.

Учасник Першої світової, громадянської та Другої світової

воєн. Після більшовицького перевороту 1917 служив у

Червоній армії. Демобілізувавшись, від 1924 працював у лікувальних закладах та

редакцях газет і видавництв. Друкуватися почав з 1924. Писав повісті, оповідання,

п’єси, романи. Найпопулярніший твір – історична дилогія про події російсько-ту-

рецької війни (1787-1791) «Очаківський розмир» (1956) та «Карасунський кут»

(1968).   Залишив спогади «Про моє дитинство і братову юність» (1971).  Член Спілки

письменників України (1960).

15 (1939) — 80 років тому народився Віталій Семенович

15

Ципін  (1939-2004), журналіст, поет, педагог. Закінчив

Дніпропетровський університет.  У Кіровограді — з 1966.

Перший власний кореспондент Центрального телебачення по

Кіровоградській області. Був автором і ведучим низки популярних

телепрограм на обласному телебаченні: «Театр і час», «Зворотний

зв’язок», «Суботні зустрічі» та ін. Водночас у 1993 став першим редактором тижневика

«Украина-Центр». Викладав журналістику в Кіровоградській філії університету «Україна».

У 1996 першим серед телевізійників області став заслуженим журналістом України.  У 2004

побачила світ збірка поезій «Жизнь никому не дает отсрочки».  У 2008 на фасаді

будинку, де він жив, встановлено меморіальну дошку. У 2017 засновано міську премію

в галузі журналістики імені Віталія Ципіна. Син Артем Ципін – заслужений артист РФ.

16 (1909) — 110  років тому народився  ( с. Калачівка Онуф-

16

ріївського району)  Іван Тихонович Овчаренко

(1909-1943), військовий діяч. Учасник Другої світової вій-

ни. З 1941 – слухач Військово-політичної академії імені

В.І. Леніна. З травня 1942 – старший політрук – у діючій армії.

Воював на Західному та Воронезькому фронтах. Особливо

відзначився під час битви за Дніпро. Всього за період з 2 по 10 жовтня 1943 стрі-

лецький батальйон під командуванням капітана І.Т. Овчаренка з боями просунув-

ся вперед більше, ніж на 15 кілометрів, створивши плацдарм для вирішального

230

Пам’ятні дати грудня

наступального удару на Київ. Загинув у бою 21.10.1943, відбиваючи ворожу атаку

піхоти при підтримці танків. Герой Радянського Союзу (1944, посмертно).

16 (1919) — 100 років тому народився ( с. Дмитрівка Знам’ян-

16

ського району)  Василь Георгійович Єременко  (1919-

2000), художник театру.  Батько скрипаля, диригента, компо-

зитора і педагога, заслуженого діяча мистецтв України Геннадія

Єременка.  У 1939 закінчив художнє відділення Херсонського

училища мистецтв (викладачі В. Стрельников, М. Шелюто).

З 1939 по 1941 працював у Рівненському українському музично-драматичному

театрі.  З 1944 по 1980 працював у Кіровоградському українському музично-драматич-

ному театрі ім. М.Л. Кропивницького: декоратор, художник-постановник, з 1969 –

головний художник театру. Оформив понад 250 вистав: «За двома зайцями»

М. Старицького (1948), «Безталанна» І. Карпенка-Карого (1952), «Замулені

джерела» М. Кропивницького (1958), «Міщанин-шляхтич» Ж.-Б. Мольєра

(1962), «Микола Джеря» за І. Нечуєм-Левицьким (1963), «Дай серцю волю, за-

веде в неволю» М. Кропивницького (1968), «Мірандоліна» К. Ґольдоні (1977),

«Соловейко-Сольвейг» І. Драча (1979), «Дума про Британку» Ю. Яновського

(1980) та ін. Автор ескізів костюмів для заслуженого. ансамблю танцю України

«Ятрань» (1955-1975). Заслужений діяч мистецтв УРСР (1979).

16 (1919) — 100 років тому народилася ( с. Ялинівка Олександрійського району)

Клавдія Василівна Чумак, музейний працівник, мистецтвознавець. У 1942 за-

кінчила Об’єднаний український університет у м. Кзил-Орда (Казахстан). Учасниця

Другої світової війни. Після війни працювала науковим співробітником Львівського

філіалу Інституту  літератури НАН України та Львівського літературно-меморіаль-

ного музею І. Франка (до 1948). З 1952 – головний хранитель фондів Державного

музею Т.Г. Шевченка у Києві. Брала участь в упорядкуванні та коментуванні

«Мистецької спадщини Т. Шевченка» (4 томи, 1961-1964), його шеститомного

«Повного зібрання творів»  (1-2 томи, 1963). Співавтор видань «Тарас Шевченко.

Життя і творчість у портретах, ілюстраціях, документах» (1960), «Шевченко в об-

разотворчому мистецтві» (1963), «Життя і творчість Т.Г. Шевченка …» (1964). Була

науковим консультантом художніх і документальних фільмів про життя і творчість

Кобзаря. Заслужений працівник культури УРСР (1982).

17 (1934) — 85 років тому народився ( с. Витязівка Бобринець-

17

кого району)  Борис Павлович Хижняк (1934-2009),

педагог, організатор освіти. У 1957  закінчив фізико-мате-

матичний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна. З 1957 по 1962

працював учителем, завучем, директором школи в Аджамці.

231

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

З 1962 – інспектор шкіл обласного відділу народної освіти. Понад 30 років керував

освітою Кіровоградщини на посадах заступника та завідуючого облвно (до 1994).

Всіляко підтримував та сприяв втіленню в життя педагогічних та дидактичних

ідей В.О. Сухомлинського, І.Г. Ткаченка, О.О. Хмури та інших освітян-новаторів.

Зокрема, у 1970 спільно з М.М. Ставчанським сприяв організації Гайворонського

міжшкільного навчально-виробничого комбінату, одного з кращих в СРСР. У 1971

започаткував в області школу передового педагогічного досвіду директорів опор-

них шкіл. У 1983 закінчив Академію суспільних наук у Москві. Автор понад 300

статей у всесоюзних та республіканських часописах з проблем виховання та історії

освіти. Відзначений медаллю А.С. Макаренка (1987).  Лауреат обласної педагогічної

премії ім. В.О. Сухомлинського (2003). Заслужений працівник народної освіти України (1994).

18 (1904) — 115  років тому народився ( м. Єлисаветград)

18

Володимир Володимирович Тренін  (1904-1941),

критик й літературознавець. Навчався на архітектурному

факультеті ВХУТЕМАСу в Москві. Літературну діяльність

почав у 1928 у журналі «Новый Леф». Дослідник творчості

Володимира Маяковського. Автор книжок: «В мастерской

стиха Маяковского» (1937), «Поэтическая культура Маяковского» (видана 1970

у співавторстві з Харджиєвим). Брав участь у редагуванні творів Маяковського.

Учасник Другої світової війни. Загинув на фронті.

18 (1919) — 100 років тому народився ( м. Олександрія)

18

Микола Федорович Герасюта (1919-1987), фахівець

у галузі балістики та динаміки польоту ракет.  Випускник

Олександрійської СШ № 1.  У 1941 закінчив математичний фа-

культет Одеського університету. Учасник Другої світової вій-

ни: брав участь у Сталінградській битві, визволенні України,

штурмі Берліна. У 1946-1947 працював в інституті «Нордгаузен» у Німеччині

над вилученням документації заводів і КБ з виробництва «ФАУ». З 1947 по 1950

– в ОКБ-1 під керівництвом С. Корольова (м. Калінінград, РФ). З 1951 – у СКБ

Дніпропетровського автомобільного заводу, яке було перетворене у ОКБ-586 (зго-

дом КБ «Південне»): заступник головного конструктора з питань балістики, ди-

наміки та керування балістичними ракетами далекої дії (з 1962). Водночас з 1955

викладав у Дніпропетровському університеті: доктор технічних наук, професор

(1961), завідувач кафедри автоматики (1966). Засновник Дніпропетровської на-

укової школи з балістики, однієї з провідних у СРСР. Під його керівництвом і за

безпосередньої участі створено 4 покоління ракет. Зробив значний внесок у проек-

тування ракети-носія «Зеніт», на основі якої створено й успішно функціонує комп-

лекс «Морський старт», що не має аналогів у світі. Лауреат Ленінської (1972) – за

232

Пам’ятні дати грудня

розробку проблем життєзабезпечення перших космонавтів – та Державної (1967)

– за успішне розв’язання проблем польотів перших космічних кораблів – премій

СРСР. Член-кореспондент АН України (1967). Герой Соціалістичної Праці (1961).

19 (1879) — 140 років тому народився ( с. Сарни Монастири-

19

щенського району Черкаської області)  Микола Борецький

(1879 – після 1935), духовний діяч. Народився в родині свя-

щеника, нащадок київського митрополита Іова Борецького.

Навчався з 9 років в Уманському духовному училищі, у 1901

закінчив Київську духовну семінарію, у 1902 – короткотер-

мінові педагогічні курси в Харкові. Висвячений на священика в 1904 році, викла-

дав Закон Божий у гімназіях міс та на Поділлі. Брав участь у Першій світовій війні: служив капеланом 250-го піхотного полку та благочинним 65-ї дивізії. Відразу

приєднався до укра їнського автокефального руху, уже 1922 був вис вячений на

єпископа Гайсинського.  У липні 1927 перейшов на служіння до єпископської кафедри

у місті Зінов’євську. Достеменно відо мо, що в самому Зінов’євську існували дві українські

парафії: Грецька церква та Вознесенський храм на Кущівці. Мала УАПЦ також соборну па-

рафію у Новомиргороді, церкву в селі Зелена Діброва та інших населених пунктах. Газета

«Зінов’євський пролетар» у ті часи писала: «Українські церкви перетворилися на осередки

для антирадянських еле ментів із бувших петлюрівців та інших темних дільців». Єпископом

Зінов’євським та Новомиргородським Микола Борецький пробув недовго — лише три місяці:

у жовтні 1927 його було обрано другим (після усунутого на вимогу радянської вла-

ди Василя Липківського) митрополитом УАПЦ. Новий ієрарх УАПЦ, передчу ваючи

свою трагічну місію, виголосив знаменні пророчі слова: «Поруч зі щойно розіп’я-

тим митрополитом Васи лем на мене чекає мій хрест. З без межної любові до Бога,

до Вас, до на шого народу я готовий на жертву... Нехай буде воля Всевишнього».

У січні 1930 всіх єпископів Української Церкви зіб рали у Києві і примусили їх під-

писати акт про «самоліквідацію» УАПЦ. 17.06.1930 заарештований. Вирок: ув’яз-

нити у концтаборі терміном на вісім років. Відмовився підписати заяву до папи

Римського про відсутність у Радянському Союзі переслідування за віру. Був до-

ведений тортурами до божевілля, помер у Ленінградській психіатричній лікарні.

19 (1889) — 130 років тому народився ( с. Кам’янече Новоар хан-

19

гельського району) Микола Григорович Грисенко (1899-

1965), бандурист, співак, педагог. Мав чудовий голос – тенор

багатого тембру. Ще до революції 1917, перебуваючи на вій-

ськовій службі у Петербурзі, став солістом столичної оперети.

Повернувшись до Києва, працював солістом Київської опери.

У 1918 став учасником першої капели бандуристів, організованої Василем Ємцем.

У 1935 закінчив вокальний відділ Київського музично-драматичного інституту

233

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

ім. Миколи Лисенка. До початку війни працював солістом Ворошиловоградського,

Вінницького та Київського оперних театрів. Викладав гру на бандурі у Київській

вечірній консерваторії (1933-1935). У воєнні роки у складі фронтової брига-

ди артистів виступав у військових частинах, був солістом Московського театру

ім. К.С. Станіславського. Під час боїв за Дніпро потрапив у полон, а після звільнення

працював солістом Українського музично-драматичного театру в Дніпропетровську

(1942-1943) та Музично-драматичного театру ім. І. Франка у Тернополі (1943-1944).

Після звільнення Львова від фашистів у 1944 став солістом Львівського театру

опери та балету. З 1948 працював співаком та бандуристом у Львівській облас-

ній філармонії. Започаткував класи бандури у Першій та Другій музичних школах

та у Львівському музичному училищі. У 1953 повернувся до Києва, працював со-

лістом-бандуристом Київської філармонії та керівником капели бандуристів при

Київському палаці піонерів, ансамблю бандуристів Київського політехнічного інсти-

туту та капели бандуристів Київського будинку Вчителя.

20 (1894) — 125 років тому народився ( с. Карлівка, нині

20

Крупське Кіровоградського району) Данило Лимаренко

(1894-1968), військовий і громадський діяч.  У 1908 закінчив

Добровеличківську двокласну школу, у 1905 – Новобузьку вчи-

тельську семінарію, у 1916 – Одеську школу прапорщиків,

у 1932 – Варшавську державну школу геодезистів. Під час

Першої світової війни воював на Західному фронті – прапорщик 4-го полку 1-ї

Фінляндської бригади російської армії. У 1917 вступив до Добровеличківського

куреня Вільного козацтва: старшина-інструктор (27.12.1917-04.1918).  З 1.09.1918

— учитель зразкової школи при Добровеличківській учительській жіночій семінарії. У 1919-

1920 — повстанський отаман Добровеличківської волості,  комендант штабу Запорозької

групи Армії УНР, воював у партизанському загоні А. Гулого-Гуленка. Під час 1-го

Зимового походу в складі загону приєднався до Армії УНР, командував 6-м куре-

нем Низових запорожців. Поручник Армії УНР. Мешкав на Волині, був лісником і

землеміром. Після здобуття фаху інженера-геодезиста відкрив власне бюро, пра-

цював за фахом на Берестейщині та Підляшші. У 1930 став членом Українського

воєнно-історичного товариства (Варшава). Друкувався у часописі «Тризуб»

(Париж). З 1942 – голова товариства «Просвіта» у м. Жабинка (Білорусь).

У 1944 видавав на Во лині неперіодичну газету «Слово». У тому ж році виїхав

до Німеччини. Член-засновник Українського національно-державного союзу і

Союзу українських ветеранів. У 1950 емігрував до США. З 1956 по 1968 очолював

у Філадельфії Український національно-державний союз. Автор науково-публі-

цистичної розвідки «Монгольська імперія (Звідки прийшов розгром Української

княжої дер жави і звідки Москва запозичила свою імперіалістичну ідеологію)»

234

Пам’ятні дати грудня

(Філадельфія, 1978). Нагороджений Хрестом Симона Петлюри, Воєннним хре-

стом УНР (1961) і Хрестом відродження. Похований на Українському православ-

ному цвинтарі Св. Андрія в Бавнд-Бруці (штат Нью-Джерсі).

21 (1839) — 180 років тому народився ( м. Єлисаветград)

21

Федір Михайлович Депрерадович (1839-1884), вій-

ськовий діяч і письменник.  Хрещений у Єлисаветградському

Успенському соборі, хрещеним батьком у метричній книзі записаний

знаменитий мореплавець, відкривач Антарктиди, головнокоманду-

ючий Чорноморським флотом адмірал М.П. Лазарєв (1788-1851).

У 1876-1878 за покликом серця і крові (нащадок сербських переселенців) добро-

вольцем воював у Сербії проти турецьких поневолювачів, командував бригадою

болгарського ополчення. З 1882 і до смерті – начальник 2-ї Східно-Сибірської бри-

гади. Генерал-майор. Автор «Этнографического очерка Южного Сахалина» (1877)

та мемуарів «Из воспоминаний о русско-турецкой войне 1877-1878 гг.» (1881).

21 (1859) — 160 років тому народився ( м. Наровчат

21

Пензенської області) Петро Миколайович Діатроптов

(1859-1934), мікробіолог і гігієніст, бактеріолог і громад-

ський діяч. Один з перших організаторів санітарно-бак-

теріологічної служби в Україні та Росії. У 1883 закінчив

Московський університет.  У 1886-1889 працював земським са-

нітарним лікарем Єлисаветградського повіту. Склав перший медичний і санітарний звіт по

Єлисаветградському повіту (1887). Дійсний член наукового Товариства Єлисаветградських

лікарів (1886, 1887).  З 1889 – завідуючий першою в Росії бактеріологічною станцією

в Одесі (1893-1908). Організував виготовлення протидифтерійної та інших сиро-

ваток, зокрема проти холери і чуми. Один з перших у СРСР організаторів бороть-

би із забрудненням вод. З 1910 – професор Вищих жіночих курсів у Москві, потім

2-го Московського медичного інституту (1917-1925). З 1920 очолював Санітарно-

гігієнічний інститут Державного інституту народного здоров’я. Праці присвячені

вивченню холерного і холероподібного вібріонів, епідеміології чуми, питанням

санітарії. Заслужений діяч науки РРФСР (1928).

21 (1954) — 65 років тому народився ( м. Кіровоград)

21

Валерій Миколайович Давидов,   живописець, іко-

нописець, педагог. Закінчив Одеське художнє училище

і Санкт-Петербурзький державний академічний інститут

живопису, скульптури і архітектури ім. І.Ю. Рєпіна.  З 1994

по 2001 працював заступником директора з наукової роботи,

директором обласного художнього музею. З 2002 — старший викладач кафедри обра-

235

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

зотворчого мистецтва та дизайну КДПУ імені Володимира Винниченка. Започаткував

щорічні вернісажі кіровоградських художників після творчих поїздок у різні регіони

області; спільні виставки зі своїми вихованцями. Учасник багатьох міжнародних і

республіканських виставок. Лауреат Міжнародного конкурсу живописного пор-

трета в номінації «Професіонал» (Москва, сезон «Зима – 2016»). Твори:  ікони

для Свято-Преображенського собору: «Єлисаветградська Богоматір», «Св. Єлисавета»

«Св. Миколай» та ін.; картини «Дама з собачкою» (2005), «Молитва Серафима»

(2013),   портрети видатних уродженців Єлисаветграда і Кіровограда (О.О. Осмьоркін,

П.П. Оссовський) та ін. Член Національної Спілки художників України (2005).

22 (1949) — 70  років тому народився ( с. Злинка Мало-

22

висківського району)  Іван Михайлович Миценко,

економіст.   У 1984 закінчив Кіровоградський інститут сільсько-

господарського машинобудування за спеціальністю «Сільсько-

господарські машини» і отримав кваліфікацію інженера-механіка.

Нині завідувач кафедри міжнародних економічних відносин КІСМ

(нині Центральноукраїнський національний технічний університет).  Сфера наукових до-

сліджень: організація управління, планування і регулювання економіки, міжна-

родна економіка та інтеграційні аспекти України. Автор понад 160 наукових праць,

із них 5 навчальних посібників, 6 наукових монографій. Доктор економічних наук

(2005), професор, академік Академії економічних наук України. Нагороджений

Золотою медаллю імені М.І. Туган-Барановського (2008). Заслужений працівник

освіти України (2009).

24 (1814) — 195 років тому народився ( м. Васильків на

24

Київщині) Степан Данилович Карпенко (літературний

псевдонім «Паливода») (1814-після 1886), письменник,

актор, співак, композитор.  У 1828 закінчив Єлисаветградське

повітове училище,  потім навчався у Київській гімназії. Склав

екзамен на учителя словесності, був домашнім вчителем.

З 1839 – актор театрів у Києві, Полтаві, Мінську, Вільні, Петербурзі та ін. Писав

вірші та повісті українською, російською та польською мовами («Твардовський»,

«Прапрадід», «Плачевная участь Василькова», «Шпак», «Повість про правду»).

Вперше інсценізував поему «Катерина» Т.Г. Шевченка. Разом з братом Григорієм

Карпенком брав участь у випуску літературних збірників «Барвінок України» та

«Ландыш Киевской Украины», спільно з ним написав водевіль «Сватання на ве-

чорницях», що був екранізований у 1911 р. Автор збірки пісень на власну музику

– «Жайворонок київських полів» (1852). Пісня «На захід сонце вже хилилось»

стала народною. Як співак мав у репертуарі понад 500 українських пісень і ро-

мансів.

236

Пам’ятні дати грудня

25 (1884) — 135 років тому народився ( с. Орлова Балка,

25

нині у складі с. Петрове Знам’янського району)  Георгій

Едуардович Бострем (1884-1977), художник, іко-

нописець.   Дитинство пройшло в Єлисаветграді. Закінчив

Єлисаветградське земське реальне училище, відвідував Вечірні

Рисувальні Класи при ЄЗРУ. Навчався в Одеському худож-

ньому училищі (1902) та Петербурзькій і Мюнхенській Академіях мистецтв.

Приятелював із Василем Кандінським – основоположником абстрактного жи-

вопису. Згодом присвятив життя духовному удосконаленню, вів аскетичний

спосіб життя. У Загорську реставрував шедеври іконопису Троїцько-Сергієвої

лаври, проповідував Слово Боже, спілкувався з філософами П. Флоренським

та В. Розановим. Після закриття лаври, рятуючись від репресій, тривалий час

переховувався у Середній Азії. З 1967 жив у селі Зарєчному під Сімферополем

у напівзруйнованій хатині. Серед шанувальників «святого старця» – видатний

співак ХХ століття І.С. Козловський, композитор А. Караманов та ін. Твори

зберігаються у музеї Троїцько-Сергієвої лаври, Луврі, музеї Гугенхайма (Нью-

Йорк), Сімферопольському художньому музеї. Після смерті у Сімферополі

при Кримському республіканському краєзнавчому музеї (Центральному музеї

Тавриди) було створено філіал – музей сучасного християнського мистецтва

ім. Г.Е. Бострема, в якому представлено 14 картин майстра, створених упродовж

останніх років життя. Його називають художником-містиком, що поєднував су-

часне мистецтво з канонічним православним іконописом.  Брат художника працю-

вав у Єлисаветграді міським суддею (1911). До наших днів зберігся «Будинок Бострема»

на вул. Двірцевій, в якому донедавна розміщувався магазин «Паляниця». У 2009 з нагоди

125-річчя від дня народження випущено конверт із зображенням Г.Е. Бострема.

25 (1919) — 100 років тому народився ( с. Лебяже Землянського

25

району Воронезької області) Іван Миколайович Жаркіх

(1919-1981), літературознавець, поет.   Учасник Другої сві-

тової війни, капітан у відставці. У 1950 з відзнакою закін-

чив Воронезький університет. Кандидат філологічних наук

(1954), доцент.  У КДПІ ім. О.С. Пушкіна працював з 1954 до

самої смерті, очолював кафедру російської і зарубіжної літератури. Викладав історію

радянської літератури, захоплювався поезією, очолював студентську літературну

студію. Вірші писав упродовж всього життя, однак книжку видати не вдалося.

Дружина Тамара Володимирівна Жаркіх – мовознавець, кандидат філологічних

наук, доцент КДПІ ім. О.С. Пушкіна – одна з найяскравіших постатей серед ви-

кладацького складу інституту. Їхній син Микола Іванович Жаркіх народився в

Кіровограді у 1956, нині відомий український науковець: культуролог і програміст.

237

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

27 (1934) — 85 років тому народився ( с. Костромка

27

Апос

толовського району на Дніпропетровщині)

Вадим

Васильович Смотренко,   краєзнавець, педагог, поет.

З 1943 мешкає у Кіровограді. У 1958 закінчив історико-філо-

логічний факультет КДПІ ім. О.С. Пушкіна. З 1965 по 1980 викла-

дав давньоросійську літературу та російську літературу ХVIII ст.

у Кіровоградському педінституті. Член обласного літоб’єднання «Степ», вірші дру-

кував у місцевих газетах. Згодом працював у кіровоградських школах.  Знавець

єлисаветградських старожитностей, автор та ведучий радіо і телепередач з історії рідного

краю. Дослідник місцевого ковальського мистецтва, створив унікальну колекцію малюнків

художньої ковки будівель Єлисаветграда ХIХ-ХХ ст.  У 1994 побував в Англії, де вивчав

листування й документи Роберта Ельворті.  Головний консультант книжки В. Петракова

«Маленький Париж. Елисаветград в старой открытке» (2005).  Автор збірки віршів «Не

мысля гордый свет забавить» (2010).  Лауреат обласної краєзнавчої премії імені

Володимира Ястребова за книжку «Сталеві мережива Маленького Парижа» (2015).

27 (1984) — 35 років тому народився ( смт Димитрове,

27

нині Олександрійське Олександрійської міської ради)  Павло

Станіславович Кравченко (1984-2015), герой АТО.

Закінчив Олександрійську ЗШ № 12,  у ДТСААФ здобув про-

фесію водія. Пройшов строкову службу в ЗСУ. У часі війни

пішов до ЗСУ за контрактом після того. Солдат, розвід-

ник-кулеметник 57-ї окремої мотопіхотної бригади. Загинув 20.01.2015 в аеро-

порту Донецька під час виконання завдання з евакуації поранених: бійці потрапи-

ли під обстріл із «Градів» та артилерії. Вважався зниклим безвісти, тіло виявили

волонтери під завалами й впізнали за татуюванням. Упізнаний за експертизою

ДНК,  похований 2.04.2015 на міському кладовищі смт Димитрове.

27 (1984) — 35 років тому народився ( м. Кіровоград) Сергій

27

Миколайович Гришин (1984-2014), герой АТО.  У 2002

року закінчив Кіровоградську ЗШ № 16. Протягом двох років про-

ходив строкову службу в ЗСУ на посаді водія. Понад 10 років пра-

цював у Кіровоградській виправній колонії № 6. У 2010 закінчив

Кіровоградський юридичний інститут Харківського національного

університету внутрішніх справ.  Призваний 19.03.2014 за частковою мобілізацією.

Старший солдат, водій господарчого відділення роти забезпечення 3-го загону

3-го окремого полку спецпризначення. Власноруч відремонтував отриманий у

частині «Урал» і на ньому вирушив захищати Батьківщину. Загинув 29.07.2014

біля м. Сніжне Донецької області. Деякий час про долю Сергія було невідомо.

Ідентифікували його за експертизою ДНК.  На фасаді ЗШ № 16 герою встановлено

238

Пам’ятні дати грудня

меморіальну дошку. У Кіровограді вулицю Кутузова перейменовано на вулицю Сергія

Гришина. Похований 5.01.2015 на Алеї Слави Рівненського кладовища у Кіровограді.

Нагороджений (посмертно) орденом «За мужність» III ступеня (2015).

28 (1884) — 135 років тому народився ( м. Олександрія)

28

Володимир Наумович Білль-Білоцерківський

(1884-1970), письменник, драматург.    Закінчив Олексан-

дрійське трикласне міське училище.  З 1900 по 1917 працював

кочегаром, матросом, побував у багатьох країнах світу,

шість років жив у США. Повернувся в Росію у 1917. Учасник

Жовтневого перевороту та громадянської війни. Почав друкуватися у 1918. Автор

збірки оповідань «Смех сквозь слёзы» (1920), п’єс «Шторм» (1926), «Месяц сле-

ва» (1928), «Голос недр» (1929), «Жизнь зовет» (1934) та ін. Вибрані твори у

двох томах видані у 1976. Найвидатніший твір – драма «Шторм», яка витримала

20 видань; перекладена на болгарську, німецьку та румунську мови. У цій п’єсі

вперше на радянській сцені була показана провідна роль компартії в соціалістич-

ному перетворенні країни. Вперше «Шторм» був поставлений 8.12.1925 в театрі

імені Моссовєта. Заслужений діяч мистецтв РРФСР (1935).

28 (1919) — 100 років тому народився ( м. Єлисаветград)

28

Георгій Анатолійович Кушніренко (1919-2000), кі-

носценарист. Навчався на електромеханічному факультеті

Московського енергетичного інституту (1937-1941), у 1946

закінчив Московський індустріальний інститут. Учасник

Другої світової війни. У 1949 закінчив сценарний факультет

Всесоюзного державного інституту кінематографії. Автор сценаріїв ігрових, до-

кументальних, науково-популярних та анімаційних фільмів, знятих у Москві: «На

перехресті» (1958, МКФ у Белграді, медаль і диплом), «Чорт поплутав» (1968),

«Молодший брат» (1976), «Старт» (1977) та ін. Сценарист українських худож-

ніх кінострічок: «Головний проспект» (1956), «Літак відлітає о 9-й» (1960, реж.

Ю. Лисенко), «Срібний тренер» (1963, реж. В. Івченко), «Розповіді про Дімку»

(1969), «Бунтівний «Оріон» (1978, реж. Є. Шерстобитов). Лауреат Державної пре-

мії РРФСР імені Н.К. Крупської (1984). Заслужений діяч мистецтв РРФСР (1982).

3.12.1984 (35 років тому) – Створено Кіровоградську обласну організацію

Спілки письменників України.

5.12.1959 (60 років тому) – Перший струм у Дніпровську енергосистему дала

Кременчуцька ГЕС (на рік раніше встановленого урядом строку).

Грудень 1754 (265 років тому) – Видатний український іконописець Алімпій

Галик пише ікони для Троїцької церкви фортеці Св. Єлисавети.

239

Історичний календар Кіровоградщини 2019 рік

20.12.1909 (110 років тому) – Відбулось установче зібрання Єлисаветградського

товариства шанувальників повітроплавання. Його заснували викладачі кавале-

рійського і реального училищ, інженери заводу Ельворті та ін. Головою обрано

О. Волохіна.

24.12.1939 (80 років тому) – Проведено перші вибори Кіровоградської обласної

ради депутатів трудящих, обрано облвиконком.

27.12.1934 (85 років тому) – місто Зінов’євськ перейменовано в Кірово.

31.12.1959 (60 років тому) – У Кіровограді відкрито широкоекранний кінотеатр

«Мир».

240

ХУДОЖНИКИ

ГРИГОРІЙ ГНАТЮК ТА АНАТОЛІЙ ДАНИЛОВ:

МОНУМЕНТАЛІСТ І ЖИВОПИСЕЦЬ

Мир каждый видит

В облике ином,

И каждый прав –

Так много смысла в нем

И.В. Гете

Мемуари – жанр специфічний і пара-

доксальний. Кожен, хто пише про когось

спогади, якби не намагався цього уникнути,

пише їх насамперед… про себе. І винятків тут

немає.

…Взагалі-то, якщо говорити відверто, у

Кіровоградській картинній галереї на посаді

старшого наукового працівника я опинився

суто випадково: передусім через панічний

страх опинитися в школі у ролі вчителя. Так

сталося, що мої шкільні роки залишили по

собі не зовсім приємні спомини. Хоча навчав-

ся я добре, вважався одним з кращих студен-

тів на філологічному факультеті й мене, як

здатного до науково-викладацької діяль-

Анатолій Данилов

ності, хотіли бачити у себе обидві кафедри

«Автопортрет у жанрі

«Мemento mori»

– російської мови та російської літератури.

Однак сталося непорозуміння і при розподілі

направлень на роботу мені дісталася посада… вихователя Кіровоградської

школи-інтернату № 2. Я був у шоці: завідувачі обох кафедр, присутні на цій

церемонії, промовчали.

Отримавши «червоний» диплом, я почувався зрадженим і ображеним.

Адже я міг, коли б не інститутські обіцяльники, як одружений випускник та

ще й з маленькою дитиною, розраховувати на отримання «вільного» дипло-

му з правом на працевлаштування, яке знайду, без обов’язкового трирічного

відпрацювання в школі.

Час ішов, я перебував у депресії, а тим часом невблаганно наближався

вересень. Зрештою, довелося завітати в облвно за відкріпленням, яке мені

241

Художники: монументаліст і живописець

після тривалих умовлянь все ж

дали. Але де знайти роботу? По-

друга дружини порадила зверну-

тися до обласного краєзнавчого

музею, де, як вона чула, буцімто є

вакансія. Та з’ясувалося, що мова

йде не про сам музей, а його філіал

– картинну галерею, що розміщу-

валася у будівлі колишньої Пре-

ображенської церкви. Керівниц-

тво музею після деяких вагань,

зваживши на мій диплом з відзна-

Анатолій Данилов

кою, запропонувало спробувати

«Автопортрет «Трійця»

себе у ролі мистецтвознавця (моя

попередниця, що звільнилася, була дипломованим мистецтвознавцем) з мі-

сячним випробувальним терміном. Безвихідність ситуації спонукала мене

на, здавалося б, авантюрний крок, заздалегідь приречений на невдачу. Адже

я, крім якихось химерних істот, і малювати зовсім не вмію, не кажучи вже

про знання історії образотворчого мистецтва. Але я ризикнув і не прогадав.

Звісно, передусім зайнявся самоосвітою, опрацювавши величезну кіль-

кість мистецтвознавчої літератури. Згодом у мене навіть виявили те, що на-

зивається художньою інтуїцією. А ще, як знавця старослов’янської та цер-

ковнослов’янської мови, залучили до роботи з обстеження культових спо-

руд області з метою виявлення та постановки на державний облік пам’яток

історії та культури сакрального призначення

(ікон та церковних книжок). Музейній діяль-

ності, якою по-справжньому захопився, я від-

дав 18 років життя. Навіть пробував займа-

тися найскладнішим у мистецтвознавстві –

атрибуцією: визначенням авторів картин, що

вважалися творами невідомих художників.

Коли через кілька місяців, вибачившись,

мені таки запропонували посаду асистента на

кафедрі літератури, я відмовився. Умовили,

щоправда, рік попрацювати за сумісництвом

з погодинною оплатою. Тут я остаточно пере-

конався, що навіть викладацька діяльність –

не моє покликання.

Після того, як у 1988 році я запропонував

Анатолій Данилов

влаштувати у картинній галереї грандіозну

«Портрет доньки»

виставку місцевих художників, присвячену

242

Художники: монументаліст і живописець

75-річчю 1-ї Єлисаветградської

художньої виставки 1913 року

(уклав каталог «Єлисаветград –

Кіровоград: 1913-1988»), всі вони

стали моїми добрими знайомими,

а деякі – навіть приятелями. До

цього ми працювали з пересувни-

ми виставками, які надавали нам

Київ та Москва, а відтепер стали

організовувати персональні ви-

ставки місцевих художників. Так

доля подарувала мені знайомство

Анатолій Данилов

з Анатолієм Даниловим та Григо-

«Спогад з дитинства».1984.

рієм Гнатюком.

Доти я багато чув різних суджень про художника Григорія Гнатюка від

його колег, але знайомий з ним не був. Одні захоплювалися його самобут-

ньою творчістю, яка не мала нічого спільного з канонами соціалістичного

реалізму, в інших вона викликала роздратування, навіть відразу. Зокрема,

нещадно критикував картини Гнатюка Анатолій Данилов, з яким я запри-

ятелював значно раніше. Він вважав, що Гнатюк – живописець нікудишній:

ні рисунку, ні композиції, ні колориту: «Малює немов мильними булька-

ми». У свою чергу, Гнатюк вважав живопис Данилова занадто раціональ-

ним, позбавленим почуттів та емоцій.

Взагалі більших антагоністів, ніж Данилов і Гнатюк, годі й уявити. Об’єд-

нувало їх лише те, що обидва були родом із села (Данилов народився у 1941

році в с. Каніж Новомиргородського району, а

Гнатюк – у с. Небелівці Новоархангельського

району в 1951 році). Обоє були безбатченка-

ми, виростили й виховали їх матері. Данилов

здобув фундаментальну (вважай, академічну)

освіту, закінчивши знамениту «мухінку» (Ле-

нінградське вище художньо-промислове учи-

лище ім. В.Г. Мухіної), другий – «всього лише»

середню – Харківське художньо-промислове

училище. До того ж, і це найбільша відмінність

між ними, Данилов за фахом – монументаліст,

а Гнатюк – живописець «від бога». Академіч-

на виучка, класичні канони проти імпровізації,

ліризму, польоту фантазії. Навіть статури вони

були різної: худенький рудоволосий Гнатюк та

Григорій Гнатюк

огрядний, з черевцем Данилов. Попри антаго-

243

Художники: монументаліст і живописець

нізм, обидва, безперечно, були та-

лановитими митцями, безмежно

відданими улюбленій справі.

Про те, що таке суб’єктивізм

у сприйнятті творів мистецтва,

що таке мистецтвознавчий аналіз,

мені якось на прикладі картини

Олександра Осмьоркіна «Спляча

оголена і собака» продемонстру-

вав місцевий художник Микола

Степанович Риженко. Трохи ди-

Григорій Гнатюк «Перед святом»

вакуватий, інтелектуал та ерудит,

він, здається, знав усі тонкощі

художнього ремесла, кожну картину читав як книжку. Та й сам, як митець,

відзначався надзвичайною скрупульозністю та вимогливістю до себе. Досить

сказати, що над своїм головним твором, діорамою «Пожежа Єлисаветграда

1834 року» для пожежно-технічної виставки-музею Територіального управ-

ління МНС України у Кіровоградській області, він працював понад 10 років.

Так ось, оглянувши щойно виставлене полотно, Микола Степанович

спочатку ледве не сантиметр за сантиметром проаналізував всі його скла-

дові: рисунок, композицію, колорит, тональність тощо, дійшовши висновку,

що це справді високохудожній твір. А потім, після невеличкої паузи, так

само доказово та переконливо, довів, що… нічого подібного: такі постано-

вочні студії здатні писати навіть студенти 3-го курсу художніх училищ.

Я зачудовано й розгублено вислухав Риженка, але не погодився з ним. Він

не звернув увагу на одну деталь, а в ній-то, на мою думку, якраз і схована

«родзинка» картини у жанрі «ню». Оголена жінка зображена Осмьоркіним

у дуже відвертій позі, однак картина позбавлена надмірного еротизму. Май-

стер так композиційно вдало розмістив собачку, яка охороняє спокій спля-

чої жінки, що не до жіночих принад, а саме до неї, немов магнітом, спрямо-

вується погляд глядача.

Виставка Григорія Гна-

тюка в картинній галереї у

1986 році пройшла тріум-

фально. З полум’яною про-

мовою про художника-под-

вижника, що у напівпідваль-

ній майстерні творить висо-

ке мистецтво, поки обивате-

лі шукають ковбасу по 2.20,

Григорій Гнатюк «Благовіщення»

виступив Валерій Репало

244

Художники: монументаліст і живописець

(царство йому небесне!). Вперше в галереї пролунав спів хору Юрія Лю-

бовича. А я наважився написати статтю про творчість Григорія Гнатюка під

назвою «Майстер з Небелівки», що зробила мене першим «гнатюкознав-

цем». Не скажу, що перше враження від особистості Григорія Гнатюка було

з приємних: відштовхував насторожений, недовірливий, проникливо-хо-

лодний погляд. Але так було лише на початку нашого знайомства.

Гнатюка можна сміливо наз-

вати книгоманом та меломаном.

У ті часи він захоплювався лати-

ноамериканською літературою,

творами аргентинців Хосе Луїса

Борхеса та Хуліо Кортасара, а осо-

бливо романом колумбійця Габрі-

еля Маркеса «Сто років самотно-

сті». Отой «магічний реалізм», що

притаманний Маркесу, наявний і

в творчості самого Гнатюка.

Одного разу Григорій завітав

Григорій Гнатюк «Біблійний сюжет»

до галереї у повному відчаї. Його

буквально замучив чи то гастрит, чи то виразка шлунку з сильними крово-

течами. Які лишень ліки не приймав, ніщо не допомагало. А я перед цим у

газеті «Советский цирк» (була така у перебудовні часи, насичена цікавою і

корисною інформацією) прочитав велику статтю про уринотерапію, про те,

як можна вилікувати багато хвороб власною сечею. Гнатюк зацікавився, і я

подарував йому газету. Минув, здається, місяць, і він з’явився у бадьорому

настрої подякувати мені за спасіння – уринотерапія допомогла йому позбу-

тися хвороби. Здається, вона до нього більше й не поверталася.

Якщо не помиляюся, Гнатюк став першим кіровоградським художни-

ком, персональну виставку якого було влаштовано в столиці України. Для

перемовин щодо її організації до нашого міста завітала представниця Мініс-

терства культури України. Після оглядин нею виставки у картинній галереї

був влаштований банкет (тоді ще слово фуршет не вживали) у ресторані го-

телю «Турист». Засиділися допізна, а потім виявили бажання показати мі-

ністерській дамі майстерню Григорія. Хтось наділив мене поліетиленовим

пакетом, вмістом якого я не поцікавився. Захопившись розмовою, ми з ди-

ректором дитячої художньої школи Леонідом Бондарем відстали від ком-

панії. Вона вже від’їхала, нас не дочекавшись, а ми розійшлися по домівках.

Вранці я прокинувся від лютого погляду дружини. Перед моїм облич-

чям вона тримала отой пакет і вимагала пояснень, як у ньому опинилися…

жіночі туфлі на високих підборах. Для мене це теж була повна несподіванка.

А потім я здогадався, що це взуття нашої почесної гості. В ресторані вона,

245

Художники: монументаліст і живописець

як справжня леді, змінила чобітки

на туфлі, а коли його полишала, то

все проробила навпаки. Ось такий

курйоз трапився!

Після відкриття виставки Гри-

горія в Києві до мене зателефону-

вала кореспондент газети «Куль-

тура і життя», яка мала написати

рецензію про неї. Журналістці, ви-

являється, настільки сподобалася

моя стаття в каталозі виставки

творів Гнатюка, що вона проси-

Григорій Гнатюк «На подвір’ї. Мати»

ла мого дозволу на її передрук у

республіканському тижневику. Я був дуже здивований, оскільки гіршого у

поліграфічному сенсі каталогу бачити більше не доводилося. Я навіть ра-

див цей друкарський брак не везти до Києва, аби не псувати враження від

виставки. Звісно, згоду я дав, і через деякий час читав свою статтю про Гна-

тюка у столичному виданні.

Власне кажучи, цими епізодами й вичерпується моє безпосереднє спіл-

кування з Григорієм Гнатюком. Назвати себе його приятелем, на жаль, ніяк

не можу. Однак пишаюсь, що першим зробив спробу збагнути феномен

його творчості.

Інша справа – Анатолій Данилов. На відміну від Гнатюка, він був одру-

жений, мав двох дочок, тому змушений був займатися господарсько-сімей-

ними справами. На Завадівці за власним проектом побудував добротний

дім з омріяною художньою майстернею (просторою і світлою). Скільки

часу, коштів та здоров’я уклав він у це будівництво, зате створив усі умови

для творчої роботи!

Данилов був на рідкість суперечливою натурою. Мав гостро розвинене

почуття власної гідності як художника й водночас невпевненість, острах за-

знати розчарування у власній творчій спроможності. Якщо зовсім коротко:

манія величі та комплекс неповноцінності в одному флаконі. Як наслідок –

лише одна прижиттєва персональна виставка в Художньому салоні у 1983

році. Анатолій був розчарований, адже пройшла вона майже непоміченою.

Після цього він «закрився» ще більше, не зробивши всіх необхідних кроків

(а це передусім участь у республіканських та всесоюзних виставках) для

вступу до Спілки художників України.

Проте незаперечно одне: в історії художнього життя нашого краю Да-

нилов був і залишається художником-монументалістом № 1. Його головні

твори – темперний розпис «Земля – молодим» та мозаїка «Дотик» – як одні

з кращих були відзначені у всесоюзному часописі «Декоративное искусство

246

Художники: монументаліст і живописець

СССР». Щодо станкового живопису (портретів, пейзажів, натюрмортів) Да-

нилова, то він, звісно ж, позначений епічним баченням світу очима художни-

ка-монументаліста (звідси певна статичність, чіткість контуру, силуету, мо-

нохромність, особливий ритм ліній і мас тощо). Іншими словами, як Гнатюк

– природжений живописець – не міг творити монументальні твори, так само

й Данилов не здатний був на «чистий живопис». Я завжди дивувався, чому,

приміром, наш знаменитий земляк Петро Оссовський все життя займався

станковим, а не монументальним живописом, до якого мав великий хист.

До інфаркту й після нього – так Анато-

лій ділив своє життя. Данилову було трохи

більше 40 років, як його спіткало це страш-

не лихо. Він навіть деякий час перебував у

стані коми, переживши всі ті видіння, що

супроводжують людей на межі життя й

смерті. Після цього у нього з’явилася серія

вражаючих автопортретів в «обіймах смер-

ті» у жанрі «мemento mori» (у перекладі з

латини «пам’ятай про смерть»).

Серед численних творів Анатолія осо-

бливо запам’яталися портрети доньок з

дивовижно виписаними, як на фаюмських

портретах, очима, що віддзеркалюють чи-

стоту душі дитини. Великі надії Данилов

Анатолій Данилов

покладав на триптих «Канізьке повстання

«Український Гомер»

1918 року», над яким працював декілька ро-

ків. Ця тема була йому особливо близькою, адже серед керівників та учас-

ників трагічної події представлено з десяток Данилових – предків Анато-

лія. Однак, як мені тоді здалося, твір був занадто перенасичений червоним

кольором і не мав того успіху, на який розраховував автор.

Обидва художники після ліквідації Кіровоградських художньо-вироб-

ничих майстерень, в яких заробляли на «хліб насущний», усамітнилися в

своїх майстернях, стали відлюдниками, їх уже, здається, не цікавила пу-

блічна слава й визнання. Та й відійшли у потойбіччя вони один за одним

протягом року. Але, якщо смерть Данилова на 70-му році життя уявляється

природною, враховуючи загальний стан його здоров’я, то загибель Гнатюка

у 60 років у Небелівці внаслідок нещасного випадку (не то упав з велоси-

педа, вдарившись головою об камінь, не то потрапив під колеса автомобі-

ля?) такою не здається. До того ж, незадовго до смерті Григорій несподівано

забрав усі свої картини, що впродовж багатьох років зберігалися у відділі

мистецтв ОУНБ ім. Д.І.Чижевського, і куди вони поділися – достеменно

невідомо.

247

РОКИ

265 років тому (1754):

грунтовний опис Єлисаветградської

– Засноване село Сентов (нині Родниківка

провінції.  У місті тоді проживало 2400

Олександрівського району) як військо-

чоловік.

ве поселення, шанець Могильний Нової

– Болгарські переселенці заснували сели-

Сербії.

ще Вільшанка.

– Вперше згадується село Вершино-Кам’ян-

– Біля слободи Ковалівки  збудовано  це-

ка Новгородківського району як слобода

гельний завод.

Новослобідського козачого полку, підпо-

–  Перша згадка про село Червона

рядкована фортеці Св. Єлисавети.

Кам’янка Олександрійського району

– Закладено Успенську дерев’яну церкву

як шанець Єлисаветградського пікінер-

в селі Липняжці,  з 1798 – на кам’яному

ського полку.

фундаменті.

– Засноване село Капітанівка Новомирго-

– У посаді Петриківці (згодом Новій Празі)

родського району.

відкрито Миколаївську церкву.

– Прем’єр-майором Василем Лобовим в

с. Оситняжці споруджено Миколаївську

260 років тому (1759):

церкву.

– У селі Калнишському Бобринецького

повіту засновано церкву на честь Трьох

240 років тому (1779):

Святителів.

– Засноване село Іванівка Новоукраїн-

– Храм в ім’я Зішестя Святого Духа спо-

ського району.

руджено у с. Сентов (нині Олександрів-

– У с. Верблюжці освячено Успенську цер-

ського району).

кву.

255 років тому (1764):

235 років тому (1784):

– З Новосербських поселень та поселень

– Фортеця Св. Єлисавети разом із перед-

Новослобідського козачого полку утво-

містями почала називатися Єлисавет-

рено Єлисаветинську провінцію у складі

градом, а провінція Єлисаветинська –

Новоросійської губернії.

Єлисаветградським повітом.

– На р. Сугоклеї за розпорядженням го-

– В  Єлисаветграді  засновано  поштову

ловного командира Нової Сербії О. Мель-

контору, у 1885 році вона об’єдналася з

гунова закладено міський сад.

телеграфною станцією, утворивши по-

– Селянами-втікачами з Лівобережної

штово-телеграфну контору Одеського

України та Білорусії, також запорізьки-

округу.

ми козаками засноване село Іванківці

– Роззброєно фортецю Св. Єлисавети,

Знам’янського району.

гармати перевезено до Херсона та на

– Перша письмова згадка про село Шепи-

кримські кордони.

лове Голованівського району.

– Споруджено Миколаївську церкву в с. Пе-

– Засновано село Іванівку Петрівського

трове Олександрійського повіту.

району.

– У с. Злинці на прохання місцевих старо-

– Виникло село Бовтишка Олександрів-

обрядців, що приєдналися до єдиновір-

ського району.

ців, з їхньої каплиці влаштовано Богоро-

– Вперше згадується Голованівськ.

дицьку церкву.

– Поселення Усівка (Бечея) отримало ста-

245 років тому (1774):

тус повітового міста і нову назву – Олек-

– Єлисаветград відвідав академік Йо-

сандрійськ (пізніше Олександрія).

ган-Антон Гільденштедт, який зробив

248

Роки й століття

230 років тому (1789):

– Відкрито земську школу в с. Семенасто-

– Виникло  село Бежбайраки (з 1965 —

вому.

Кропивницьке) Новоукраїнського району.

145 років тому (1874):

– У с. Чечеліївці  замість старої Покров-

– При  Єлисаветградському земському

ської церкви споруджено нову.

реальному училищі засновано метеоро-

225 років тому (1794):

логічну станцію.

– В  Єлисаветграді засновано міську

– Почала виходити перша міська газета

християнську богадільню.

«Елисаветградский листок».

– У приміщенні Єлисаветградського Гро-

220 років тому (1799):

мадського Зібрання влаштовано  теа-

– Засновано Новомиргородську єпархію з

тральну сцену для аматорських спек-

семінарією, у 1804 її переведено до Ка-

таклів.

теринослава.

– У  Бобринці  відкрито жіночу прогімна-

зію.

190 років тому (1829):

– Відкрито земську школу в с. Велика

– Повітове місто Єлисаветград за висо-

Виска.

чайшим повелінням передане управлін-

– Засновано міністерське училище у До-

ню військових поселень.

бровеличківці.

185 років тому (1834):

– Відкрито школи в селах Каніж, Кальни-

– Засноване село Інгулець Устинівського

болота та Панчеве Новомиргородсько-

району.

го району, у Ново-Архангельську і Пле-

теному Ташлику.

180 років тому (1839):

– Школу засновано в с.  Любомирці.

– Виникло село Розсохуватець Новоар-

– Засновано міністерське училище у

хангельського району.

с. Ганнівці Устинівської волості.

170 років тому (1849):

140 років тому (1879):

– В Єлисаветграді завершено будівництво

– В   Єлисаветграді   штабс-ротмістр

Ковалівської церкви на честь Покрови

Л.Ф. Долинський побудував спиртзавод.

Пресвятої Богородиці.

– Засновано  Межирічський вітамінний

165 років тому (1854):

завод.

– В  Єлисаветграді збудована Лютеран-

– Відкрито земську школу в с. Піщаний

ська церква (кірха).

Брід.

160 років тому (1859):

135 років тому (1884):

– Засноване Єлисаветградське благород-

– Завершено закладку Онуфріївського

не зібрання.

парку.

– Населення  Єлисаветграда складало  130 років тому (1889):

27 820 чоловік.

– Відкрито школу в с. Іванівці Якимівської

155 років тому (1864):

волості (Маловисківський район).

– Засновано село Куцівку Новгородків-

125 років тому (1894):

ського району.

– У  с. Федварі (тепер Підлісне) Микола

150 років тому (1869):

Левитський організував першу в Росії

– Засновано місто Знам’янку.

землеробську артіль-кооператив, склав

– Виникло село Світлопіль Олександрій-

і віддрукував артільний договір.

ського району.

249

Роки й століття

120 років тому (1899):

100 років тому (1919):

– В  Єлисаветграді  засновано земську

– В Єлисаветграді протягом року виходи-

Пастерівську станцію.

ли газети: «Революционер-республика-

– Великий паводок в Єлисаветграді, вода

нец. Социалистическая газета», «Набат.

з Інгулу дійшла до Преображенської ву-

Орган конфедерации анархистских ор-

лиці.

ганизаций Украины», «Народ и армия»,

«Война и мир», «Наша жизнь» та ін.

115 років тому (1904):

– Утворено Єлисаветградський повітовий

– В Олександрії відкрилась чоловіча гім-

військовий комісаріат.

назія.

– В Єлисаветграді перейменували вули-

– В  Єлисаветграді засновано міське по-

ці: Велика Перспективна –  К. Маркса,

чаткове училище ім. О.М. Пашутіна, в

Верхньодонська і Двірцева –  Леніна,

якому навчалося 275 дітей.

Вокзальна  – Жовтневої революції,

110 років тому (1909):

Олександрівська – Володарського.

–  Населення Єлисаветграда – 81 959 чол.:

95 років тому (1924):

православних у місті мешкало 49 458,

– Засноване село Верхньо-Інгульське Бо-

євреїв – 30 104.

–

бринецького району.

Створено Товариство шанувальників

– Утворено Єлисаветградський окружний

кінного спорту, яке влаштувало в Єлиса-

комітет сприяння жертвам інтервенції.

ветграді іподром для змагань.

–

Вів облік збитків, заподіяних інтервен-

у  Єлисаветграді  затверджено статут

тами; надавав матеріальну допомогу

гімнастичного товариства «Сокіл».

потерпілим, ліквідований у 1926 році.

– Відомий лікар та учений-антрополог

– Створено  Єлисаветградський  окруж-

С.А. Вайсенберг заснував в Єлисавет-

ний, міський та районні комітети Між-

граді Товариство поширення давньоєв-

народної організації допомоги борцям

рейської мови (івриту), в яке записалося

революції (МОДР). Організовували ма-

70 чоловік.

теріальну, моральну та юридичну до-

– Відкрилося Катранівське міське почат-

помогу жертвам революційно-класової

кове училище. Попечитель Ф.Ф. Шрей-

боротьби в капіталістичних країнах і

тель.

національно-визвольного руху в кра-

– На Банній площі в Єлисаветграді розве-

їнах Сходу та їхнім родинам, а також

дено сквер ім. І.І. Макеєва.

політичним емігрантам. Проіснували до

– В Єлисаветграді запрацювала єврей-

1948 року.

сько-російська бібліотека, завідувач

– Утворена  Єлисаветградська окружна

Я. Шульман.

житлова спілка. Організовувала житлові

– В Єлисаветграді почала виходити газе-

кооперативи. Керувала будівництвом,

та «Южный листок».

ремонтом, орендою житлових будівель.

105 років тому (1914):

– У Єлисаветграді перейменували вулицю

– В Єлисаветграді побачив світ «Земский

Болотяну  на честь Каменєва, Іванівську

календарь на 1914 год».

– на честь Луначарського.

– У видавництві «Труд» м. Єлисаветграда

90 років тому (1929):

вийшла книжка «Правдивые речи дида

– На Єлисаветградщині почали створюва-

Мыколы: Новые малорусские и русские

ти машинно-тракторні станції (МТС).

стихотворения». (Авт. Пулевич Н., дид

– Виникло село Пролетарське Олексан-

Мыкола).

дрійського району.

250

Роки й століття

– В Олександрії та її околицях почала

– У Кіровограді відкрито художньо-мемо-

працювати геологорозвідувальна партія

ріальний музей О.О. Осмьоркіна;

Українського геологічного управління,

– Відкрився  міський літературний музей

яка виявила великі поклади бурого ву-

І. Карпенка-Карого;

гілля.

– В обласному центрі відбулися наукові

читання «Діалог культур», присвячені

85 років тому (1934):

100-річчю від дня народження Д.І. Чи-

– У  Кіровограді перейменували вулиці:

жевського.

Іванівську  на честь Луначарського, Зі-

нов’єва (кол. Михайлівська) на честь Кі-

20 років тому (1999):

рова, вулицю Каменєва (кол. Болотяна)

– Започатковано День відкритих дверей

назвали Пролетарською.

місцевих органів виконачої влади та ор-

ганів місцевого самоврядування Кірово-

80 років тому (1939):

градщини.

– Населення Кіровограда складало   – Кіровоград відвідали учасники культур-

100 000 чол.

но-освітнього рейсу «Україна. Зоряний

– Утворено Кіровоградський обласний ін-

шлях», організованого аерокосмічним

ститут удосконалення кваліфікації учи-

об’єднанням «Сузір’я». Серед гостей

телів (нині Кіровоградський обласний

був перший космонавт України Леонід

інститут післядипломної педагогічної

Каденюк.

освіти імені Василя Сухомлинського).

– В обласному центрі пройшла VI Міжна-

– Засновано обласне літературне об’єд-

родна конференція Асоціації піаністів і

нання «Степ».

педагогів «Золоті сторінки історії Укра-

70 років тому (1949):

їни. Ференц Ліст».

– Створено заслужений ансамбль танцю

– Повертаючись з Кіровограда, в автомо-

«Ятрань».

більній катастрофі загинув лідер НРУ

В. Чорновіл.

65 років тому (1954):

– Відбулася Всеукраїнська науково-прак-

– У Кіровограді замість провулка М’ясно-

тична конференція «Кіровоградщина на

го з’явився провулок Можайського.

зламі тисячоліть: стан, проблеми, пер-

60 років тому (1959):

спективи».

– У Кіровограді мешкало 128 000 чол.

– в Кіровоградському обласному музич-

– Відкрито  Кіровоградське музичне учи-

но-драматичному театрі ім. М.Л. Кро-

лище.

пивницького відкрито музей народної

– Засноване смт Побузьке Голованівсько-

хореографії степового краю (нині пе-

го району.

реміщений у музей-заповідник «Хутір

Надія»).

25 років тому (1994):

– З сольним концертом у Кіровограді ви-

– Розпорядженням представника Пре-

ступила наша землячка, солістка Націо-

зидента України в області створено ко-

нальної опери, народна артистка Украї-

місію у справі вирішення долі колекції

ни Л. Забіляста.

О.Б. Ільїна;

– Головою обласної державної адміні-

– Кіровоградська обласна рада народ-

страції призначено В.К. Моцного, голо-

них депутатів заснувала премію імені

вою обласної ради обрано М.О. Сухом-

В.М. Ястребова за науково-дослідницькі

лина.

праці в галузі краєзнавства;

– Намолочено один мільйон тонн кірово-

градського хліба.

251

СТОЛІТТЯ

1784 — 235  років тому народилася ( м. Єлисаветград)

Парасковія Григорівна Луполова  (1784-1809), одна

з найвідоміших жінок початку ХІХ століття.   У 1798 батька

за наклепницьким звинуваченням було заслано до Сибіру

з родиною. У 1803 дівчина вирушила пішки до столиці, щоб

домогтись справедливого вирішення долі батька. Дісталася

до Петербурга за півтора року, у дорозі навчилася читати.

Домоглась ауденції у імператора Олександра І. Зворушений її подвигом, цар поми-

лував батька, дозволив повернутися в Україну, подарував дві тисячі рублів. Після

цього Параска стає черницею і невдовзі помирає від сухот у монастирі. Історія її жит-

тя лягла в основу роману французької письменниці Марі-Софі-Коттен «Єлизавета,

або заслання до Сибіру» (1806), повісті Ксав’є де Местра «Парася Луполова» (1815),

п’єси М. Полєвого «Парася Сибірячка» (1840), однойменної опери Д. Струйського

та ін. Біографія П. Луполової включена Д. Бантиш-Каменським до «Словаря до-

стопамятных людей русской земли» (1836). Матеріалами «Словаря...» користував-

ся О.С. Пушкін, коли писав повість «Капітанська дочка» (образ Маші Миронової).

Можливо, з цією родиною пов’язана історія села Лупалівки (згодом хутора), у радянські часи

приєднаного до с. Морозівки Олександрійського району. Володів Лупалівкою з 1804 прапо-

рщик Матвій Самійлович Лупалов. Є, щоправда, на території сучасної Кіровоградщини ще й

село Луполове в Ульяновському районі.  7.08.2004 у м. Ішимі Тюменської області відкри-

то бронзовий пам’ятник (скульптор В. Кликов, народний художник Росії) з написом

на гранітному постаменті: «Прасковье Луполовой, явившей миру подвиг дочерней

любви». Готуються матеріали до її канонізації РПЦ.

1784 — 235  років тому народився Микола Данилович

Кудашев  (1784-1813),   військовий діяч (генерал-майор),

князь.  Історики вважають, що народився Микола Кудашев в Україні

— або у маєтку батька Білецківці на Полтавщині, або у нашій Малій

Висці, що належала матері, де й минули його дитячі роки. Був одру-

жений з донькою М.І. Кутузова Катериною Михайлівною Кутузовою

(1787-1826), яка народилася в Єлисаветграді. Учасник військових

кампаній 1805-1813 проти Наполеона. Кавалер багатьох бойових орденів Російської

імперії, у тому числі Св. Георгія III і IV cтупенів. У 1812 – ад’ютант головнокоман-

дуючого російської армією М.І. Кутузова. Учасник Бородинської битви, командир

одного з партизанських загонів. Помер від ран, отриманих в Лейпцизькій битві

(жовтень 1813). Портрет Кудашева, виконаний Д. Доу, прикрашає Військову гале-

рею Зимового Палацу (тепер Ермітаж). Йому присвятив свою поему «Певец во стане

русских воинов» поет В.А. Жуковський.  Брат героя війни 1812 року Сергій Данилович

Кудашев (1795-1862) був землевласником Єлисаветградського повіту (Мала Виска).

252

Роки й століття

1794 — 225  років тому народився ( с. Червона Кам’янка

Олександрійського району)  Іван Іванович Сухина  (Су-

хинов)  (1794-1828),  декабрист.   Після закінчення з відзнакою

училища в Олександрії, 16-річним юнаком добровільно записався у

Лубенський гусарський полк (1810).  Досконало, крім української

та російської, володів молдавською і французькою мовами.

Неодноразово отримував відзнаки за хоробрість у війнах з

наполеонівською Францією (1812-1815). Член таємної ор-

ганізації «Товариство об’єднаних слов’ян» (1818). Служив

поручиком Чернігівського полку у батальйоні підполковника

С.І. Муравйова-Апостола.  У 1825 був переведений до Олександрійського гусарського

полку.  Організатор повстання Чернігівського полку в останніх числах грудня 1825.

Був засуджений на довічну каторгу, після невдалої спроби підняти повстання на

Нерчинському руднику повісився. Йому присвятив повість «Чернігівського полку

поручик» письменник Ф. Бурлачук (1979).  У рідному селі встановлено пам’ятник.

1859 — 160 років тому народився ( м. Браїлів Вінницької області) Осип Антонович Юцевич (1859-1909  у Єлисаветграді),

лікар. У 1892 закінчив медичний факультет Київського універ-

ситету. З 1892 по 1895 працював земським лікарем у Малій

Висці, провівши понад 2000 екстракцій катаракти.  Один з найав-

торитетніших єлисаветградських лікарів кінця ХIХ — початку ХХ сто-

ліття. Впродовж багатьох років був земським лікарем, завідувачем Єлисаветградської зем-

ської лікарні, дійсним членом Єлисаветградського наукового медичного товариства. Автор

багатьох наукових праць, зокрема «О солнечном нагреве грязи Одесских лиманов»

(1898).  У 1904 очолив лікарню Св. Анни Єлисаветградського комітету Російського Товариства

Червоного Хреста, яка стала однією із найкращих хірургічних лікарень півдня Росії. Причому

фундаторка закладу А.М. Дмитрян у заповіті зазначила, що Юцевич має керувати лікарнею

довічно. Упорядник книжки «Больница Св. Анны Общества Красного Креста в Елисаветтграде»

(1908). Один із засновників Єлисаветградської громадської бібліотеки (1897).

1859 — 160 років тому народилася ( м. Єлисаветград) Наталія

Аркадіївна Бракер  (дівоче прізвище  Шафонська)

(1859-1933), педагог, публіцист, перекладач, краєзнавець, ме-

ценат, мемуарист.  Навчалась у приватних гімназіях Єлисаветграда

та Одеси. Була вільним слухачем Женевського та Берлінського

університетів.  Перший літературний твір — запис спогадів про видат-

ного філософа, уродженця Єлисаветграда Африкана Шпіра (1837-1890), творчість якого

справила помітний вплив на світогляд Л. Толстого, Ф. Ніцше, Р.-М. Рільке. Авторка

низки праць з питань дошкільного виховання, етики стосунків учителя й учня,  фун-

даторка перших дитячих садків у Єлисаветграді. Заснувала й утримувала на свої кошти

Компаніївську (з 1900) і Антонівську (з 1914) навчально-ткацькі майстерні, які підготували до

253

Роки й століття

1918 понад 100 майстринь. З 1914 — член Єлисаветградського лекційного бюро з влаштування

народних читань і дитячих майданчиків при міській управі (була головою комісії з влаштування

дитячих розваг). Підготувала доповідь «Народные детские площадки как средство внешколь-

ного образования» (1915). З 1919 – член-кореспондент історико-філологічного відділен-

ня ВУАН, член комісії з дослідження Південної України (з 1929). Будучи українофілкою, активно друкувалась на сторінках редагованого М. Грушевським часопису «Україна»

( спогади про видатних єлисаветградців О. Михалевича, М. Федоровського, В. Ястребова та ін.), що виходив у 1924-1930 як орган історичної секції ВУАН.

1869 — 150  років тому народився ( м. Єлисаветград)   Натан

Ісаакович Ширман (1869-1944), лікар, педагог.  Випускник

Єлисаветградської гімназії 1888. Закінчив з відзнакою медичний

факультет Київського університету (1894).  Отримав свідоцтво

домашнього вчителя, серед його учнів був і майбутній пролетар-

ський поет Дем’ян Бєдний. У 1900-1904 — лікар на заводі братів

Яскульських у Єлисаветграді,  під час російсько-японської війни служив полковим лі-

карем на Далекому Сході, потім  працював у Єлисаветградському комерційному училищі.

У 1928-1935 — викладач анатомії, фізіології та латині Зінов’євської фельдшерсько-акушер-

ської школи. З 1935 по 1941 викладає гігієну, анатомію та фізіологію у Кіровоградському

педагогічному інституті. Написав підручник з латинської мови для медиків, багато

статей, наприкінці життя – «Спогади лікаря». Видані в 2012 кіровоградським видав-

ництвом «Імекс-KЛТД» в серії книжок «Єлисаветградське коло».

1884 — 135  років тому народився ( м. Єлисаветград)  Лев

Маркович Розенштейн  (1884-1934), психіатр. Батько

працював у Єлисаветграді лікарем. Після закінчення гімназії

юнак вступив на медичний факультет Новоросійського універ-

ситету в Одесі. За участь у революційному русі був відрахова-

ний і покараний у 1906 році семимісячним тюремним ув’яз-

ненням. У 1908 закінчив медичний факультет Московського університету, учень

видатного ученого-психіатра В.П. Сербського. У 1910, 1911 та 1913 роках перебував

у наукових відрядженнях у Німеччині, Франції, Великобританії та Австрії, вивчав

досвід кращих психіатричних клінік. Під час Першої світової війни у 1914-1916 ро-

ках був полковим лікарем у діючій армії. У 1919-1921 – старший асистент психіа-

тричної клініки 2-го МДУ ім. М.В. Ломоносова. З 1921 – приват-доцент кафедри

психіатрії 1-го МДУ, якою керував П.Б. Ганнушкін. У 1924 призначений завідувачем

Московського державного невро-психіатричного диспансеру Міністерства охоро-

ни здоров’я РРФСР, який він реорганізував у 1928 році на Державний науковий

інститут невро-психіатричної профілактики (нині Московський науково-дослідний

інститут психіатрії), директором якого був до самої смерті. Одночасно з 1931 і до

кінця життя професор Розенштейн завідував кафедрою психіатрії і психогігієни

Центрального інституту вдосконалення лікарів. Залишив помітний слід у вітчизня-

254

Роки й століття

ній психіатрії як психопатолог-клініцист та організатор системи психіатричної до-

помоги. У 1930 представляв СРСР на I Міжнародному психогігієнічному конгресі у

Вашингтоні, став віце-президентом Міжнародної психогігієнічної асоціації. А у 1933

обраний першим головою правління Всеросійського товариства невропатологів і

психіатрів. Основні наукові праці (всього їх близько 100) присвячені аналізу впли-

ву зовнішніх і внутрішніх факторів на розвиток психічних хвороб, симптоматології

маніакально-депресивного психозу, професійній психічній патології та ін. Першим у

вітчизняній психіатрії описав онейроїдний синдром, виділив та описав м’яку (непси-

хотичну) шизофренію. У 1914 висунув ідею організації мережі державних антиалко-

гольних диспансерів (спочатку їх називали наркоприймальниками, згодом – просто

витверезниками). Перший витверезник відкрили 14.11.1931 у Ленінграді. Сьогодні

уродженця Єлисаветграда називають яскравим представником московської психіа-

тричної школи, ставлять поруч з В.П. Сербським, П.Б. Ганнушкіним, С.С. Корсаковим

та іншими всесвітньо відомими російськими психіатрами.

1894 — 125  років тому народився ( м. Новогеоргіївськ, нині

Світловодськ) Пінхас Литвиновський (1894-1985), живо-

писець. З 1912 навчався в Одеському художньому училищі.

У 1913-1916 під час навчання у Санкт-Петербурзькій Академії

мистецтв близько зійшовся з В. Маяковським, А. Ахматовою

та ін. У 1919 емігрував до Палестини. У 1924-1928 брав участь

у перших виставках Асоціації єврейських художників, пра-

цював для театру Габама. Зазнав впливу творчості А. Матісса, П. Пікассо, Ж. Руо,

індуїстської філософії та дзен-буддизму. Персональні виставки влаштовувались у

Національному музеї Бецалел (1935, 1955) та Музеї Тель-Авіва (1960). У 1980 став

лауреатом Державної премії Ізраїля. Написав спогади про дитинство та юність.

1934 — 85  років тому народився ( м. Кірово, Кіровоград)

Арнольд Якович Малієвський,   журналіст, тренер з

настільного тенісу. Ще в дитинстві родина переїхала до сто-

лиці Азербайджану, де хлопець закінчив школу та юридичний

факультет університету в Баку. За направленням 10 років пра-

цював слідчим карного розшуку у Донецькій області. Загалом

в органах внутрішніх справ служив до 1963. Потім переїхав у

м. Нальчик (столицю Кабардино-Балкарської АРСР), де почав працювати тренером

з настільного тенісу. В 1965 був призначений директором Дитячої Спортивної Школи

олімпійского резерву: серед його вихованців багато майстрів спорту, чемпіонів

Росії, Радянського Союзу та Європи. Заслужений тренер РРФСР. Паралельно за-

ймався журналістикою: писав репортажі, фейлетони, нариси для місцевих видань.

З 1978 до 1991 жив в Ізраїлі. У 1992 емігрував до США, де продовжив журналістську

діяльність. Співпрацює з часописами «Печатный Орган», «Новое Русское Слово»,

«Русская Реклама», «Форум» та багатьма іншими. Автор цікавих спогадів про спор-

тивне життя та курйозні випадки, книжки «Русские в Америке» та ін.

255

ІМЕННИЙ ПОКАЖЧИК

А

Володарський М.А. – 175

Дерев’янко А.В. – 209

Абажей Г.П. – 103

Волохов В.К. – 175

Деркач В.Ф. – 192

Андреєв А.О. – 27

Г

Дешевов В.М. – 30

Андреолетті – 117

Габінет О.М. – 57

Дигало В.М. – 123

Андріяш О.В. – 158

Гайдаєнко І.Д. – 56

Диковський М.Д. – 77

Анкудінов М.К. – 152

Гайдамака Д.А. (Вертепов) – 27

Діатроптов П.М. – 235

Аров Б.Л. – 97

Гайстер А.І. – 17

Діонео І.В. – 82

Архангородський О.Г. – 137

Гамарник Г.О. – 84

Добровольський С.В. – 186

Б

Гаранін В.М. – 38

Добровольський С.П. – 230

Бабан В.Ю. – 58

Генич В.М. – 101

Довгий О.П. – 139, 150

Бабич В.М. – 105

Герасюта М.Ф. – 232

Довгий С.О. – 139

Байдак В.Ф. – 192

Гілевич Ю.С. – 64

Доломан Є.М. – 155

Барбович І.Г. – 28

Гіляровський М.В. – 153

Домонтович В.П. – 190

Басак О.О. – 79

Гмиря В.А. – 43

Дорогий С.В. – 173

Безпечний І.П. – 207

Говоров Ф.І. – 122

Дорошкевич О.В. – 155

Березняк Є.С. – 46

Гольдфельд В.М. – 18

Доценко Л.Г. – 24

Бершадський Р.Ю. – 16

Гоняєв М.К. – 174

Е

Биков В.В. – 119

Горбенко А.О. – 39

Екеспарре О.Р. – 139

Бідненко Н.І. – 88

Горбунов Г.О. – 68

Ельворті М.Т. – 170

Білошапка В.В. – 158

Гоппа В.Д. – 118

Емануель М.Г. – 117

Білль-Білоцерківський В.Н. – 239 Грабовський М. – 176

Ерн М.Ф. – 226

Бірча І.Я. – 174

Грабенко А.М. – 125

Є

Блехер Л.Й. – 131

Григор’єв А.Й. – 149

Євсеєвський Ф.А. – 78

Блінков С.М. – 136

Григорів М.О. – 24

Єгоров О.І. – 60

Бойко В.Г. – 102

Грисенко М.Г. – 233

Єгоров О.С. – 206

Бондар В.В. – 22

Гриценко В.Г. – 194

Єдкін В.Д. – 120

Бонфельд М.Ш. – 212

Гришин І.А. – 178

Єременко В.Г. – 231

Борецький М. – 233

Гришин С.М. – 238

Ж

Бострем Г.Е. – 237

Грієва З.М. – 173

Жанталай О.Ф. – 133

Бострем М.Е. – 135

Грінштейн І.Х. – 99

Жаренко Л.С. – 156

Ботнар Ю.С. – 14

Грузін В.Д. – 109

Жаркіх І.М. – 237

Брайченко О.Д. – 122

Гун Г.С. – 117

Жданко Т.О. – 137

Бракер Н.А. – 253

Гура В.А. – 45

Жидельов М.Ф. – 57

Браун Я.В. (Броун І.Б.) – 63

Гуренко К.Й. – 191

Жуковський О.Т. – 211

Брешко-Брешковська К.К. – 20

Гуцол О.В. – 44

Журба Т.Г. – 23

Бровар Я.І. – 87

Д

З

Будде Є.Ф. – 229

Давидов В.М. – 235

Заблудовський П.Ю. – 105

Буяльська Т.Б. – 140

Давидов (Горєлов)В.М. – 18

Задніпряний О.М. – 19

Буяльський Б.А. – 140, 149

Далекий М.О. – 196

Завало С.Т. – 44

В

Данилевич В.М. – 214

Завіна В.І. – 102

Василенко Н.О. – 104

Депрерадович Ф.М. – 235

Заньковецька М.К. – 139

Венецький І.Г. – 172

Дараган Ю.Ю. – 61

Зіноватний В.В. – 62

Вертинський О.М. – 58

Делестьянов В.С. – 80

Златопольський Д.Л. – 229

Волинський М.Г. – 18

Демещенко Л.І. – 210

Зубицький Д.Н. – 47

Воловенко В.І. – 84

Демінський І.О. – 81

256

Іменний покажчик

І

Кохно Б.Є. – 15

Миценко І.М. – 236

Івашкевич Я.Б. – 44

Кравцов І.В. – 116

Можайкіна Н.С. – 143

Іващенко Ю.С. – 43

Кравцова Н.І. – 212

Моторний О.Д. – 155

Ігнатьєва Н.С. – 190

Кравченко В.С. – 37

М’ягкий В.М. – 67

Ігумнов С.М. – 188

Кравченко П.С. – 238

Н

Іткіс М.А. – 83

Кравчук А.А. – 100

Надутенко О.В. – 176

Іщенко В.К. – 14

Крута А.Я. – 203

Нейгауз М.Г. – 16

К

Крутой І.Я. – 141

Нейгауз Н.Г. – 104

Казачков І.В. – 120

Кудашев М.Д. – 252

Непомнящий Т.О. – 157

Калініченко Н.А. – 171

Кудряченко А.І. – 40

Нечай Е.Й. – 227

Калугіна С.А. – 100

Кувіка І.І. – 106

Нікітін Ф.В. – 132

Канчельскіс А.А. – 25

Кузьменко В.Я. – 204

Ніцой Л.М. – 62

Караменов М.І. – 28

Кунченко Ю.П. – 107

Новіков С.Ф. – 68

Карнаух В.В. – 197

Купчинський Р.Г. – 175

Ноженко В.Г. – 88

Карпенко С.Д. (Паливода) – 236

Кушнір В.А. – 133

Носенко Ю.І. – 132

Картузов В.В. – 30

Кушніренко Г.А. – 239

Носкова К.В. – 86

Качина М.П. – 97

Л

Носуленко В.І. – 41

Кашеваров В.І. – 227

Ладиженський Р.М. – 226

О

Каштановський Е.К. – 46

Лактіонов-Стезенко М.П. – 42

Овчаренко І.Т. – 230

Кашугін Ф.Я. – 30

Лапідус В.С. – 76

Ожоган В.М. – 154

Квартін З. – 66

Латаєв М.В. – 210

Оксанич Ф.Ф. – 84

Кваша М.В. – 85

Левитський М.В. – 65

Олеша Ю.К. – 56

Келеповський А.І. – 153

Левочко В.Ф. – 106

Орищенко В.Г. – 67

Клокар Н.І. – 99

Либа В.І. – 85

Остен-Сакен Д.Є. – 86

Коваленко С.П. – 196

Лимаренко Д. – 234

Островський Аббо – 193

Ковачевич А.Ф. – 99

Лисаневич Г.М. – 204

П

Коверга А.С. – 152

Лисенко Н.А. – 150

Павловський К.С. – 107

Когут Г.О. – 62

Литвиновський П. – 255

Палагін О.В. – 136

Кодак М.І. – 102

Лукін Ю.І. – 189

Панченко В.Є. – 168

Кодьєв П.І. – 134

Луполова П.Г. – 252

Панченко Д.М. – 77

Козаков О.О. – 15

Луцкевич Ю.П. – 171

Пастушенко А.Ю. – 57

Козачинський Ф.С. – 26

М

Пащенко А.Ф. – 187

Козенко О.С. – 205

Максютін С.Г. – 205

Пащенко Г.С. – 188

Козир С.В. – 134

Малієвський А.Я. – 255

Педько Г.М. – 206

Кокуленко Б.Г. – 186

Марголіна Р.Г. – 104

Перекрестов Г.Н. – 27

Колачевский С.М. – 161

Маринюк В.В. – 79

Перепічай В.В. – 56

Колесников С.В. – 98

Марчак В.Ф. – 108

Петерс В.М. – 151

Коломиєць Т.К. – 177

Мащенко І.Г. – 173

Петльований В.І. – 225

Колотуха О.В. – 195

Мелешко Ф.М. – 157

Петров О.М. – 159

Комаров В.В. – 48

Мельник П.П. – 177

Пилипишин Г.Г. – 24

Комова Т.Є. – 43

Мєщанінов О.І. – 154

Писаренок А.В. – 205

Кононенко В.А. – 61

Миколюк В.К. – 45

Плескановський П.В. – 118

Коноплянка Є.О. – 179

Мирза-Сіденко В.М. – 142

Плічко А.М. – 138

Коростельов О.П. – 206

Миронович В.Л. – 39

Повєрєнний О.В. – 158

Коротков А.Є. – 25

Михайлов А.І. – 64

Подкопаєв В.П. – 210

Костюк Г.С. – 212

Михайлов М.Л. – 131

Пойда А.В. – 80

Косюра М.С. –  208

Михайловський В.І. – 159

Пойченко М.І. – 203

257

Іменний покажчик

Полевіна О.М. – 140

Соловей Ю.О. – 107

Хороманський М.К. – 83

Поляновський Г.О. – 135

Солодкий Я. – 82

Хрієнко М.І. – 16

Покаржевський П.Д. – 29

Солонар М.В. – 29

Хрущов М.С. – 76

Полонський Я.П. – 226

Степаненко М.Л. – 59

Ц

Поліщук В.В. – 121

Столяров В.М. – 122

Церна М.І. – 194

Полулях С.В. – 29

Струтинський В.М. – 192

Цесарський С.Г. – 23

Поплавський М.М. – 213

Сумський В.Г. – 169

Ципін А.В. – 230

Попов Д.В. – 208

Суржавський О.В. – 208

Ципін В.С. – 135

Поркуян В.С. – 189

Сухинов І.І. – 253

Цуркан Д.В. – 172

П’ятов А.В. – 123

Сухорученко Г.А. – 169

Ч

Р

Т

Чеботарьов М.Г. – 119

Радул В.В. – 136

Талєєв О.М. – 43

Черкасов В.Ф. – 141

Ратмиров А.Ю. – 186

Танковський Є.А. – 229

Чернов Леонід – 21

Ревчун Б.Г. – 213

Танський В.Ю. – 119

Чижевський Д.І. – 64

Рєзнік А.Б. – 108

Таранець О.М. – 66

Чижова Л.Я. – 156

Рєпка С.Н. – 21

Таратута О.Г. – 228

Чирва В.Я. – 138

Розенбліт Р.О. – 197

Тезяков М.І. – 228

Чорноіваненко А.К. – 66

Розенштейн Л.М. – 254

Тентюк В.П. – 187

Чуднов О.В. – 59

Розумовська В.Х. – 170

Терентьєв І.В. – 121

Чумак К.В. – 231

Романченко І.С. – 61

Тигнян В.О. – 203

Ш

Рубінштейн М.Й. – 191

Тимохін В.І. – 120

Шаповал В.І. – 193

Руданський С.В. – 17

Тарковська М.А. – 168

Шаповалов А.Г. – 20

С

Ткаченко І.Г. – 39

Шевелуха В.С. – 19

Сабада О.Б. – 190

Тобілевич Н.Ю. – 131

Шевко А.І. – 209

Савенко І.Г. – 23

Трамбицький Є.Г. – 41

Шевченко С.А. – 42

Савицький М.В. – 22

Тренін В.В. – 232

Шевченко П.А. – 45

Саксаганський П. – 98

Троцький Л.Д. – 195

Шевченко Т.Г. – 58

Самсонов О.В. – 37

Тюленєв М.О. – 77

Шелухін П.С. – 80

Свідерська О.М. – 187

У

Шелухін С.П. – 188

Сегадаєв Ф.В. – 209

Урсол Г.М. – 100

Ширман Н.І. – 254

Секунда Ш.А. – 156

Урсуленко В.І. – 38

Шкода В.Є. – 97

Семенюк М.П. – 103

Усачов Л.А. – 118

Шмідт В.Ф. – 177

Семенюк О.А. – 46

Ф

Шполянський Г.Ю. – 41

Середін К.Х. – 193

Федоровський П.Ф. – 37

Шульгин В.Я. – 78

Сиволап П.С. – 14

Федорус Г.А. – 79

Шульгин О.Я. – 142

Симоненко О.С. – 42

Фісанович І.І. – 207

Ю

Сисолін П.В. – 170

Флоровський А.В. – 225

Юра Т.П. – 79

Ситник А.С. – 152

Френчко В.В. – 149

Юрченко О.Г. – 171

Сікорська І.М. – 23

Френчко Л.І. – 15

Юцевич О.А. – 253

Слободянюк Р.М. – 225

Фундуклей І.І. – 34

Я

Смотренко В.В. – 238

Х

Яловець Є.А. – 101

Соколов-Бородкін С.К. – 116

Харченко О.П. – 47

Янішевський В.М. – 67

Соколов В.В. – 81

Хижняк Б.П. – 231

Ярроу Б.І. – 151

Сокур М.І. – 28

Хоменко І.Є. – 178

Яцола В.І. – 86

258

ЗМІСТ

Вірші поетів Бориса Олійника «Мій борг», Белли Ахмадуліної «По улице моей»,

Ліни Костенко «Пісенька з варіаціями», Леоніда Фадеєва «Чистые пруды»,

Леоніда Кисельова «Тільки двічі живемо», Михайла Матусовського «Романс» . . .  3

Священик-бібліофіл Григорій Саражинович . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  9

Пам’ятні дати січня. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 14

Єлисаветградські греки Фундуклеї: рідному місту та Києву. . . . . . . . . . . . . . . . . 33

Пам’ятні дати лютого . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 37

Єлисаветградський нотаріус Антон Якубовський та його сини . . . . . . . . . . . . . . 49

Пам’ятні дати березня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 56

Єлисаветградський поліцмейстер Олександр Родкевич:

видатний громадський діяч, батько двох генералів. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 70

Пам’ятні дати квітня. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 76

Брати Євген і Микола Борисови: видатні земські діячі

Єлисаветградського та Олександрійського повітів  . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 91

Пам’ятні дати травня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 97

Земський діяч Микола Борисов у спогадах онуки

«Життя і смерть в Олександрії»  . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 111

Пам’ятні дати червня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 116

У пошуках дітей видатного українця: Андрій Грабенко та його родина  . . . . . 125

Пам’ятні дати липня. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 131

Гірничий інженер Мартін Шимановський

та фотограф Еммануїл Плетцер в історії Кривого Рогу  . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 144

Пам’ятні дати серпня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 149

Сергій Колачевський: лікар, підприємець, найвидатніший український

благодійник, чий заповіт не був виконаний . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 161

Пам’ятні дати вересня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 168

Уродженець аджамки Андрій Граур: трагічна доля розвідника й шпигуна  . . 180

Пам’ятні дати жовтня. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 186

Генерал-лейтенант Іван Врадій: наш земляк у контррозвідці «СМЕРШ» . . . 199

Пам’ятні дати листопада . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 203

Загадки й таємниці «Елизаветградского дела 1869 года»:

Іван Похитонов, Леонід Дическуло та «бісівщина» Сергія Нечаєва  . . . . . . . . . 216

Пам’ятні дати грудня . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 225

Художники Григорій Гнатюк та Анатолій Данилов:

монументаліст і живописець  . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 241

Роки й століття (1754-1999) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 248

Іменний покажчик  . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 256

259

Літературно-художнє видання

Володимир Миколайович Босько

ІСТОРИЧНИЙ КАЛЕНДАР КІРОВОГРАДЩИНИ

на 2019 рік

ЛЮДИ. ПОДІЇ. ФАКТИ

Головний редактор –  Т.С. Самиляк

Технічний редактор –  О.М. Корнілов

Редактор, коректор –  С.М. Янчуков, Ю.А. Степаненко

Комп’ютерна верстка –  В.М. Ященко

Обкладинка –  Ю.В. Тарасова

Підп. до друку 25.09.2018. Формат 60x84/16.

Папір офсетний. Друк офсетний. Ум. др. арк. 15,11.

Замовлення № 593. Наклад 500 пр.

Поліграфічно-видавничий центр ТОВ «Імекс-ЛТД»

Свідоцтво про реєстрацію серія ДК № 195 від 21.09.2000.

25006, м. Кропивницький, вул. Декабристів, 29

тел./факс (0522) 22-79-30, 32-17-05,

моб. тел.: (050) 457-24-24 – приймальня,

(068) 3700-470 – роздрібний продаж,

(068) 3700-477 – гуртовий продаж

E-mail: design@imex.kr.ua

facebook.com/ImexPublishing