До 240-річчя села Варварівки

Чорномаз О.Д.

СПОГАДИ З ЖИТТЯ ПРОЖИТОГО

2002 рік

село Варварівка, Долинський район

1

Книга за рукописом Чорномаза О.Д., ветерана війни і праці,

1921 року народження, директора Варварівської СШ, очевидця

більшості тих жахливих подій, які відбувалися на теренах

Кіровоградщини після проходу до влади більшовиків. Буде цікава

краєзнавцям, історикам, студентам, учням старших класів, людям,

які цікавляться історією Долинського району і Кіровоградщини.

Чорномаз О.Д., 2015 рік

2

3

Передмова видавця.

Повертається правнук до рідної хати –

Спадкоємних полів, на дідівський поріг,

До батьків на гробках воскресіння благати,

Обтрусивши пили із далеких доріг.

ЯР СЛАВУТИЧ.

Ви тримаєте в руках другу книгу з серії «Родовід Сердюків».

Зміст

Село Варварівка – батьківщина моєї прапрабабусі Марії Іванівни Сердюк

(дівоче прізвище - Москалець), де вона прожила своє дитинство і юність,

Передмова видавця ............................................................................................................... 5

мабуть найкращі роки свого життя. Як нам стало відомо з записок її онука,

Передмова автора ............................................................................................................... 8

Сердюка Миколи Павловича (вийшли в 2011 році першою книгою в серії

Легенда про Варварівку. М.С. Шеремет............................................................................ 9

«Родовід Сердюків»), після одруження Марія Іванівна прожила дуже нелегке

Варварівка. Побут селян .................................................................................................... 10

Дещо про нашу сім’ю і предків .......................................................................................... 15

життя…Не буду зупинятися на подробицях, які значною мірою описані

Переказ про річку Бокову. М.С. Шеремет ........................................................................ 16

Миколою Павловичем. Читач, якого вони зацікавлять, може звернутися до

Щодо мого родоводу ........................................................................................................... 17

фондів бібліотек або до інтернет ресурсів в пошуках цієї книги.

Переказ - Булей. Булат. Булах. М.С. Шеремет ................................................................ 18

Дитячі роки ......................................................................................................................... 19

В 2014 році була 80-та річниця смерті Марії Іванівни. Саме в тому

Шкільні роки ........................................................................................................................ 25

Колективізація і голодомор ................................................................................................ 30

році мої родичі з с. Бокової вказали, де знаходиться її могила. В наступному

Юнацькі та студентські роки .......................................................................................... 34

2015-му ми встановили на її могилі пам’ятник та були присутні на церемонії

Війна 1941 – 1945 рр. .......................................................................................................... 40

освячення та поминання, яку провів о. Йосип (УАПЦ, м. Кіровоград).

Перебування в неволі ........................................................................................................... 63

Звільнення ............................................................................................................................. 72

Повернення на Батьківщину .............................................................................................. 76

Як мені стало відомо з архівних документів, перша згадка про

Повернення додому ............................................................................................................. 89

поселенців в верхів’ях Бокової, які згодом зустрічаються серед варварівців,

Визволення ............................................................................................................................ 90

припадає на далекий1776 рік. Тобто цього року Варварівці виповниться

Додатки ............................................................................................................................... 111

240 років! До цієї дати я планую випустити також книгу по історії степової

Світлини .............................................................................................................................. 111

Варварівки, над якою зараз працюю.

Стаття Шеремета М.С. .................................................................................................. 115

Статті Чорномаза О.Д. .................................................................................................... 129

Листи з фронтів ІІ-ї світової війни .................................................................................. 142

Випуск книги Олексія Даниловича, а також запланованої Історії

Варварівки є даниною Марії Іванівні. Ці книги покликані вшанувати

світлу пам’ять про неї.

З автором книги Чорномазом Олексієм Даниловичем я познайомився

досить випадково в 2013 році, коли ми з батьком приїздили на поминальні

дні в село Бокову. Цікавлячись родоводом і краєзнавством, завітали ми

в сусіднє з Боковою с. Варварівку в пошуках книг Михайла Сергійовича

Шеремета, який, як ви знаєте, збирав легенди і перекази цього степового

краю. Заїхали і в Котівку. Вже, на жаль, не пам’ятаю хто порекомендував

нам відвідати діда, 1921 року народження, який також цікавиться історією

4

5

і краєзнавством. Цим дідом і виявився Олексій Данилович, який в свої 95

шанувати своїх рідних та близьких, а також пам’ятати свій рід, свою

є цікавим співрозмовником, людиною з світлим розумом.

землю, традиції, віру і славу нашого народа. Без цього ми ніхто.

В останній частині цієї книги розміщені деякі цікаві матеріали,

На світлині Чорномаз О.Д. з моїм батьком, Сердюком А.Г.,

листи, світлини, статті тощо.

під час першої зустрічі 12.05.2013 р.:

Згодом мій троюрідний брат, Віктор Кір’ян завітав до Олексія

Даниловича і домовився про видання книги за його рукописами, зробив

фотографування всіх сторінок. Єдине, що я собі дозволив по тексту – це

вставки світлин, а також переказів, які нам залишив Михайло Сергійович

Шеремет. Надіюсь, що ні пан Олексій, ні родичі пана Михайла не будуть

проти цього. Тим більше, що книги пана Михайла стали бібліографічною

рідкістю і для багатьох зараз навряд чи доступні.

Перша робоча назва записок була «Спогади прожитих весен»,

але згодом Олексій Донилович вирішим змінити назву на теперішню.

Видання цієї книги не тільки дозволить варварівцям і вихідцям з цього

села дізнатися більше про рідний край, але і нагадає всім нам, що життя

проходить дуже швидко і, які б не були обставини, як би нам не було важко,

страшно чи погано, потрібно залишатися доброю і порядною людиною,

6

7

Передмова автора.

Хто бажає, хай прочитає мої спогади, роздуми. В кого не буде

бажання читати, хай полистає сторінки записів і можливо, що знайде для

Тривалий час я думав писати чи не писати спогади про своє прожите

себе цікаве. Добре було б, якби мої спогади були ілюстровані фотографіями,

життя. Та все ж вирiшив писати. Можливо хтось з майбутнiх поколiнь

а можливо б і рисунками. Це викликало б у читача більший інтерес.

поцiкавиться, яким тяжким і суперечливим було життя мого покоління,

що пережило великі суспільні, воєнно-політичні та інші потрясіння. Та

Я тільки жалкую, що я мало зібрав матеріалу про минуле з

як не було тяжко, все ж вдалось дожити до 80-ти річного віку і утримати в

розповідей людей старшого віку. З часом деякі розділи я буду доповнювати

пам’яті все перенесене, пережите, пройдене в житті.

по мірі того, як пригадуватиму інші факти мого життя.

Важко розповісти про все своє життя, та я й не беруся цього робити.

Легенда про Варварівку.

Спробую в основному розповісти про основні сторінки мого життя, про

Записана М. Шереметом.

дитячі і юнацькі роки, а також про життєвий шлях, будучи повнолітнім і

дорослим.

Було це за часів батька Хмеля, а може і раніше, коли обабіч старого

Увесь життєвий шлях поділяю на 3 періоди : довоєнний, воєнний і

торгового трактиру, чумацького шляху і довкола численних витоків

післявоєнний до останніх днів.

степової річки Бокової, скільки око сягало, простяглось так зване Дике

Кожний з періодів мого життя має свої особливості, як за тривалістю

Поле. Ще тоді, коли плеса і заплави Бокової кишіли рибою, а в дібровах

так і за змістом життя.

і байраках водилося всілякої дичі видимо-невидимо. Степову тишу і хор

пернатих вряди-годи порушував хіба що тупіт копит, коли до якогось

Все пережите детально описати неможливо, я лише зможу

зимівника підкрадалась вовча зграя татар і в погоні за нападниками

висвітлити основні віхи мого життя, моєї біографії, пригадати найбільш

з гиком проносилась сотня бравих запорожців. Поміж дуплистих верб,

визначні епізоди мого життя, в т.ч. моєї педагогічної роботи. Розповідь

двометрових стріл жовтавого дев’ясилу, духмяного звіробою і ніжних

буде некороткою, але я хочу, щоб майбутні покоління знали дещо про наше

волошок у ту сиву давнину на берегах Бокової появились поодинокі хати-

життя. Адже вони житимуть значно краще за нас. Можливо доживуть до

мазанки. Довкола них тулились втікачі з панської неволі і безземельна

справжньої демократії і свободи, до матеріального і духовного достатку

голота з-за Збруча. Південніше, неподалік двох глибоких балок, що

з високим технічним рівнем, як в побуті, так і в державі і будуть дуже

хрестоподібно впиралися в Бокову, виднілися чепурні оселі з лозовими

здивовані, як жили ми і попередні покоління в таких тяжких матеріальних

парканами і перелазами. За вигоном і довкола яру літні чоловіки і

і суспільно-політичних умовах, коли кругом панувала бідність, неповага

підлітки в широких шароварах і вишиванках пасли табуни коней і отари

до людини, тяжка праця і в той же час низький матеріальний добробут,

овець. Віддалені на десяток верст острівці хат з роками розростались і

примітивна технічна оснащеність.

перетворилися в чи не найбільше в окрузі село на десять сотень. Кожна

з них не переставала переконувати, що саме від неї започаткувалась

Життя коротке, але його ще і скорочують через шкідливі звички,

Варварівка. З поміж найпоширеніших легенд і переповідок виділялись

хвороби і навіть насильно. В наш час науково-технічної революції багато

дві. Мешканці північної околиці, яку навкіс перетинав чумацький шлях,

життів забирає сучасна техніка, отруєння атмосфери, радіація і багато

переконували, що першою поселенкою в них була вдова Варвара Задоя.

інших чинників людської технічної діяльності.

Від неї, запевняли, пішла назва села. Південна околиця, і перш за все

Варварина слобода, не вступала з ними в суперчки. Всевишньому, казали,

Але прийде час, коли людина буде більш обачлива,

видніше. Вихваляються затулинці чумацьким шляхом. До нього рукою

використовуватиме для свого здоров’я тільки корисне, побачить тяжкі

подати і від нас. Зате через слободу пролягає битий торговий шлях до

хвороби, які забирають передчасно мільйони життів.

Переволочної. З ранку до ночі не стихає на нім скрип коліс. Найгамірніше

в Крисівській вулиці біля водопою. Порозпрягають чумаки і візники

купецьких хур коней та волів і прямують до харчевні Шафороста. А який

8

9

обід чи вечеря без мерзавчика чи кварти на гурт. Посилають через дорогу

подавали на невисокий столик в череп’яній мисці. Всі члени сім’ї сідали на

когось у шинок до Манька. Після смачної трапези, поки коні та воли жують

стільчиках, або на колінах навколо столика і брали дерев’яними ложками

сіно та овес, хто йде на ярмарковий майдан, хто у філію банку, торговий

з однієї миски їжу.

ряд, хлібну біржу чи ливарні майстерні запастись причандаллям до воза.

Любителі раків та юшки прямують до плеса, де на вибір смакують їх

В нашій сім’ї трапився такий трагічний випадок десь у 1927

прямо з вогню. У кого в дорозі сталась оказія з возом, розкувався кінь чи

чи 28 році.

поламалось ярмо, завертали до місцевого коваля. Краще за норовливого

діда Юлика ніхто не полагодить, якщо зумієш ладиком підійти. Чутки

Мати поставила на столик щойно зварений гарячий борщ

про Варварину слободу і гостинність варварівців, купці і чумаки розносили

у великій мисці. Не встигли ще сісти, як найменший брат Ваня, ледве ходячи

по всіх усюдах. Похвальний розголос про слобожан доконував затулинців.

по хаті, схилився на столик і руками потрапив у миску з гарячим борщем.

Вони не переставали носитися зі своєю Варварою, як дідько з писаною

Піднявшись, ми побачили,що він сильно ошпарив руки, живіт і груди.

торбою. Слобожанам набридло слухати. Не чув, може, і були в них Варвара

Почали лікувати, хто з сусідів, як радив. Довго в нього не гоїлось спечене,

і хутір, казав мало не сторічний дід Тиміш, чому тоді село поділили

дуже мучився і лише гусиний жир допоміг. Кілька тижнів дуже плакав,

не на хуторці, а сотні і нашу назвали першою. Не затулинські зайди

а було йому всього півтора року. Не повезло йому і вже будучи юнаком.

і втікачі заснували Варварівку, переконував дід Юлик. Хваляться, що

На будівництві дороги в с. Братолюбівка в 1942 році його сильно побив

їхня Варвара жила на порозі 1800-го. Подивилися б на мій самовар-чинш

німець за те, що він сів на підводу, навантажену жорствою, а через півтора

шведського короля моєму пращуру за те, що вправно підкував коней і

року він був смертельно поранений осколками розірваної міни і помер

полагодив колісницю. Сотничихиного чоловіка і відставних запорожців,

у віці 18 років. Вічна пам’ять йому. А міг би бути ще і на сьогодні живим.

які започаткували слободу, напевно знав гетьман Мазепа, коли тікав

із Карлом XII з-під Полтави у Валахію. Чий би пес гарчав, а ваш мовчав,

Місцевість навколо села була красивою. Річка Бокова не була

доконував затулинців дід Явтух. Втікачі ваші бояться писнути, аби пани

замілена, в берегах росли розкішні верби, лоза, калина, дикі груші, яблуні

не переловили. Через слобожан, усіх варварівців побоюється навіть цар-

і трави, які скошували для годівлі тварин. Майже в кожному подвір’ї

батюшка, піддобряється всілякими подачками, аби не вчинили непокори

росли високі дикі груші, яблуні, а вище на городах були сади з різними

сусідні села. Спливли, ніби вода в море віки. Не лишилося й сліду від

фруктовими деревами більше всього вишня, слива, груші і яблуні. Внизу

чумацького шляху, торгового тракту, найстарішої в окрузі церкви

на городах висівали коноплі, які вимочували після виривання, висушували,

і ярмаркового майдану, де не раз сперечалися слобожани із затулинцями

перебивали і чопували волокно для пряжі. Ткали полотно, рядна та інше!

про Варвар. Від обох лишилася одна назва -Варварівка, як легенда і згадка

Все це вироблялось взимку, коли жінки не були зайняті роботою на городах

про нащадків січовиків. Уміли предки захищати козацьку вольницю,

та в полі. Полотно фарбували і шили з нього сорочки і навіть штани

любили землю, поважали рідний край.

та постільну білизну. Перед цим витикали полотно, відбілювали влітку

на сонці, розстеляючи мокрим, по траві.

Варварівка. Побут селян.

В степу кожний двір мав ділянку землі залежно від кількості членів

Описую тогочасний побут, щоб онуки і правнуки знали, в яких

сім’ї, на якій вирощувались різні культури (зернові, соняшник, кукурудза,

умовах проходило наше дитинство. В хатах палили печі бур’яном,

кавуни і дині та інші) і майже ціле літо тривала робота в полі. Тяглова сила

кирпанем (з корів,чи їх відходів), інколи дровами і взимку було дуже

– воли і коні та примітивний інвентар.

холодно. Тому діти грілись лише на печах, вкрившись лахміттям. У більш

В кінці села був панський лісок, а також став, де влітку купались діти.

заможних сім’ях - ряднами. Кругом панувала велика бідність, нестатки,

Сім’ї були багаточисленні і жили у великій бідності. Діти були напівголі

побутова невлаштованість, нестача найнеобхіднішого для життя.

і ходили до холодів босі, лише тільки взимку одягали примітивне, рване

взуття одне на декількох дітей. По черзі виходили на подвір’я, адже

Посуд в основному був череп’яний, ложки тільки дерев’яні. Їжу

вискакували у двір на сніг, навіть, босими. Верхній одяг був з овечих шкір,

10

11

.

або із сукна з овечої вовни. Їжа теж складалась, в основному, з одного

блюда, борщ і каша. Майже не було кондитерських виробів, цукру.

Таким, в короткому описі, був побут нашого покоління в 20-30-х роках

минулого століття.

дини ХІХ ст

ере

В святкові дні готували дещо кращу їжу і деякі солодощі. До свят

ти сар

купляли ситцеві або сатинові сорочки, штани з простої бавовняної тканини

(рубчик). Це викликало велику радість у дітей. Освітлення забезпечувалось

каганцями, а пізніше гасовими лампами.

Про електрику, радіо, телебачення і мови не було. Не було в достатній

Фрагмент к

кількості літератури, газет, іграшок. Іграшки робили саморобні, батьки

і самі придумували, конструювали. Часто дядько Федір, будучи столяром,

виготовляв іграшки. В нього не було дітей, тому ми завжди були в нього.

Він добре відносився до нас і багато де в чому допомагав, коли батько

був засуджений, а потім репресований. На жаль, помер він дуже рано,

у віці 60 років від тяжкої хвороби за 2 місяці в 1952 році. Вічна пам’ять

д. Федору. Я жив у нього 3 роки - з 1935 по 1938 роки, де закінчив

Долинську середню школу (тоді вона мала назву Шевченківська школа,

а брат Григорій жив у нього з 1941 по 1948 роки), працюючи фельдшером

в Долинській залізничній лікарні.

Село Котівку з обох боків оточували довгі (більше 1 км) балки,

порізані ярами та кручами схили, де влітку випасали коней, корів, овець.

А в кінці балок були ставки (побудовані ще за панів), де купались та

випоювали тварин. В ставках водилось багато риби. Там завжди було

багато напівголої дітвори. Тут вони купалися, організовували різні ігри.

Поруч були старші дівчата і хлопці, які випасали корів і коней. Навколо

чути було щебетання різних птахів, писк ховрахів та багато інших звуків

від дикої фауни, чого немає тепер. Все знищено хімікатами та радіацією.

Сьогодні степ весь порізаний на окремі ділянки. Яри і кручі засаджені

акацією та іншими породами дерев нагадують вже дикоростучі гаї та ліси.

Після Жовтневої революції 1917 р і 4-річної громадянської війни

тільки в 1921-23 роках землю, яка належала в більшості поміщикам, було

поділено між селянами пропорційно до кількості членів сім’ї. Ділянки

землі були в різних місцях, бо якість ґрунтів була різна. Кожна сім’я або

об’єднання кількох сімей обробляли, засівали і збирали врожай на своїх

десятинах. У серпні після жнив снопи звозили у двір і потім молотили. Хто

заможніший наймав молотарку, хто бідніший молотив сам, а потім зерно

продавали на заготівельний пункт, а частину залишали на харчування і

12

13

посів. Врожайність була дуже низькою і не всі господарства могли звести

треба було і поле засіяти. З величезними труднощами в голод вибрались

кінці з кінцями. Особливо це стосується тих господарів, які не мали

з цього лиха і вже в 1922 році дещо краще вродило. Була велика бідність, одяг

достатніх агрономічних навиків, не мали тяглової сили та інш. Адже всі

і взуття зносилось, а купити було ніде. Та і грошей не було.

роботи виконувались кіннотягловою силою.

В деяких господарствах траплялись нещасні випадки ( пропажі, пожежі та

А на села «налітали» різні воєнні загони, яких в народі називали

ін.) і вони змушені в період НЕПу йти в найми до багатих, щоб прогодувати

бандами. Вони в селян відбирали теплий одяг, вози, коней, фураж та ін.

сім’ю.

Не минуло це лихо і нашу сім’ю. В село ввійшла якась банда і почала відбирати

згадані речі. В нашій сім’ї забрали коня і воза. При спробі затримати один

Щодо історії виникнення с. Варварівка. Це село заснували ще в

з бандитів шаблею, одним помахом травмував дядька Федора і батька.

другій половині XVIII ст. Першим там поселився козак з жінкою Варварою.

А без коня – це катастрофа для селянина. З великими труднощами,

На честь її і названо населений пункт, який поступово заселився по берегах

з допомогою рідні і сусідів впоралися з роботою на полі.

річки Бокова, Варварівкою. Село Котівка навіть старше. Населений пункт

з кріпаків заснував пан Котов, на честь нього і назване село Котове.

Дещо про нашу сім’ю і предків.

На сільському цвинтарі, яке розміщено за півкілометра від села (біля

панського ліска) знаходиться склеп, побудований десь у 1-й половині XIXст.,

Вся сім’я розміщалась в одній старій хаті (побудована ще прадідом),

де хоронили небіжчиків панських сімей, що проживали навколо села

внизу на березі річки під солом’яною покрівлею. Я трохи її пам’ятаю. Була

(в основному, на північній і південній окраїнах села). Ця споруда

знесена в 1928 році, коли мої батьки побудували нову хату, де нині живе

вимурована з цегли зводом з входом з пів. боку нагорнуто земляну могилу

Яременко Г.

і огороджено було залізною огорожею.

При необхідності вхід відкривали і заносили в середину. Такої

Потім в 20-х роках минулого століття подвір’я поділили на

споруди немає в жодному навколишньому селі. Село Котівка було в

дві частини і в одній з них побудувався мій батько Данило в 1926 році,

минулому суто поміщицьке. Села лівої сторони р. Бокова були кріпосними.

а пізніше, в 1927-28 роках побудував хату і дядько Федір значно кращу,

під черепичним дахом, з навісом в передній частині хати, яка простояла

А тепер повернемося до 1921 року мого народження. Це був

до днів війни 1944 року, коли фронтова лінія розташувалась понад селом,

надзвичайно тяжкий рік в історії України. Ще повністю не закінчилась

хату окупанти розібрали на бліндажі і окопи.

громадянська війна, багато банд ще шастали по Україні. Кругом розруха,

безладдя, хаос. Ще не утвердилась радянська влада в окремих місцевостях.

На місці цієї хати в 1949 році звів оселю, а також господарські

Земля ще повністю не була розподілена. До того ж 1921 був дуже

будівлі Лисицький С. Д. Всі ці будівлі зведено значно вище, ніж була стара

посушливим роком, що спричинило великий недорід зернових культур та

будівля.

інших. Це призвело до великого голоду на Україні. Внаслідок цього загинуло

кілька мільйонів людей. По селах чинились грабіжки, бандитизм та інше.

В минулому річка Бокова була глибокою, мала русло. А коли

Не було ніякого краму. Це зумовляло селян вдатися до наступного способу

почали розорювати поля, з часом русло ріки замулилось і оселі стали

життя: виробляти в своєму господарстві всі необхідні речі самотужки

будувати вище, ближче до вулиці. Зараз село не має того вигляду, що мало

і їх же споживати. Багато жителів їхали в інші райони міняти свої речі на

років 25 тому. Майже всі будівлі перебудовані, побудовано багато нових

зерно і хліб і нерідко в дорозі гинули від злодіїв.

будинків і господарських будівель, зникли повністю хати з покрівлею

із соломи.

Все це я дізнався від розповідей батьків, бабусі та жителів села.

Наша сім´я з великим трудом забезпечувалась їжею, але в голод 1921-22

років ніхто не загинув. Жили в одній хаті великою сім´єю: бабуся, батько

і мати, дядько Федір з дружиною і я. Десь їздили міняти речі на зерно. А ще

14

15

Переказ про річку Бокову

Щодо мого родоводу.

Записав М. Шеремет. Розповів Іван Андрійович Булах.

Жалкую, що не розпитував старших, коли вони були живі, про

Річку назвали Боковою. Було це за часів батька Хмеля, а чи й раніше.

попередніх родичів. Вже пізніше я не зміг дізнатися про своїх далеких

Потерпали тоді козацькі зимівники від набігів татар. Надокучили

предків. По-батькові я знаю, що мій прадід Мелетя, який помер в 1919

запорожцям вилазки чужинців. Дозори січовиків почали чатувати

році було йому 70 чи трохи більше років (так мені розповідала бабуся).

вздовж Дикого степу. Не раз діставалися повноводного плеса. Риби в

Знаю про прабабусю Марію. У них був єдиний син Василь, мій дід,

ньому було хоч ковшем черпай. Скільки око сягало –зеленів степ. Поміж

якого я не бачив, бо помер він в 1910 році під час епідемії тифу. Те ж

розлогих берегів, мов срібний ланцюжок, звивалася річечка. По балках і

саме трапилось із дідом Іваном (по матері), який теж помер у тому ж році

ярах – мальовничі діброви. Вони нібито нарочито відступили від річища,

від тифу. Бабуся Єлизавета народилась в 1870 році і прожила довге життя

аби дати місце для зимівника. - Тут і поселимо свої сім’ї, - вирішив

(понад 50 років після смерті чоловіка). Всі ці дані я почув від неї. Вона

сотник. З лози вплели стіни мазанок, пообвальковували глиною, накрили

була дуже трудолюбивою і зберегла пам’ять і свідомість до останніх днів

очеретом. За вигоном почали сіяти всяку пашницю. Розводили коней для

свого життя. В неї було 5 дітей, дорослими стали троє: два сина і дочка.

коша. Оскільки в Дикому степу не було ще шляхів, добиралися січовики

Померла бабуся в 1961 році.

до свого зимівника від Інгульця по Боковій, яка не мала тоді ще назви.

Мого батька і дядька вже давно немає на світі. Але про них

Якось кошовий запитав сотника, як дістатися до нього в зимівник, а той

розповідь буде пізніше. Також і про маму.

почухав потилицю і сказав:

Пливи у верхів’я Інгульця. Побачиш зліва найширшу річку – в неї

Батьки в основному вели тверезий спосіб життя, не були

і завертай.

релігійними. Тільки бабуся часто молилась і била поклони майже кожного

Відтоді притоку Інгульця прозвали Боковою, а від неї і село перед тим

вечора та інколи і ранком. Нам трьом хлопцям-онукам своїх поглядів

плесом. Боківці, а з ними і варварівці та гурівці гордяться своєю річкою,

і вірувань вона не нав’язувала і ми виросли атеїстами.

складають про неї перекази.

Бабуся жила в нашій сім’ї. Треба сказати, що вона нас трьох хлопців

і виростила. Вона була строгенька, вимоглива, але ніколи не кривдила.

Та на жаль, останнім часом багато будівель порожніх, частина з них

Всі домашні роботи по господарству були на її руках, бо мати щоденно

зруйнувалися, село спустошується, жителів стає все менше, переважно 1-2

працювала в колгоспі, а батька в 1938 році було заарештовано нізащо, де

чол. в сім’ї.

і загинув в сталінських таборах в Комі АРСР.

Найменший брат Ваня жив з бабусею і мамою і в роки окупації, коли лінія

І якщо так далі буде продовжуватись демографія села, то через 10-

фронту простягалася понад селом, був тяжко поранений і помер у квітні

20 років село спорожніє і зникне, як зникли навколишні хутори, які колись

1944-го після тяжких мук від ран. Село вже було звільнене від фашистських

років 30-40 тому жили повнокровним життям.

загарбників з 8 березня 1944 року. Та про пережите сім’єю в часи війни,

я розповім нижче.

Така ж картина спостерігається і в інших малих і великих селах

району і області. Молодь з більшості сіл виїжджає до міст, де кращі

Щодо жителів села. В нашому селі, я вже писав, було понад 100

матеріально-побутові умови, а в селі залишаються престарші непрацездатні

дворів і характерно, що в минулому кожен двір мав своє призвісько. Кожен

жителі, які з часом покидають цей світ. Це наслідок реформ і зневаги

двір називали не призвіщем, а якоюсь кличкою, що була невідомо ким

держави до села,відсутності будь-якої матеріально-технічної допомоги.

придумана в попередні роки. Нас, Чорномазів, звали завжди мелетями, бо

дід, як я писав, помер через хворобу молодим, а прадід довго жив і ім’я

мав Мелетя. А рід матері Шубенків звали гончарами, бо десь в минулому

прадід займався гончарством.

16

17

Були в селі вівчарі, конони (займалися крадіжкою коней), ярефеї,

Дитячі роки.

димиди, старці (ті, що займалися старцюванням через сліпоту), шпитарі,

бобури, карпи, яхреми, корчаки, кучері (бо дід був у панів кучером),

Дитинство моє проходило в умовах тогочасного села в період

грапичалаки, ярмоли, анасії і багато інших.

НЕПу, коли вели господарство індивідуально, маючи свою ділянку землі,

а потім все це було ліквідовано на початку 1929-30 років, коли проводилась

Переказ - Булей. Булат. Булах.

суцільна колективізація. З 5-6 років пам’ятаю вигляд села, свій двір

Записав М. Шеремет.

і сусідів, господарство батьків, господарські будівлі, що були у дворі.

В батька у великій новій клуні (велике приміщення з широкими дверима

Булахи у не таку далеку давнину жили мало не в кожній із десяти

і без стелі, лише покрівля) стояв віз, сівалка та інше. В стайні була сіра

сотень старовинного села. Найбільше їх було на південній околиці, яка

кобила, лоша, корова, через увесь двір на ланцюгу бігав великий білий

відокремлювалась від села глибоким яром. З родів Булахів тут утворився

пес. Серед двору ріс великий (мабуть півстолітній) ясен, який в літні

своєрідний осередок. Старожили висілка жартували: коли хто на перший

місяці створював тінь і приємну прохолоду. Тримали по кілька овець для

день Великого посту почне толокувати в Онуфрія чи Івана, то розговіє

шиття кожухів і для вовни. Нижче клуні стояв свинарник, де вигодовували

в Андрія або в Антона Булахів.

1-2 свиней для харчування сім’ї. Біля хати та на березі був невеликий сад,

Пращурами Онуфрія, Антона, Андрія, Якова, Івана та їхніх близьких

де росли сливи і дві великі старі груші (одна з яких дичка) та ще кілька

і далеких родичів, як запевняли найстаріші забалканівці Остап, Тиміш

яблунь, з яких ми готували сушку на зиму. В сім’ї вистачало хліба і до

і неперевершений оповідник легенд з історії села дід Юлик, були не Булахи.

наступного врожаю. Придбавали деяку просту бавовняну тканину та із

Коли слободу за яром започаткувала вдова зопорозького сотника Варвара,

саморобного полотна шили одяг та крім цього виготовляли сукно з овечої

на Забалканівці в ту пору верховодив Максим Булей. Достаменно ніхто

вовни. Взуття теж в продажі майже не було і тому замовляли в майстрів,

не відає, чи так він писався, чи то було його прізвисько від того, що прадід

що виготовляли взуття із саморобної шкіри та дещо докупляли. Діти мали

Максима був старійшиною, або, як його називали тоді, булеєм. Хрещеним

лише по 1-й парі взуття, а інколи одну на двох поганої якості.

батьком свого первістка верховода обрав не абикого, а кульгавого коваля

Корнія. Не вберігся той у поході за море, бусурмани мало не обкарнали

Зими в 20-30-ті роки в більшості були суровими, багатосніжними.

ногу. Сотник після того не став брати Корнія в походи. Козак днював

Не дивлячись на поганий одяг і взуття, діти завжди гуляли на льоду,

і ночував у кузні і невдовзі навчився творити чудеса ковальського ремесла.

спускалися з гірок на санчатах, гралися в снігу.

Відомий на всю планку коваль не здогадувався, чому в кульгавого не

змовкає перестук молотків. Аж тоді розвів руками, коли після вдалого

Часто були взимку великі хуртовини, внаслідок чого замітало

походу Корній підніс сотникові і кошовому власноруч виковані булатні шаблі.

снігом майже повністю сільські вулиці, наносило вітром великі кучугури

За той дарунок козаки прозвали Корнія Булатом. Прізвисько те прижилося

снігу, які потім розкидали і дорога до весни була, ніби в тунелі.

за ним і на забалканівському виселку.

Родини Булеїв і Булатів на Забалканівці і в селі з роками розросталися,

В хатах було дуже холодно взимку, так як паливо було малокалорійне

перепліталися сімейними зв’язками. Дітлахи, а за ними і посріблені

і те, що згорало в печі давало мало тепла і діти переважно грілись на печі.

сивиною почали називати їх Булахами. Прізвисько настільки прижилося,

На вулицях завжди було багато дітей, бо сім’ї були дуже багаточисленні.

що тугуватий на вухо писар слобідської церкви Семен Олійник почав

Я в більшості гуляв з сусідніми мешканцями Лисицьким С.Д., Лисицьким

записувати їх так у книгу записів вінчань і видавати метрики

С.М., Ільченком Д. та з багатьма іншими, майже ровесниками. Багатьох

новороджених. Тепер у Варварівці навіть найстаріші дідусі і бабусі не

з них вже немає, пішли в інший світ, з тих чи інших причин - деякі

пам’ятають, що були колись у селі родини Булеїв і Булатів.

загинули у війну в боротьбі з фашистськими загарбниками, інші - через

хвороби, придбані в тяжкі роки. Але я пам’ятаю, як сьогодні, всіх. Всі

вони були добрими товаришами, ділились всім, що було в них і мужньо

переносили нестатки, голод та лихоліття тих буремних 30-х років.

18

19

Всі вони дуже рано батьками привчились до праці в господарстві.

функціонували 2 церкви, з них одна була побудована ще в середині XIX ст.,

Через погані матеріальні умови життя вони не могли одержати навіть

а друга, нова, побудована перед першою імперіалістичною війною. Вона

семирічної освіти, а також певну спеціальність, як почалась жорстока,

була цегляна, з високими банями і була визначною архітектурною будівлею.

кровопролитна війна. Це була трагедія для покоління тих тяжких 30-х і

В період колективізації приблизно в 1931 році була підірвана вибухівкою.

початку 40-х років.

В дерев’яній церкві були зняті куполи, будівлю переобладнано під клуб,

де встановлено стаціонарний кіноапарат. Струм одержували з допомогою

В кінці 20-х і на початку 30-х років почалась так звана колективізація

динамо, що приводилось в рух нафтовим одноциліндровим двигуном.

- об’єднання індивідуальних господарств у колгоспи і радгоспи. Це була

В середині було електричне освітлення і навіть зовні було кілька лампочок.

друга революція в селі. Багато селян зв’язаних з власним господарством

Це все було в с. Варварівка, через берег від с. Котівка.

не бажали усуспільнюватись. До таких індивідуальних господарств

застосовувались репресивні заходи - розформування з конфіскацією

З дитинства найбільше залишилась в пам’яті тітка Меланка

майна, арешти, виселення та інше. В рахунок так званих хлібозаготівель

(бабусина донька), яка була дуже хвора, лежала на печі і весь час мені

навіть найменші запаси зерна розшукували в дворах і забирали. І все це

нагадувала, щоб я не зачепив її ноги, які були дуже хворі. А було їй тоді

призвело до трагічних наслідків – великого Голодомору в 1932-33 років,

27 років. Вона дуже застудилася в роки громадянської війни. Часто в село

який забрав мільйони людських життів. Та про це я розповім пізніше.

заскакували різні банди (махновці, григорівці, та інші), які грабували селян,

До 30-го року мої батьки вели індивідуальне господарство. Мали 5-6 га

знущалисяз жителів. І тітка Меланка, будучи ще молодою, переховуваласьв

землі, коня, сівалку, плуг, борону та інше. Земляну площу засівали різними

кущах, бур’янах навіть в зимовий час, дуже застудилася і не могла

культурами. Найбільша площа була під озимою та ярою пшеницею,

вилікуватись. Адже медицина

ячменем. Сіяли також овес, кукурудзу, баштан та інше.

На світлині – могильна плита

в 20-ті роки була на дуже низькому

Меланії Василівни Чорномаз:

рівні і тяжка хвороба призвела її

В господарстві була корова, теля, кілька овець, 1-3 свиней,

до смерті. Померла вона в 1926

птиця. Так що роботи в господарстві вистачало круглий рік. Особливо

році в 28-річному віці. І нині на її

напруженими були весна, літо і осінь. Потрібно підготувати грунт до

могилі лежить гранітний камінь,

сівби, посіяти, доглянути, зібрати, обмолотити, привести зерно до

який замовили її брати - мій батько

кондиції. Частинку зерна продавали на заготівельні пункти та на базарах,

Данило і дядько Федір. Вічна їй

частину залишали для харчування і посіву. В кінці 20-х років почали

пам’ять. Бабуся дуже переживала

доводити кожному двору план здачі зерна, який не завжди господарство

і весь час за нею плакала.

могло виконати. До таких господарств застосовували репресивні заходи.

Особливо це практикувалось в період колективізації.

Це моя єдина тітка по

батьковій лінії. Нажаль, не

Як відомо, в селянському дворі дуже багато роботи: догляд

збереглася її фотокартка, яка зникла

за тваринами, обробіток ґрунту, збирання вирощеного та багато інших

під час окупації села і фронту, що

робіт. Тому батьки з дуже раннього віку залучають дітей до виконання

простягався понад селом.

посильної, а часто і непосильної роботи. Це такі роботи, як пасти корів,

коней, водити коней під час обробітку поля, працювати в жнива тощо.

Десь

з

7-8-го

року

батьки вже посилали мене

І ми, хлопчаки, не відмовлялися і виконували всі доручення. Нас

пасти коні, доручаючи бути за

не карали, але вимагали, щоб було зроблено в міру наших сил і здібностей.

старшого сусідньому хлопцеві

Я так детально згадую про минуле, бо без минулого немає майбутнього.

Андрію Задорожньому. Це була

В той час більшість жителів села були релігійними. До 30-го року в селі

і не важка робота, але для мене не

20

21

дуже вдячна. Я не вмів їздити верхи на кобилі і часто падав, забивався, а

часто зовсім шкідливі. А хлопці були різного віку - від 7-ми до 25-ти і

на другий день знову їхав на толоку. І так день у день.

навіть старші. Були і дівчата 14-15-ти років і старші. Інколи коїлись

старшими негідні вчинки. По приїзду додому вечором батьки цих хлопців

Коли виводили коней на пасовище мене саджали на кобилу (бо сам

проводили розбір цих сутичок, що виникали на пасовищі.

я не вмів вилазити) і ми разом із сусідніми хлопцями гуртом їхали верхи на

толоку. Трави на балці, що тяглися до Ситаївки, були дуже розкішні.

В робочі дні в жнива всі були у полі. Пам’ятаю, як, навіть у полі

під час жнив приходилось і ночувати. Ночі тоді були теплими і рано

У більшості їхали на випас кіньми, коли не було польових робіт та

розпочинали косовицю, кругом було чути спів птахів (чого зараз немає).

по неділях і святкових днях. Пригадується скільки було молоді - хлопців

Зернові культури, поки не спала роса, косили жатками на кінній тязі.

і дівчат, що пасли коней! Цілий день дуже весело проводили різні ігри,

Косарі із жатки скидали скошене вилами, а потім вязали в снопи, а ввечері

виїзджали в обідню пору до середнього ставка купати коней, а потім

складали в копи. Це була тяжка і виснажлива робота, але іншого способу

верталися знову на свою толоку. Ввечері гуртом поверталися верхи на

збирання хлібів не було. В кого не було жатки, косили косами, а потім

конях додому.

в’язали.

Я, не вміючи вилазити на кобилу, сідав їй на шию, коли вона

Під час жнив об’єднувались по кілька дворів. Мої батьки

паслася. Підійнявши голову вона мене викидала на себе. А інколи було,

працювали разом з д. Федором і сусідами Задорожними також з д. Павлом

що скидала на землю. А одного разу чомусь я приїхав в обідню літню пору

(братом матері), бо в жару треба було запрягати і по 4-ро коней, або по

додому. Їхав верхи на молодій лошиці. Не доїзджаючи додому на неї напав

2-є і періодично змінювати. Там же в степу і готували їжу, в більшості

опіль (ґедзь) і вона прожогом кинулась у двір, а потім із розгону в сарай.

варили галушки та інше. Пам’ятаю і сьогодні на яких ділянках землі мені

Я не встиг з неї зістрибнути і сильно вдарився об одвірок головою. Впав

приходилось ночувати. Після жнив починалась возовиця. Снопи складали

непритомний. Батьки мене схопили, почали розтирати і привели мене до

в гарбу (віз із довгими драбинами з обох боків). Накладали дуже високо,

тями. Більше я на цю лошицю верхи не сідав. Прив’язував її біля старої

щоб можна було більше перевезти. Це було небезпечно, особливо коли

кобили біло-сірої масті.

дорога порізана стічними водами, або горбаста, переїзд через балку

та інше. Часто перекидались і знову доводилося складати. Та все ж тижнів

Було ще багато різних пригод. Дуже подобалось під час перебування

за два, возовицю збіжжя закінчували, скидали в стіжки і готувались

на випасі коней грати в «зайців». Гурт хлопчиків і дівчат розподілявся на

до молотьби. Це проводилось десь в другій половині серпня. В деяких

дві частини (групи). Одна з груп була «мисливцями», а друга «зайцями».

господарів була молотарка на кінній тязі. Почергово господарі наймали

Спершу «зайці» десь відходили від пасовища і ховались в густих бур’янах,

молотарку у багатого господаря і молотили збіжжя . Бідні господарі не

ярах, ямах і навіть у посівах. А потім виходили «мисливці» і починали

могли найняти і молотили ціпами, або гармонували збіжжя котками.

шукати «зайців». Деякі знаходили, а дехто не міг знайти жодного. Хто

найбільше знаходив «зайців», той виходив переможцем. Йому давали по

Щоб одержати зерно потрібно було 20-30 робочих рук. Почергово

шматочку сала, яке на шпачках підсмажували на вогнищі, що розпалювали

молотьбу проводили по дворах, господарі об’єднувались і допомагали

з сухого бур’яну. Сірників не було. Запалювали первісним способом. Один

один одному. Десь до середини вересня або навіть раніше молотьба

з хлопців натирав паличку об паличку, а другий шукав суху землю, або

закінчувалась. Господарі приступали до осінніх робіт: сівба озимих,

пісок, аж поки вони не запалювались. У декого із старших були кресало

підготовка ґрунту (оранка), збирання різних культур - соняшнику,

і фітіль, з допомогою цього нескладного пристрою можна було добути

кукурудзи, проса та іншого. Збираючи соняшник, зрізали головку, гарбою

вогонь. Тут же дехто привчався і до куріння. Листя сухого бур’яну

відвозили додому і на тічку біля хати чи сараю вибивали насіння.

використовували як табак, використовували і дещо інше.

Особливо пам’ятаються баштани в степу. Одного року, десь 29-го

чи 30-го років минулого століття, вродили дуже рясно кавуни і дині біля

Старші хлопці примушували менших виконувати всі їхні видумки,

вівчарської балки. Дині такого розміру, що я більше таких і не бачив. Цілу

22

23

осінь звозили кавуни і дині додому, їх вистачало для всіх.

Шкільні роки.

Баштани в господарів були на одному полі, доводилося наймати разом

сторожа для охорони врожаю. Інколи в степу садили і картоплю, бо там

Та ось настав 1929 рік…НЕП, введений В. І. Леніним для відбудови

вона краще родила.

і піднесення народного господарства, відмінили. Почалась передчасна

і насильницька перебудова сільського господарства, що називалася

Восени зерно продавали - здавали на заготівельні пункти і дещо

колективізацією.

купляли з одягу, реманенту. Не дивлячись на тяжку роботу по веденню

індивідуального господарства, жили не багато. Продуктів для харчування

В цей час я вже навчався в школі. У вересні 1928 року я вступив до першого

сім’ї вистачало. А ось одягу було дуже мало. Меблі в хаті були примітивні,

класу Варварівської семирічної школи. Був сформований вперше клас

в основному, саморобні. Не було гарного взуття, шили чоботи місцеві

з дітей - жителів села Котівка. В класі були діти різного віку, народження -

чоботарі, якщо діставали хорошу шкіру і підошву.

від 1915 по 1921 роки. Прийшовши в перший клас я вже вмів трохи читати,

знав кілька віршів. Навчались у Варварівській школі два місяці. Першою

У хатах були земляні (глиняні) підлоги, які взимку застеляли

вчителькою ми були дуже задоволені. Нажаль, не пам’ятаю її ім’я.

житньою соломою, якщо була. Діти бігали по ній, гріючись, гарманували.

Через що в хаті завжди було багато пилюки. Крім цього, жінки по хатах

Потім десь в кінці жовтня нас перевели, як самостійний клас,

взимку м’яли конопляне волокно, пряли, щоб одержати нитки, а потім

в своє село. Навчалися в хаті, де нині живе Козеренко. А в цей час почалося

ткали полотно, ряднини, рядна тощо. Ткацький верстат встановлювали

будівництво типової початкової школи. Приміщення збереглося і на

в хаті, і майже кожна молода господиня вміла прясти і ткати. Це ремесло

сьогодні. Навчав у першому класі вчитель на прізвище Авраменко. Потім

в селі вже майже забуте. А 50-60 років тому майже в кожній хаті цим

в наступних класах вчителі з невідомих для нас причин часто змінювались.

займались, бо мало було фабричної тканини, килимів, доріжок. Це навіть

Десь в другому чи третьому класі недалеко від нас квартирував вчитель

не уявляється для сучасного покоління. Все необхідне сьогодні ми можемо

Івлев, де нині живе Павловець. Він перший в селі купив дедентронний

придбати в магазинах, чого не було раніше.

радіоприймач. Слухати радіоприймачі можна було через навушники.

І в нього я вперше десь зимою 30-го року почув по радіо голос диктора.

Індивідуальне господарство не всі господарі вели однаково.

Це було велике диво. Антена висовувалась дуже високо, а приймач був

Більш вмілі і працьовиті одержували кращі врожаї, мали більше тварин

маленького розміру.

в господарстві і жили краще, менш вмілі і не дуже працьовиті жили гірше.

В селі було деяке розшарування. При тих же земляних наділах були бідні,

До нього вечорами сходились жителі села і почергово через

середні і багатші. Багатші мали більше живності, одержували кращі

навушники слухали радіопередачі. Але незабаром вчителя перевели

врожаї і мали більше прибутку. Це ще залежало і від кількості робочих

в інше село і довгий час в селі радіо не було. Восени 1929 року приміщення

в сім’ї. Багатосімейні двори справлялися краще з роботою, ніж малосімейні.

школи було вже побудоване, обладнане лише одне класне приміщення,

Але і серед малосімейних були багаті господарі.

вчительська і просторий зал.

Навчальний рік в другому класі почали в новому, світлому

приміщенні що пахло свіжою фарбою. Змінились і вчителі класоводи. Був

набраний перший клас. Так в с. Котівка відкрилась початкова школа в 1929

році. Біля приміщення школи ще розміщались будівельні матеріали, ями

з вапном та інше. А потім останнє приміщення школи ще добудовували

років 5 чи 6. Це було добротне цегляне приміщення, вкрите залізним

дахом з пічним опаленням. Простояло приміщення до 1944 року, а коли

фронт наблизився до села дах фашистські загарбники розкрили і забрали

24

25

на бліндажі. Довгий час стояли стіни досить міцні і тільки десь в 1963-

дане вчителем, потім 1-2 учні відповідали за свою бригаду. Оцінка

1964 роках приміщення було відбудоване. Половину приміщення було

за знання ставилась одна на всю бригаду. Так же готували і домашнє

зайняте під класи, а другу половину під сільський клуб з великим залом.

завдання. За місцем проживання збиралися разом в одну хату і готували

Школа стала філіалом Варварівської середньої школи.

домашнє завдання, а потім за бригаду відповідав один учень. Один одному

допомагали, щоб бригада не була у відсталих.

В цьому приміщенні я і закінчив початкову школу (4 класи), а потім

навчався у Варварівській семирічній школі, яку і закінчив у 1935 році.

Учні періодично виступали у сільському клубі (хату було

переобладнано під клуб). Готували невеликі п’єси, декламували вірші,

Дещо про роки навчання в початковій та 7-річній школі. Матеріально-

співали. Деякі з учнів грали на струнних інструментах. Це дітям приносило

побутові умови в той час в роки колективізаціі були дуже тяжкими. Учні

велике задоволення та і глядачів збиралося повний клуб. В клубі інколи

були погано одягнені, ходили в зношеному взутті, не мали вдосталь їжі і

демонстрували кінофільми. Приїжджала на возі кінопередвижка з німими

всього необхідного. Книжки і зошити носили в полотняних торбах і тут же

фільмами. Щоб отримати електричний струм треба було крутити за ручку

була ручка і скляна чорнильниця, яка часто розбивалася або проливалася.

динамомашину. Крутили сильні хлопці по черзі. Вони дивились кінофільм

Тому торба та навіть і одяг часто були в чорнильних плямах і зошити

без білетів.

теж. Писали ручкою із стальним пером, яке часто ламалось або проливало

чорнило на папір, утворюючи клякси, за що дуже сварили вчителі в школі,

Щоб не втекли помічники від цієї нелегкої роботи кіномеханік

а батьки дома. Харчування ми в школі не мали. Брали з собою в торбу, що

забирав у них головні убори (шапки або картузи). Фільм повністю

в кого було. Це теж приносило незручності, бо на зошитах і підручниках

продивлялися. Розмову двох осіб кінокартини читали по тексту, який

були плями від пиріжків чи іншого.

встановлювався на екрані. На перегляд кінофільму збиралося багато

глядачів, бо це була новина в селі.

Підручників не вистачало, в більшості був один на 2-3 учнів.

Не вдосталь було і зошитів. Та все ж більшість дітей навчались добре -

Крім цього, наприкінці 20-х, на початку 30-х років проводилася

і малі й переростки. Кращих учнів в кінці півріччя і навчального року

ліквідація неписемності. Адже багато люду було неписемними.

відзначали преміями (книжки, зошити, щось з одягу або взуття, або ж

Організовувались так звані «лікбези». Збирались по хатах по 10-15 осіб і так

цукерки, печиво та інше) .

один з грамотних односельців, або вчитель школи навчав читати і писати.

Це було одним із завдань так званої культурної революції. А основним

Я вчився в молодших класах на «4», в старших на «4» і «5».

завданням було колективізувати одноосібні селянські господарства.

Пам’ятаю, як в 5-му класі я одержав премію і був дуже радий. Адже було

лише 1-2 штанів з простої тканини, та й ті інколи латані, 1-2 сорочки

Початкову чотирирічну школу я закінчив у 1932 році. За період

і поганенька верхня одежа. А в класних приміщеннях було взимку дуже

навчання змінилось до 10 вчителів. В деяких роках по 2-3 вчителі

холодно, бо груби топили соломою, бур’яном, який збирали учні. Частина

змінювались за навчальний рік. Причини цього нам були невідомі. За

дітей не закінчувала навіть початкової школи, не всі закінчили і семирічну.

окремими вчителями ми дуже жалкували, а деякі були з дуже поганою

За погану успішність і поведінку в той час багато залишали на повторний

підготовкою (навіть з семирічною освітою) не знали ні методики, ні

рік в тому ж класі і деякі з них кидали навчання.

педагогіки і не могли дати належних знань учням. Така зміна вчителів-

класоводів впливала на якість знань. Учні-переростки залишали школу,

Мій товариш, Степан Лисицький, через погані матеріальні умови

не закінчували і чотирьох класів. Дуже мало проводилось позакласних

залишив навчання в 6-му класі, як і багато інших дітей з Котової.

заходів, крім деяких виступів у клубі. Пам’ятаю десь в 30-му чи 31-му

році возили учнів на гарбах влітку в дендропарк імені Давидова. Дуже

Навчання на початку 30-х років проводили бригадним методом.

велике враження було, парк в той час був дуже доглянутим. Там вперше

Клас ділився на кілька ланок (бригад). Бригада спільно готувала завдання

я побачив мотоцикл і легкову автомашину, відкриту, без тента. Трактор

26

27

я вперше побачив в 1930 році. Переганяли його в артіль «Пролетар» на

Головним

завданням

станції

була

території нині зернового господарства. Збіглося багато дітей і дорослих,

інтродукція деревно – чагарникових порід

які були дуже вражені тим, що рухається залізна машина з великим

в умовах степу. В організації і проведенні

шумом двигуна. Це був трактор американського виробництва «Фордзон»

науково–дослідних робіт М. Л. Давидову

червоного кольору. Влітку на прицепі в нього була жатка снопов’язалка,

надавав постійну допомогу академік Г. М.

яка косила і в’язала снопи шпагатом. Це теж було для дітей диво. Адже

Висоцький.

без людських рук, все це робила машина і дуже швидко. Це були початки

У 1993 році на честь століття з часу

механізації і машинізації с-г робіт.

заснування, дендропарку надано ім’я його

засновника - М. Л. Давидова. Загальна

На світлині вище - трактор Фордзон, нижчее – Давидівський парк

площа його складає 539 гектарів. Згідно

лісорослинному районуванню територія ДСДЛ центр «Веселі Боковеньки»

відноситься до Європейської степової зони, до підзони різнотравно –

злакового степу. Клімат районну помірно – континентальний, теплий,

посушливий, з короткою малосніжною зимою і сухим літом. Ліси

відносяться до природо – заповідного фонду та таких, що виконують

науково – дослідні функції, тому рубки головного користування заборонені.

На території установи знаходиться 2 об’єкти природно – заповідного

фонду: пам’ятник садово – паркового мистецтва – парк «Веселі

Боковеньки» імені М. Л. Давидова - 109,3 гектари та ботанічний заказник

«Боковеньківська балка» площею 9,4 гектари.

Коротка довідка.

Засновником парку був Микола Львович Давидов, який створив парк по

проекту художника – пейзажиста І. В. Владиславського–Падалки. У

будівництві парку приймав участь відомий паркознавець О. Є. Регель,

консультували роботи академік Г. М. Висоцький та дендролог Є. Л. Вольф.

Лісові посадки проводились під керівництвом губернського лісничого О. О.

Яцкевича. Власник парку М. Л. Давидов працював над його створенням

на протязі 30 років. Парк був створений в ландшафтному стилі, де було

посаджено біля 250 різних видів і форм деревно–чагарникових порід по

берегах річки Боковенька на площі 109,3 гектари.

Як селекційно – дендрологічна станція існує з 1923 року. Завідуючим

станції був назначений його колишній власник - М. Л. Давидов.

28

29

Колективізація і голодомор.

Для їжі вживали багато такого, що було зовсім не їстівне, в тому числі

бур’яни, листя дерев, зерно бур’янів та інше, що, звичайно, не рятувало.

Колективізація в селі 1929 року закінчилась розпадом СОЗів

весною 1930 року. Лишилася одна невелика артіль «Пролетар».

Особливо жорстоким голод був серед жителів Варварівки. Багато

жителів села померли з голоду, особливо постраждала Марківка, Вербова

Згодом в 1930-31 роках проведено суцільну колективізацію

та інші частини села. Я в цей час навчався в 5-му класі Варварівської

добровільно-примусово. На території Варварівки і Котової утворено

семирічної школи і пам’ятаю, як багато учнів приходили з опухлими

десятки артілей, які пізніше було укрупнено. Одночасно проводилась

ногами і не могли до кінця заняття відсидіти урок. Частина учнів кидали

ліквідація куркульства - кращих господарів на селі.

навчання і йшли шукати щось їстівне. По берегах рили ріжки, збирали

на ставках черепашки, ловили ховрахів і вживали для їжі їх м’ясо. Деякі

Колективізація проводилась примусово. Не всі господарі

жителі йшли в міста і зникали на дорогах безслідно. Це була страшна

розуміли суть колективізації і не бажали йти в артілі. До таких

картина геноциду. Я вже писавв, що нашій сім’ї вдалося вижити. Також

господарів застосовувались репресивні методи. Накладали великий

це вдалось і сусідам. А недалеко від нас в сім’ї Павлових померло двоє

податок, розкуркулювали. Розкуркулення проводилось дуже жорстоко.

хлопців, у Півнів – Петро, мій ровесник, та багато інших хлопців з села

Конфісковувалось все майно господаря і його сім’ї, виганяли з власної хати

Варварівка.

і навіть відправляли на заслання. Для нас, малолітніх, це було не зрозуміло.

Як це можна відбирати в людей, які придбали своєю працею необхідні

Потерпілим від голодомору влада ніякої допомоги не надавала, хоч

засоби для життя і залишати всю сім’ю без одягу і на голодування. Так,

і було зерно на елеваторах. Дещо з відходів давав колгосп, але з колгоспу

було зроблено із сім’єю, де народилася моя дружина Катя. В 1930 році їх

все зерно вивозили в рахунок виконання плану хлібозаготівлі.

розкуркулено, як і багато інших сімей.

З наступанням жнив ситуація трохи змінилась. З’явилось зерно,

Приводом до розкуркулення були різні причини невідомі для сім’ї.

овочі і фрукти і деякі люди вмирали після голодного виснаження від

Тому в цей час більш заможні господарі намагалися щось приховати,

переїдання.

одягти на себе більше одягу, ніж потрібно, або десь сховати. По дворах

ходили бригади активістів, які шукали хто що приховав. Якщо в кого щось

Учнів посилали в поле на скошеній ниві збирати колоски

знаходили, це було приводом для розкуркулення.

з половини (в колгосп і собі). Колоски виминали і трохи зерна приносили

додому. Дуже часто приходилось в кінці літа ходити в поле збирати колоски,

Нашу сім’ю минуло це лихо, хоч батько часто говорив, що

відшукувати зернини і хоч трохи заготовити на зиму, хоч поганого зерна.

активісти комнезаму можуть в будь-який час записати в куркулі, хоч до

Голодомор так провчив людей, що вони ні з чим не розминалися, щоб хоч

колгоспу батько подав заяву своєчасно. Але це не завжди рятувало. Часто

трохи створити запаси харчування. Багато дітей залишилося сиротами

ховали вузли з одягом в снігу, а потім діти бігали по кучугурах, гралися

і таких дітей влаштовували в дитбудинки, а деяких харчували в хатах

в сніжки.

від колгоспу. До них призначали вихователів. Серед сиріт були діти

і дошкільного віку. Інколи такі будинки називали колгоспними інтернатами.

В селі в той час було тривожно, ділили жителів на бідних, куркулів

і підкуркульників. Організовували торги, де при зібранні людей продавали

Весною 1930 року с-г артілі в більшості розбіглися і лишилась

майно відібране в куркулів. Це було жахливе явище. Крім майна, відбирали

одна артіль в Котівці під назвою «Пролетар». В цій артілі було ще

всі засоби для існування, в тому числі харчові продукти, навіть овочі.

біля 3 десяток найбідніших селянських господарств. Останніх коней

і реманент, який восени усуспільнили, розібрали. Весною почали сіяти

Все в кінці кінців призвело до великого Голодомору в 1932-33

індивідуально. Також догляд за посівами і збиранням врожаю проводили

роках. Голодували дорослі і діти, багато жителів села померли з голоду.

самостійно, групуючись по кілька дворів. А восени розпочався новий

30

31

раунд колективізації, причому ще в ширших масштабах, ніж в 1929 році.

потім дітям купити хліба, який ділили на порції. Це було неймовірно

Селян примушували записуватись в артілі. Хто не хотів, накладали великі

тяжко. І лише восени 1935 року, коли повернувся батько з в’язниці, а я

податки та інше.

був у дядька Федора, стало трохи легше. Батько з мамою шили валянки,

продавали і так дещо заробляли на хліб.

Почалось знову розкуркулення та інші репресії. Час був дуже

тривожний. Багато селян кидали хати і йшли в місто працювати. Там на

У дядька Федора мені було непогано. У них завжди були продукти,

картки одержували продукти і мали зарплату, чого не мали колгоспники

а хліб купляли в крамницях, хоч були великі черги. З сіл приходили селяни

в артілях. Восени одержували мізерну кількість зерна і грошей, що

і скупляли печений хліб. Вчився я у семирічній школі добре, вже привчився

не вистачало на прогодування сім’ї, а це приводило до голоду. Праця в

до літератури, газет. А в Долинській були кращі можливості. Я завжди

артілі обліковувалась трудоднями, на які раз на рік одержували дуже

брав книги в районній бібліотеці, у вільний час читав інші книги, крім

мало. Спасало людей тільки особисте підсобне господарство, яке дуже

підручників, і це значно розширювало мій кругозір. Інколи ходив в кіно,

обмежувалось, та і на нього накладали податки грішми і натурою (м’ясо,

в піонерську кімнату, де діяли різні гуртки. Брав участь у літературному та

молоко, яйця та інше). Колгоспники не мали права тримати в дворі стільки

авіамодельному гуртках.

тварин, скільки могли виростити. Це дуже впливало на матеріальне

становище населення. Переважна більшість селян перебувала в той час

В сім’ї нас хлопців не привчили до релігії, хоч бабуся була дуже

в бідності. Не вистачало продуктів харчування, одягу, взуття.

релігійною. Вона ранком і ввечері читала молитву, била поклони, стоячи

на колінах. Інколи і нас, своїх онуків примушувала, молитися, вчити «Отче

Та ось на нашу сім’ю нагрянуло велике лихо. В 1934 році за якусь

наш», але ми не слухались, так і залишились атеїстами.

«провину» арештували батька. Незабаром влаштували в клубі колгоспу

«Нова згода» показовий суд. За вироком оголосили 7 років трудових робіт

Навчаючись у Варварівській семирічці з 1932-35 р. залишилися

в таборах за те, що в колгоспній ямі погнили буряки, а він був комірником.

добрі згадки про вчителів, які давали нам хороші знання, прищеплювали

Я, найстарший в сім’ї, став головним. А в сім’ї бабуся, мати і два менші

належні практичні навички. Зокрема добре пам’ятається вчитель

брати. В 13 років я вже взявся за косу, щоб заготовити сіно корові влітку на

математики Олексій Демянович Кузьма, вчитель української мови

зиму. Батько відбував покарання недалеко – в Дніпродзержинську. Подали

О. Баланенко та інші. Але були вчителі, які погано навчали і виховували

касацію в обласний суд. Скинули 3 чи 4 роки. Весною 1935 року батько

учнів. Як і в початкових класах, так і в семирічній школі вчителі часто

втік з табору. Та незабаром його забрали знову, хтось видав. Та восени

змінювались з невідомих причин і це негативно впливало на знання учнів.

1935 року батько повернувся з в’язниці. В цьому році я вже закінчив 7

Приміщення школи старого (дореволюційного) типу було дуже тісне,

клас і вчився у 8 класі Долинської СШ №1, яка тільки в цьому році була

погано обладнане, мало було наочних посібників, не було бібліотеки

перетворена в середню школу. Мене забрав дядько Федір після невдалого

і іншого. В селі не було жодного жителя з середньою освітою, крім нашого

вступу у Криворізький медичний технікум. Успішно я здав вступні

сусіда Івана Нестеровича Задорожнього, який навіть перед війною закінчив

екзамени, був у списку студентів, а коли приїхав на навчання 31 серпня

педагогічний інститут в Кривому Розі.

мене відрахували, як неповнолітнього. Я мав на той час 14 років, йшов

15-й. Коли закінчив би технікум, то був би неповнолітнім і не мав би права

Не дивлячись на скрутні матеріально-побутові умови життя в нашій

на працю. В 1934-35 роках сім’я наша жила у великій скруті, одержували

сім’ї, ми намагалися вчитися добре, хоч контролю над нами хлопцями

дуже мало зерна, не вистачало хліба. І мати була змушена періодично

не було (батько відсутній, мати молописьменна).

ходити пішки в Кривий Ріг, щоб купити кілька буханок хліба і принести на

плечах додому. На той час була відмінена карткова система і був вільний

Після закінчення 7 класів у 1935 році я закінчив середню школу

продаж печеного хліба, але ж і грошей не було.

№ 1 в Долинській (це був перший її випуск), брати закінчили семирічну школу

і старший через 3 роки закінчив Криворізьке медучилище. Цього не вдалося

Доводилось матері відривати щось від себе, нести на базар, щоб

зробити меншому братові Вані – почалася Велика Вітчизняна війна.

32

33

Треба сказати добрі слова про вчителів Долинської середньої

відповідають, все ж і дітей репресованих батьків карали. Багато сімей

школи (тоді вона звалась Шевченківська середня школа), які забезпечували

депортували на Північ, в Сибір та інші кліматично тяжкі райони.

учням глибокі і міцні знання і були добрим прикладом для учнів. Вони

були хорошими викладачами, мали добрі знання і вміли передати їх

Все ж мені вдалося уникнути цих покарань і зневаг. Секретар КСМ

учням. Особливо пам’ятається директор школи Петро Федорович Новіков

Василиненко О., коли я йому повідомив про батька, порадив, щоб я нікому

(вчитель географії), Леонід Петрович Любавець (класний керівник

не говорив про це. Так я і залишився в комсомолі, мене не таврували на

і вчитель української мови і літератури), завуч І. Ф. Будяк (вчитель

комсомольських зібраннях, був в лавах комсомолу і в війну.

математики), вчитель російської мови і літератури Коптаренко, вчитель

історії Базилевич та інші. Більшість нашого випуску 1938 року вступили

Після війни мені довелося в 1946 році зустрітися з нашим

до вищих навчальних закладів. Я того ж року, не дивлячись на значний

комсоргом. Він працював інструктором райкому і ми згадали цей факт.

конкурс, вступив до Дніпропетровського державного університету на

механо-математичний факультет, один з найтяжчих.

Так я і вступив до вищого навчального закладу, втаївши факт репресії мого

батька, адже діти таких батьків піддавалися репресіям, як неблагонадійні і

Юнацькі та студентські роки.

у вищі навчальні заклади їх не допускали.

1938 рік для нашої сім’ї був трагічним. В лютому, 11-го дня,

В 1938 році так само вступив і мій брат Григорій в Криворізьке

з невідомих для нас причин вночі арештували батька і з ним ще 3-х

медучилище, закінчив його в 1941-му. Мені довелось навчання перервати

односельчан. Це відбувалось в другій половині ночі з обшуком в хаті

восени 1940-го, коли Указом Президії Верховної Ради СРСР ліквідували

і дворі. Нічого не знайшовши, батька забрали «чорним вороном».

пенсії для студентів у всіх навчальних закладах. Студенти масово

залишали навчання, не маючи можливості навчатись за свій рахунок через

Це для сім’ї було великим лихом. Безвинного, за чиїмсь

тяжкі матеріальні умови батьків. Я, вже закінчивши 2 курси університету

наклепницьким доносом, взяли до в’язниці назавжди. Працював він

і, маючи достатні знання з математики і фізики був направлений

заступником голови колгоспу і комусь це не подобалось…

Дніпропетровським Облвно на педагогічну роботу, викладачем математики

і фізики в семирічну школу.

Після 3-х місячного перебування у в’язниці у м. Миколаїв, він

одержав за вироком трійки (без суду) 10 років ув’язнення і після тюрем

Я був допризовник, а нам, старшокурсникам, було видано

відправлений на північ в Мурманську область, м. Кандаракша, де працював

відстрочки до закінчення навчання - 1943 року. В повітрі пахло війною…

в таборі на лісорозробці до початку війни, а потім перевезений в ГУЛАГ –

Йшла мобілізація всіх, хто не відслужив в армії, мав відстрочки, особливо

в Комі АССР, де і помер у серпні 1942 року.

багато вчителів. Через відсутність вчителів, в школах не викладались

окремі предмети. В таку школу я і потрапив, де незадовго до цього вчителя

В 1958 році батько реабілітований, як невинний і поновлений в

математики призвали в армію. Країна готувалась до війни, а Західній

правах. Але ж людини не стало, замучений в таборах і помер з тортур і

Європі війна палала. Відчутно було, що незабаром німецький фашизм

голоду. А був мій батько доброчесною людиною, ніколи ніде не виступав

здійснить свої агресивні плани – розпочне загарбницьку війну проти

проти радянської влади, одним з перших вступив до колгоспу. Звинувачення

СРСР. В березні 1940 року закінчилась так звана Північна радянсько-

йому було фіктивне, видумане слідчими і наклепниками. Не повернулися і

фінська війна. Війна з Фінляндією показала, що наша армія недостатньо

інші односельчани, які були репресовані в ті тяжкі 1937-38 роки.

підготовлена. Командування армії в період репресій було знищено, армія

погано оснащена бойовою технікою, не мала достатньої кількості засобів

Я закінчував 10 клас і був комсомольцем. Всіх, у кого були

пересування (автомашини тощо).

репресовані батьки, виключили з комсомолу, а це десятки школярів!

Відбувалося щось незрозуміле для нас учнів. Хоч діти за батьків не

На І-ІІ курсах всіх студентів – хлопців було призвано до лав РСЧА.

34

35

Тільки починаючи з 3-го курсу, молоді люди залишались навчатись, маючи

На світлині м. Дніпропетровськ в 30-ті роки.

відстрочку до закінчення ВУЗу. Але ми відчували, що нам ліквідують

незабаром відстрочки і ми будемо призвані. Так воно й трапилось -

відстрочки у нас забрали.

Покинувши навчання, з дня на день ми чекали, що будемо

солдатами. Працюючи вчителем ОС-Губиніхської семирічної школи

Новомосковського району, я з дня на день чекав повістки призову. Як

не дивно, мене призвали лише у травні 25-го дня 1941 року, менше, як

через місяць перед війною. Після 2-х днів перебування у воєнкоматі мене

відіслали додому до особого. І я продовжував до 10 червня приймати іспити

в учнів до закінчення навчального року. Мати приїжджала мене виряджати

і забрала одежу додому, щоб мені було, як учителю, в щось більш-менш

пристойно одягтися. Не викликали мене і в послідуючі дні і я 12-го червня

1941 року приїхав у відпустку додому, а через 10 днів – 22-го червня

почалася війна. Я до 20-го липня був дома у відпустці, чекаючи виклику

з воєнкомату. А війна вже палала на території України. Не діждавшись,

я виїхав в Новомосковськ на місце роботи. Приїхавши в школу, я ще

працював до 18-го серпня 1941 року. А фашисти вже захопили, майже всю

І лише на другому курсі я став навчатися в основному на «4», а з

правобережну Україну і наблизилися до Дніпропетровська і Запоріжжя.

деяких предметів «5». Перебували в гуртожитку в новому корпусі, який на

Була оголошена в придніпровських районах загальна мобілізація чоловіків

жаль, був за містом на значній віддалі від навчального корпусу. Студенти

придатних до війська і навіть молодших, 1924 - 25 року народження.

на той час були бідніше одягнуті, стипендії в основному вистачало на

харчування і частково на деякий одяг і взуття. В кімнатах мешкало по

І я був мобілізований разом з односельцями. Приготував полотняну

4 студенти, жили дружно без ніяких конфліктів. Ділились всім, хто, що

торбу – взяв 1 пару білизни, деякий одяг, мило та інше, сподіваючись, що

мав. Інколи одержували посилки з дому. Додому приїжджали тільки на

відразу ж обмундирують. Але в цьому одязі я був до середини грудня 1941-го.

зимові і літні канікули. Студентів в той час не відривали ні на які роботи

в с-г промисловості. В університеті діяли гуртки спортивної підготовки,

Повернемось до періоду мого навчання в Дніпропетровському

фізкультури, проводились змагання та осінні кроси. Університет мав

державному університеті. На той час в Україні було всього 4 університети.

водну станцію на Дніпрі, де можна було взяти на прокат весловий човен і

І не дивлячись на значний конкурс вступників (4-5 осіб на одне місце)

поплавати в мальовничі куточки Дніпра, де впадає приток р. Самара. Мені

мені пощастило вступити до нього. Вступні екзамени тривали півмісяця

якраз і пощастило працювати в Новомосковському районі, який перетинає

(з 1-го – 15-те серпня 1938 року). Влітку після закінчення середньої

р. Самара з її мальовничими лісовими берегами, де були розміщені будинки

школи я і не готувався додатково і все ж склав чотири вступні предмети

відпочинку, піонерські табори і, навіть, військові з’єднання.

не нижче четвірок і був зарахований на механо-математичний факультет.

Це один з найважчих факультетів з складною теорією з математики і

Вільний час студенти проводили влітку в парках, лісопарках на

фізики. Викладання, в основному, велось на російській мові. Це було

берегах Дніпра, серед яких найбільш відомі ім. Чкалова та ім. Шевченка.

після україномовної школи деякою перешкодою в навчанні, особливо на

В осінньо-зимовий період відвідували музеї, яких в Дніпропетровську

першому курсі. І тому успіхи в навчанні і на сесіях були нижчими ніж в

кілька. Особливо славився історичний музей ім. Яворницького. А

середній школі.

основним місцем підготовки до сесії в студентів був читальний зал і

36

37

бібліотека з читальним залом. Харчування в столовій університету було не

піонервожатого призвали в армію. Більшість вчителів, крім завуча і

досить якісним, але поруч були прекрасні їдальні хіміко-технологічного,

директора, були віком до 23-х років. Урочисто відзначили новий 1941 рік,

металургійного, гірничого та інших інститутів. Студентські роки були

і не думали, що цей рік стане найбільш трагічним в історії нашої країни

кращими роками життя, де ми набиралися знань і життєвого досвіду,

і всього людства. Провели хороше свято 1-го травня, не чекаючи, що

культури поведінки і спілкування, дружби, колективізму. Та все ж через

через півтора місяці почнеться жорстока кровопролитна війна, яка забере

тяжкі обставини напередодні жорстокої війни прийшлося мені перервати

десятки мільйонів людських життів. З педколективу загинули директор і

навчання в університеті з листопада місяця, будучи на 3-му курсі і перейти

завуч, а також сотні жителів села.

на педагогічну роботу.

В селі взимку 1942-го переховувались деякі партизани, що

Маючи добрі знання з математики і фізики, я за короткий час освоїв

змушені були вийти з Самарського лісу через переважаючі сили ворога.

педагогічну роботу. Дещо я одержав з спостережень за викладанням вчителів

В селі фашистами були проведені розстріли жителів, що переховували

в середній школі, а потім допомогла завуч, директор з питання підготовки

партизанів. Про це мені розповів вчитель С. М. Кислий.

до уроків і схеми складання поурочних планів та планів керівника. Мені

прийшлося перед війною працювати в школі всього три чверті.

Після війни мені прийшлося побувати 2 рази в цьому селі - в 1945 і

в 1966 роках. Перший раз після демобілізації я приїздив, щоб забрати свої

Контингент учнів в школі був різноманітний за віком - у 7-му класі

речі, які залишив йдучи на війну, а другий раз в 1966-му я з допомогою

учні були молодші за мене всього на 2-3 роки, на 4-5 років в інших класах.

свідків, в тому числі вчителя С. М. Кислого, встановлював довоєнний стаж

Та всі учні вели себе стримано і більшість добре навчались. В зимовий час

педагогічної роботи в школі. Село покращало, побудовано нову школу.

деякі учні приходили ввечері до школи, де з допомогою динамомашини,

Стара школа була зруйнована. Село знаходилося в 30-ти км від Дніпра.

яку крутили вручну, одержуючи електроосвітлення, демонстрували

На жаль, мені не прийшлося побувати в селі у ці роки, хоч я і думав відвідати

діафільми. Таким було на той час технічне оснащення шкіл. Вечером

його. Адже я вперше тут почав свою педагогічну роботу, якій присвятив

навчання при гасових лампах.

все життя. Хоч я працював в школі всього 9 місяців, але в пам’яті ці перші

Колектив вчителів був невеликий. Вже в лютому 1941-го

кроки трудової діяльності залишилися назавжди. Мені пощастило навіть

На світлині – вхід в парк ім. Чкалова

приїхати додому у відпустку, де мене застала трагічна звістка – почалася

Велика Вітчизняна війна.

38

39

Війна 1941 – 1945 років.

Окремі гинули, навіть не дійшовши лінії фронту внаслідок бомбардування

фашистською авіацією, обстрілів з артилерії та з інших причин.

Вночі 22 червня 1941 року німецько-фашистські загарбники

віроломно напали на нашу країну СРСР, почалися воєнні дії від Чорного

Село опустіло, в більшості залишились жінки та діти, які виконували

до Баренцевого морів. На нашу країну напала найбільш навчена, найбільш

роботу дорослих. Адже незабаром почалися жнива і доводилося збирати

озброєна армія світу, яка вже захопила майже всю Західну Європу.

врожай майже вручну, бо навіть, частину коней, автомашин (була одна на

Фашисти ставили своєю метою за короткий період разгромити Червону

колгосп), трактори були теж направлені на оснащення армії.

Армію, загарбати територію СРСР до Уралу, перетворити радянській

народ в рабів, а значну частину фізично знищити та інші цілі.

Та незабаром, коли фронт наблизився до області почалася

евакуація колгоспної техніки і тваринницьких ферм за Дніпро, а потім і за

Це була найбільш жорстока, найбільш кровопролитна війна

межі України. Споряджувались бригади з чоловіків старшого віку і жінок,

в історії людства. Наша армія не була відмобілізована, хоч відчувалось,

і вони гнали корів, волів, овець, навіть свиней до р. Дніпро на переправу,

що війна незабаром повинна початись, адже фашисти концентрували свої

а потім далі на Схід, щоб не дісталось загарбникам. Деякі жителі,

війська біля наших кордонів.

працівники сільради, установ райцентру, вчителі теж евакуйовувались

на схід: на Урал, в Сибір, Казахстан, бо незабаром 7-8-го серпня ворог

По радіо весь час лунала пісня:

окупував наш район, де увів жорстокий «порядок», за порушення якого

Если завтра война,

– розстріл. Страх перетворив жителів в рабів. Незабаром молодь почали

Если завтра в поход,

ловити і вивозити до Німеччини на каторжні роботи. Частина з них там

Будь сегодня к

загинула або залишилась, не повернувшись додому.

Походу готов і т.д.

Майже місяць я був дома після початку війни. Не діждавшись

В містах і селах з перших днів війни розпочалась мобілізація всіх

виклику з Новомосковського воєнкомату я вирішив їхати до місця моєї

чоловіків здатних до військової служби, віком від 50 до 18 років.

роботи. І здається 20-го липня 1941 року я, попрощавшись з рідними,

виїхав в Долинську на підводі і через день в ніч з 21-го на 22-ге липня

Пригадую, як в перші ж дні війни йшла відправка до армії

поїздом Долинська – Дніпропетровськ я відправився в Дніпропетровськ.

жителів нашого села. Біля сільської ради за викликом збиралися

Перед цим я був у дядька Федора. Звичайно не знав і не уявляв, яка доля

військовозобов’язані. З ними приходили жінки, діти і жителі села.

мене спіткає на війні, не знав, що зустрінусь з рідними лише через 5 років,

Люди були дуже збуджені, засмучені. Адже всі знали, що вони востаннє

з них 4 роки не мав ніякого зв’язку. До речі, поїзд пасажирський, яким

бачать своїх рідних, діти -батьків, жінки - чоловіків, сестри - братів.

я втікав, був останнім. На другий день фашистські літаки розбомбили

Йдуть захищати Батьківщину, але ж війна без людських жертв не буває,

ст. Долинську і рух поїздів майже припинився, залізничні колії було

а особливо сучасна. І дійсно більшість мобілізованих не повернулись до

зруйновано, багато будівель розвалено.

своїх домівок, до рідних. Вони згоріли в полум’ї війни. Ще й сьогодні їх

оплакують.

Коли почалась війна радянським людям здавалось, що вона

триватиме кілька місяців, що ворог буде вщент розбитий, що наша армія

Так сталось і з батьком моєї дружини Каті – Павлом Диментійовичем

сильніша за лютого ворога і т.д. Про це весь час писалось в газетах,

Ільченко. Коли його мобілізували, як колишнього будьонівця він сказав:

говорилось у виступах керівників по радіо. Та трапилось не так як

«Я йду на м’ясо». Так мені розповідала дружина. І дійсно в перші місяці

говорилось. Війна затяглася на чотири роки. Країна напружували всі сили,

війни він загинув, як і багато інших односельчан.

піднято весь радянський народ на боротьбу з сильним і жорстоким ворогом.

Принесено в жертву війни мільйони, десятки мільйонів людських життів,

величезне горе і страждання в кожну сім’ю, незчислені матеріальні збитки,

40

41

руйнацію багатьох тисяч міст і сіл. Було скалічено долі ще сотень мільйонів

нашого села було 30-40 км.

людей. Й сьогодні відчутні наслідки тої жахливої, кровопролитної війни

після 60-ти років від її початку. А в пам’яті все пригадується, ніби це було

Вночі вже було чути гул війни і заграва в небі. Війна несла смерть

зовсім не так давно…

і страждання сотні мільйонів людей, гинули молоді воїни. А причин

розпалювання війни було багато.

Я прибув в село в школу, здається, 23-го липня. Перед цим за кілька

днів я велосипедом їздив на Криворіжжя до брата Гриші. Він у червні (вже

Коли почались бої за м. Дніпропетровськ (найбільш індустріальний

після початку війни) одержав диплом про закінчення медичного училища

центр України) в правобережних районах області була об’явлена тотальна

і був направлений працювати в медпункт на одну з шахт Жовтневого

мобілізація військовозобов’язаних і молоді, що незабаром стане призовного

руднику. А незабаром перед 2 липня він приїхав додому. І я розпрощавшись

віку. Довідався я про це вранці, так як квартирував біля сільради. Майже

на довгі роки з братами Гришею і Іваном, виїхав в Долинську. І не думалося,

цілий день проводився збір чоловіків і молоді. До сільради зайшли жінки

що востаннє бачу брата Ваню.

і діти, рідні мобілізованих, попрощатися з тим, кого виряджають востаннє

- великий галас, крик, плач до самого вечора. До мене підійшла вчителька

Він був тяжко поранений від шальної міни, що була кинута з лінії

російської мови (яка всього за день прибула до місця роботи) Купісовська

фронту нашими солдатами і помер в квітні 1944 р. Так більше і не побачив

(забув ініціали). Вона трохи старша за мене, попрощалась, заплакала

його. Він переніс великі муки, будучи тяжко пораненим в хребет, руки

і побажала повернутись з війни живим і здоровим. Можливо її побажання

і ноги. Говорив, що я повернуся додому. І віщування його справдилось.

і збулися. Не знаю, як склалась її доля. Вона із Запорізької області. А

Перенесши величезні страждання і муки з війни, я повернувся навіть

вчитель з яким я дружив (старший за мене) не був мобілізований, бо в

неушкоджений, а його вже немає... Та про це я ще напишу пізніше.

нього на одній руці 3 пальці відрізано, евакуювався на схід разом з

колгоспними фермами. Після війни я з ними 2 рази зустрічався і він мені

В селі, куди я прибув (а село звалося Хутір Губиниха, хоч і було

розповів, що діялось в селі під час окупації. Його двоюрідний брат, який

велике) вже мобілізували військовозобов’язаних, крім деяких. Евакуація

був завучем загинув на війні, а жінку в гестапо розстріляли після знущань,

ще не розпочиналася. В селі вже було багато незнайомих громадян (жінки,

за те що переховувала партизана, свого брата (хтось її видав). Двоє малих

чоловіки і діти) із Західних областей (Вінницької, Житомирської) і навіть

дітей, що лишались, виростила і виховала бабуся. Так трагічно склалася

Кіровоградської, де вже була окупація ворожими військами. Та незабаром

доля сім’ї Кислих. А це не поодинокий випадок в селі. В центрі села

і звідти їм прийшлося виїздити на Схід. Війна наближалась до Дніпра. І це

є братська могила, де заховані розстріляні активісти і партизани. Деяких

відчувалось по напливу біженців, евакуйованих та іншому.

з них я особисто знав. Вічна їм пам’ять. Вернувся з війни і мій ровесник,

що був піонервожатим і призваний в армію в лютому 1941 року.

В колгоспі йшли жнива, на яких працювали переважно жінки та

евакуйовані. Косили жатками посіви, в’язали в снопи і складали в копи.

А тепер знову повернемося до серпня 1941-го. Загальна мобілізація

Комбайни і трактори готували до евакуації на Схід. Через деякий час

в Правобережних районах Дніпропетровської обл. проходила 18-19-го

багато скошеного і нескошеного прийшлося палити, щоб не дісталося

серпня. Стояла тиха і жарка погода. В ніч на 19-те мобілізовані, яких

загарбникам. Але й людям, що залишились треба щось їсти. Тому перед

випровадили з села, вийшли в напрямку на Новомосковськ до воєнкомату.

окупацією брали снопи і дома молотили ціпами, бичами, щоб хоч трохи

Відстань 18 км.

запастися зерном на зиму, бо ворог рвався за Дніпро. Я майже кожний

день виходив в степ до працюючих з інформацією про становище на

Попередню ніч я майже не спав, бо патрулювали по вулицях

фронтах по газетних матеріалах. Дещо готували до нового навчального

і фермах в складі винищувальних загонів, вже було багато випадків, де

року. Думалось, що за Дніпро фашистів не пустять. Але не так сталося, як

робили підпали і інші диверсії закинуті за лінію фронту фашистські

гадалося. У зведенні було сказано про Білоцерківський напрям, а німець

лазутчики диверсанти. Озброєння в нас було дуже слабке, але патрулювали.

був вже під Кривим Рогом, а незабаром і під Дніпропетровськом. А це до

Майже під ранок мобілізовані прибули до райвоєнкомату. А там вже було

42

43

сила-силенна народу. Двір райвоєнкомату дуже великий, але і він не міг

по оселедцю і по півцеглини хліба. Це в поході викликало до великої

вмістити всіх. Багато військовозобов’язаних були з Дніпропетровська

жаги до води. На ранок прийшли на ст. Синельниково. Кілька годин

і інших правобережних міст області. З невеликим запасом продуктів ми

перепочили в степу на полі в копицях соломи. Далі рухались вдень і, як

там перебували 3 дні. Харчі з сумок закінчились за день-два, а останні

виявилося, прийшли до селища Підгороднє, що знаходилось за 15 км

дні голодні. Навіть деякі жінки з села приїжджали підводами і дещо

від Дніпропетровська. Ми опинилися недалеко від фронту, бо фашисти

привозили з харчу. Там я і зустрів двоюрідного брата мого батька –

вже взяли Дніпропетровськ і рвалися через Дніпро, готуючи плацдарм

Москальця Григорія, який в іншій групі рухався на Схід, мобілізований

в Нижньо-Дніпровську, на лівому березі Дніпра. Видно було, як горіли

в Долинському районі. З війни він не повернувся. Йшов він напівголодний

(сильно диміли) нафтові сховища на лівому березі р. Дніпра.

і я з ним з’їв свої останні харчі.

Через Підгороднє безперервно йшли в напрямі на Новомосковськ

Мимо воєнкомату (а це була центральна дорога на Північ-Схід)

чоловіки і жінки, навіть діти. Селище було заповнене військовими, обозом

безперервно йшли колони мобілізованих з правобережної України.

і військовою технікою.

В нічний час на заході видно величні заграви, світіння ракетних

Стояла тиха сонячна погода. Чути було навіть постріли з гармат

вогників, гул, вибухи – йшла битва за Дніпропетровськ, який був на

та інше. А в другій половині дня на селище налетіло кілька фашистських

відстані 30 км. Цілий день викликають мобілізованих. Формують команди

літаків. З невеликої висоти вони почали скидати бомби. Зчинилось щось

і направляють на схід за Самару, де розташовані в лісах військові частини.

неймовірне, крики, іржання коней, палаючі хати, перекинуті вози і трупи

Всі йдуть в одному напрямі. Добре, що не налітали ворожі літаки на таке

людей (що я побачив вперше). Ми під час бомбардування знаходились

скопище народу.

у садках, кущах. Не було ніяких засобів укриття, навіть ям, окопів. Але

якось пронесло, ніхто з нашої групи новобранців не потерпів.

В кінець 3-го дня нарешті викликали і мене. Формують батальйон.

Всі хлопці молоді 1919-1923 років народження. І в ніч на 22-ге серпня

Я так детально описую, бо це було перше зіткнення з війною і її

виходимо на схід за р. Самара, с. Пісчанка і далі. Ранком прибуваємо на ст.

наслідками. Коли все втихомирилось, нас вишикували і видали лопати

Роздори, цілий день йде стрижка, перегрупування, дали трохи хліба і ще

з точеними держаками, тупоносі. Поки що не сказали, що будемо робити.

дещо. Хлопці молоді жартують, сміються і не відчувають, що їх готують

Перед цим видали гарячу їжу – затирку в якісь примітивні котелки. На

на війну, на смерть. Про обмундирування щось не згадують.

вечір повели за селище км за 5, де вже були такі, як ми. Ми побачили,

що копають широкий рів. І як нам сказали – це протитанковий рів і його

На мені були хороші хромові модельні туфлі, пара білизни, сорочка,

треба якнайшвидше викопати, щоб затримати фашистські танки, які

штани і бушлат ватний, який я купив, як мене перший раз виряджали

рвуться через р. Дніпро. Виявилось, що на будівництві рову були не тільки

в армію. До речі, він мене і спас від простуди. Якби в мене не було такого

чоловіки, а і жінки, дівчата, студенти та інші. Він тягнувся на дуже велику

одягу, я б осінньо-зимовий період не витримав. Як мерзли хлопці, які

довжину (кілька кілометрів). Мав він ширину 7 м, глибина повинна бути

мали більш літній одяг! Так нас аж до середини грудня 1941 року не

з однієї сторони (до фронту) 4 м, а потім по похилій площині до поверхні

обмундировували, нічого не дали з одягу і взуття, головного зимового

землі. Це була тяжка, виснажлива робота. Тим більше, що підборних лопат

убору. А зима з 1941-го на 42-й була надзвичайно сувора, багатосніжна.

не було, а саперні лопати не досить зручні для копання (тупі). 4 м глибини

Та про злигодні і поневіряння пізніше напишу.

закопувались, тим важче було викидати. В мене на руках вже на другий

день з’явились пухирі на долонях, які лопались, і взяти держак лопати

Так нас тримали на ст. Роздори Синельниківського р-ну 2

в руки було незвичайно боляче. Та на це не звертав ніхто ніякої уваги.

доби, ночували в класних приміщеннях якоїсь школи. Потім під вечір

Кожному відводилось 2 м рову. І тому хто сильніший вкопувались глибше,

вишикувались в колону, і з наступом темноти вирушили в похід. Як

а слабіші були вгорі, створювалась незвичайна картина.

виявилось, ми йдемо на південь до лінії фронту. В сухий пайок видали

44

45

Харчування було дуже погане – галушки, або куліш і кусок хліба. Ночувати

з яких причин вона опинилася дома, хоч повинна, як медичний працівник,

водили в село. Ніякого одягу і взуття не видавали. Всі були у своєму одязі

бути мобілізована.

і взутті, що часто рвалось, а взуття розвалювалось і копали на босу ногу.

На ранок нас вивели в степ, намітили (серед поля якогось села за

Так ми під Підгороднім працювали кілька днів, а було чути,

Царичанкою) лінію, і ми почали копати протитанковий рів. Копали ми 2

що фронт недалеко. Та і вдень налітали літаки-розвідники, або як їх

дні, а на третій в післяобідню пору раптом команда – припинити роботу,

звали «Рама».

забрати свої сумки, де ми мешкали в селі і через годину вирушили в похід

на північний схід. На ранок прийшли в с. Ряски (якщо не помиляюсь)

Та ось на 4 чи 5-й день десь перед вечором почули свист якогось

і після сніданку вийшли за село кілька кілометрів і зупинились біля р.

предмету в повітрі, та незабаром побачили вибух. Через хвилину-дві –

Орелька, де вже йшла робота по спорудженню протитанкового рову, який

другий снаряд потрапив прямо в рів, де копали, що з кількасот метрів від

копали понад течії річки. Були дуже мальовничі береги, а далі долина

нас. Була дана команда вийти з рову і розсипатись по полю. Та після кількох

з трав’янистою рослинністю і лісом вдалині. Не вірилось, що недалеко

вибухів, обстріл припинився. Очевидно, розвідники-літаки виявили це

від мальовничої річки йде безпощадна боротьба з лютим ворогом, який

будівництво і з далекобійної артилерії за їх корегуванням нас обстріляли.

вдерся на нашу землю.

Після зібрались, зайшли в селище за сумками і було дано команду

Мабуть з тиждень ми копали рів в долинці р. Орелька. Як я вже

рухатися в Царичанський р-н, це на Північний Захід від цього місця.

писав, харчування було дуже погане, а робота землекопа дуже тяжка.

Не закінчивши копання в повний профіль знову команда – зібратися

І я мав можливість зайти вночі в село, де я працював і хоч трохи

і виходити з цього місця. А таких, крім нашого батальйону, було досить

взяти харчів, хоч хліба. Хазяйка дуже здивувалась, звідки я взявся. А село

багато. Але з кожним переходом їх зменшувалось чи через втому, чи через

було за 15-18 км від того місця, де ми копали протитанковий рів.

хвороби, а може дехто і навмисно відставав не витримавши каторжної

роботи. Не стало і мого товариша з Новомосковська. Почав я працювати

Пішов я з с. Підгороднього на Спаське, де мене кілька разів

з іншим товаришем (ім’я на жаль я забув) і так, майже, до кінця будівельних

зупиняли патрулі, бо село було заповнене військом.

робіт.

Все ж на ранок добрався до квартири, де я залишив свої речі.

Розміщались ми в селах по хатах, але в більшості приходилось

Костюм я купив весною і дуже жалкував, що залишив. Мені було дуже

ночувати в пустих сараях, стайнях і навіть в бувших церквах.

скрутно цілу осінь бути в одній сорочці. А після повернення з війни, коли

я у вересні 1946 р. поїхав за своїми речами, костюм зносили, документи

На цей раз наш батальйон вирушив в напрямку Полтавської

спалили. Тільки лишився чемодан, 2 сорочки і ще дещо. Чемодан ще

області через Нехворищенський р-н, потім знову Дніпропетровська

і на сьогодні зберігся десь у брата Гриші. Не знаю і на сьогодні, чому

область Перещепенський р-н, де переночувавши, вирушили на Північний

я, відправляючись до місця роботи в с. Х-Губному, взяв із собою новий

Схід і десь зупинились біля с. В’язки (якщо не помиляюсь) біля Вербки.

костюм і туфлі, хоча добре знав, що через певний час буду мобілізований

Пам’ятаю, що перед нами був широкий луг, у верхній частині простягалася

на війну. І пощастило мені знову побувати в цьому селі через 5 років.

залізнична колія, але руху по ній не було. За насипом і було розмічено

лінію протитанкового рову, який ми і почали копати. Справа і зліва було

Та повернемось до моїх поневірянь в перші місяці після мобілізації.

багато будівельників різних категорій: студенти, колгоспники, робітники

Кілька годин я пробув в селі і на ранок вирушив до місця знаходження

та інші. Вже стояла глибока осінь, почалися дощі, хмарне небо. Ніби

будбатальйону в Царичанський р-н, не знаючи дороги, йшов цілий день

нічого страшного не віщувало. Та ось одного разу в обідню перерву десь

і навечір добрався до місця розташування батальйону. По дорозі в одному

із-за лісосмуги виринув німецький літак-штурмовик «Юнкерс» і на малій

з сіл зустрів дівчину, що працювала фельдшером в нашому селі. Невідомо,

висоті почав обстрілювати садки, жителів, де ми обідали. Летів так низько,

46

47

що було чітко видно хрести на бортах і свастику. Під час кулеметного

рухатися в напрямку м. Ізюм до р. Сіверський Донець. Перейшовши річку,

обстрілу загинув один чоловік і кілька поранено. Негайно пролунала

ми повинні рухатись до м. Куп’янська, де повинно бути місце збору.

команда – збиратися і виходити в дорогу. А в цей час на протилежному

бугрі з’явились німецькі танкетки, які почали обстріл. Звідки вони

Йшли цілими днями осінні дощі. Дороги перетворилися в суцільне

могли взятися, коли ми були за десятки км від фронту? Мабуть, що десь

месиво. Відходили військові частини, мирні жителі і всі, хто працював на

була прорвана лінія фронту. Але ми встигли вийти за лісосмугу, а потім

спорудженні оборонних ліній.

зайти в болота. Незабаром почало темніти і ми відірвалися від німецької

моторизованої частини. Йшли цілу ніч, йшли вдень і в якомусь селі на

Пам’ятаю, проходили через районний ценр Олександрівка, йшов

околиці перепочили, зголоднілі, втомлені на марші засинали. Видали по

безперервний дощ. І тут я втратив свого товариша. Він перейшов на другу

кілька сухарів. Йшли кілька днів. Дорогами гнали худобу на схід, багато

сторону вулиці і в людському потоці загубився з моїх очей. Та і ввесь

йшло людей, тікаючи від фашистів. Обіч доріг валялись трупи дохлих

стройбат «розчинився» поміж людьми, що відходили від лінії фронту

тварин.

на Схід.

Коли вияснилось небо, зразу ж з’явився німецький літак-розвідник

З цього часу і почалися мої поневіряння. Ніхто з відступаючих не

«Рама». А це віщувало лихо – наліт бомбардувальників. Тому приходилось

забезпечувався хоч якими-небудь харчами. Харчувалися тим, що давали

відхилятись від центральних доріг, йти польовими дорогами. Нарешті ми

нам жителі сіл, де ми зупинялись. Так вийшло, що з цього людського

прийшли в Сахновщанський р-н Харківської області, де й почали будувати

потоку вирвалась нас група в кілька чоловік і після деякого припинення

оборонну лінію. В 4-х районах копали протитанковий рів і жодного з них

дощу ми почали рухатись самостійно від села до села в напрямі до П.Донця

не закінчили, бо фронт невпинно просувався на схід.

(притока Дона). В колгоспах вже були евакуйовані ферми та інше. Жителі,

в яких ми зупинялись на ночівлю, ділились з нами харчами, що в кого було.

Робота по будівництву оборонної лінії була значно легшою, хоч і

тут було багато земляних робіт. Копали ходи сполучення, вогневі точки і

І ось в одному з сіл, що називалось Очеретне, ми зупинилися на

навіть обладнували бліндажі. Все це повинно бути використано щоб дати

ночівлю. І випадково дізналися, що тут є жінки, що евакуйовували худобу

відсіч наступаючому ворогові. Кілька днів з раннього ранку до пізньої ночі

з Кіровоградської області. І, як виявилось, жінка з с. Варварівки повертається

в степу на околиці якогось села (не пам’ятаю) працювали на спорудженні

додому і з нею два хлопці-підлітки, а прізвище її Сторчеус. Я і зупинився

оборонних споруд тисячі людей і майже закінчили.

в неї на ночівлю. А мешкала вона у пустій хаті в колгоспному дворі. Вона

мені розповіла і про інших земляків, які там відправили худобу на Схід

Потім нас перемістили десь під м. Лозова Харківської області.

і повертаються до р. Дніпра додому, а там територія була вже окупована. На

Кілометрів за 10 від Лозової с. Іванівка. На околиці цього села будувалась

жаль, не вдалося мені після повернення дізнатися, як же вона повернулась

оборонна лінія. Коли ми прийшли, там вже кипіла робота по спорудженню

до Варварівки.

оборони. Завдання дане нашому батальйону – копати вогневі точки

і ями для бліндажів. Ночували в селі по сараях. Кілька днів напружено

Дійшовши до м. Ізюм, я на залізничній платформі поїзда, який йшов

працювали. Вже почалися осінні дощі. Було це в середині жовтня.

через міст на лівий берег до ст. Світлогорськ перебрався за р. С.Донець.

І ось одного дня під вечір стало чути великий гул, вибухи. Незабаром

В місті Ізюм в цей час був страшний хаос. В ідальнях був вільний

з’явились і наші солдати. Нам була дана команда припинити роботу і

доступ без плати. Після кількох днів, я нарешті поїв гарячої їжі. В місті на

відходити на с. Лозову та незабаром почався обстріл. Снаряди рвались

вулицях велика кількість людей: цивільні і військові, всі збуджені. Адже

перед нами. Зібравши свої нехитрі речі, ми швидко почали відходити, а

наближався фронт. Харків був вже захоплений фашистами. Відчувалося

гул і вибухи посилювалися. Та наступив вечір і осіння темнота. Завдяки

наближення фронту, і велика кількість населення рухались на схід,

цьому нам вдалося відійти без втрат за Лозову. А далі була дана команда –

а погода вже була не теплою. Прибувши в Святогорськ, я разом з кількома

48

49

стройбатівцями звернулись до коменданта станції. І нам була дана вказівка

в північно-східній частині Луганської області розміщені дуже рідко. Навіть

рухатись на Схід до Старобільська і видали довідку, за якою ми по шляху

ніде переночувати і часто приходилось зупинятися в стайнях, в польових

слідування у відповідних установах повинні забезпечуватись продуктами.

таборах.

Та на жаль, мало де нам допомагали, бо колгоспи були евакуйовані.

Харчувалися в основному в жителів, де ночували, дещо добували в процесі

Проходимо районний центр Євнух. Це велике, мало влаштоване

слідування. Багато тварин при евакуації було залишено по дорогах і вони

село, а від нього за 50 км Біловодськ, що розмістився на рівнищі з

вільно паслися в посівах кукурудзи, соняшників, нескошених зернових

будівлями райцентру, більш значними, ніж в попередньому райцентрі.

культур тощо. Їх можна було легко впіймати і використати для харчування.

Дороги ґрунтові, розбиті і розмоклі від осінніх дощів, а люди промоклі

Готували м’ясо примітивно на вогні, який розводили десь у вибалку, щоб

втомлені все рухаються на схід.

погрітись і підсмажити м’ясо. Кожного дня йшли на схід від села до 30 км.

Переночувавши у якомусь селі, ранком знову в дорогу. А холода наступали.

Біля місцевого воєнкому величезний натовп чоловіків. Прибувають

Одягнуті у свій одяг, взуття. А все це в процесі роботи і ходьби зносилося

все нові і нові групи пішоходів з Донбасу, з Харківщини та мабуть усієї

і дехто був напіводягнений. Я вже писав, що мав з одягу бушлат, який мене

правобережної України.

і рятував, а взуття - туфлі, що вже не витримували осіннього багна, на

голові легенька кепка, що для наступаючої зими зовсім непридатна.

Тут з’явились і військові. З прибулих формують батальйони, роти,

взводи. Дня 2 ми перебували в Біловодську і звідси вийшли на м. Мілове,

В кінці жовтня ми прибули в м. Старобільск, яке розташоване

що на межі з Ростовською областю. Відстань 100 км до м. Мілове мало

в степовій частині Луганської області (бувшої Ворошиловградської). Тут

більш-менш пристойний вигляд. Та і дорога до нього була хоч в осінню

вже було багато евакуйованих чоловіків з Донбасу. Наспіх формували

негоду трохи кращою за попередні. Рухаємось більш організовано хоч не

окремі з’єднання і направляли в напрямі на м. Біловодськ (районний центр

строєм, але дотримуємось тих військових одиниць, що були сформовані

в східній окраїні Луганської області). Шляхи завантажені людьми, що

в Біловодську. Одержуємо деякі продуктові пайки. Та крім того,

рухались на Схід. Села в цій частині області дуже віддалені одне від одного,

підхарчовуємось в жителів, де зупиняємось на ночівлю. Вільності руху

кругом безкраї степи, дороги грунтові, а йдуть великі дощі. Рухатись стає

вже немає, як було до цього. Все під команду призначених командирів,

все тяжче, з харчуванням стає все гірше. Села дуже віддалені, а людей

старих військових. Визначається маршрут і відстань, яку треба пройти

рухається все більше.

за день, не допускається ніяких передишок. Адже ми резерв і фронт жде

нового поповнення. Наступають холоди - листопад місяць, а частина людей

І в цьому потоці людей різного віку тяжко збагнути, які страждання,

напівроздягнуті, в літньому одязі. Йдемо степами Ростовської області ст.

злигодні переносять вони, рухаючись у невідомість. Злочинний задум

Чорткове. І раптом наліт німецької авіації, який розбомбив станцію. Ми

однієї чи кількох осіб підняв на ноги сотні мільйонів людей і кинув їх

були на певній відстані, що нас і зберегло. Але переходячи станцію, деякі

в пекло війни, де муки і смерть, голод і холод, страх і почуття безсилля

чоловіки, знайшли цистерну з спиртом, яка протікала після бомбування

змінити свою долю, зникнути з життя невідомо де. І коли ж цьому

і скуштували його, одержали отруєння, тому що спирт був технічний.

стражданню буде кінець? Все ж думаєш, що рано чи пізно кінець війні

Десь більше 10 чоловік було залишено в населеному пункті. Доля їх нам

буде. Невже частина з цих людей після величезних страждань діждеться

невідома.

перемоги над заклятим ворогом?

Проходячи Ростовську область, одного разу наш батальйон

І часто виникає думка, що ти можеш зникнути назавжди невідомо де,

зупинився на ночівлю на території знаменитого радгоспу «Гігант», про

а рідні і друзі ніколи не дізнаються. З рідними вже кілька місяців я не маю

який я знав ще з підручника географії. Це було високомеханізоване на той

зв’язку і це продовжувалось чотири роки.

час господарство, що вирощувало для країни десятки тисяч тонн зерна,

тисячі голів худоби і свиней та іншу сільськогосподарську продукцію.

Та повернемось до попереднього. Як я вже писав, населенні пункти

Мені випало зупинитись в киргизькій сім’ї, а в радгоспі працювали багато

50

51

людей різних націй. Приходилося виконувати всі їхні звичаї. Перед їжею

в запасі був кусок хліба, який вже замерзав, бо цілий день в поході на

всі мили руки в одній мисці, потім сідали на підлозі чимсь застеленою

холоді. І ось ми наближаємось до р. Волги. Пам’ятаю останнє село на березі

і з однієї миски брали руками кусочки вареного м’яса, а бульйоном

р. Волги, в якому ми заночували. Звалось село Лопухівка. Я попав один на

запивали з чашок, потім пили киргизький зелений чай. В квартирі були

ночівлю. В господарів були учні. Я ще їм допомагав готуватись до уроків

і якісь тварини, а на вулиці прийшлося побачити і верблюда. Киргизи

з математики. Здається тут після багатомісячного переходу я скупався

говорили на своїй мові, а до мене зверталися на ламаній російській.

в маленькій дерев’яній бані, що була у дворі. А на ранок в похід через

Волгу, яка в нижній течії розливається рукавами шириною понад 10 км.

Десятки кілометрів йшли по цілині, що було значно легше рухатися

Морози були ще невеликі і течія міцно не замерзла. Але ні на один день

в осінню погоду, але вже наступали холода з вітром.

нас не затримують. Ми йдемо на військову підготовку в запасний полк,

щоб потім поповнити якусь військову частину фронту. І ось нас зводять

Одного разу зупинились на ночівлю в Ново-стрілецькому конзаводі. Коней

на лід ріки, який тріщить і прогинається, через лід видно прозору воду

вже не було - пішли в кавалерію. Стояли десятки пустих стаєнь, критих

бездоння. Дистанція пішоходів метрів до 10 один від одного, рухатися тихо

листовим залізом. Цей кінзавод має довгу історію. Він постачав кіньми

без ударів ногами. Якби були доски або лижі, було б менш небезпечно.

і царську сім’ю Росії.

Було дуже страшно, щоб не провалитись, рятувати ніхто не буде, бо лід

кусочками змерзся і пролом - це вірна загибель. Як сьогодні пам’ятаю,

Рухаючись до р. Дон в більшості зупинялись в станицях.

як форсували цю стихію. Нарешті дійшли до якогось острова вкритого

Напередодні переходу через р. Дон заночували в станиці Баски, а на

деревами, а далі знову течією річки з таким же льодовим покривом. Йдемо

другий день ранком переходили тихий Дон через дерев’яний міст

в такій дистанції і нарешті на вечір дісталися до лівого берега Волги.

в станиці Вешенській, де жив знаменитий письменник М. Шолохов.

Говорили, що попереду йшов провідник з місцевих жителів і ввесь час

Вулиця простяглася мимо його подвір’я і хороший будинок, сарай, ще

періодично перевіряв сокиркою міцність льоду.

дещо криті бляхою. В 1942 році, коли фашисти рвались до Волги під час

нальоту авіації, одна з бомб впала на його подвір’я, в якому і загинула мати,

І так ми пройшли за Волгу на лівий берег в Биховський район

а М. Шолохов був на фронті. Після війни в 50-х роках М. Шолохов

м. Биково, розміщене північніше м. Сталінграду понад 100 км. Розмістився

побудував в ст. Вешенська добротний двоповерховий будинок. Після

в-й запасний полк в приміщенні технікуму. Навколо снігова рівнина.

смерті, здається в 1984-му, він похований на своєму подвір’ї.

Почалася справжня зима, яка в 1941 р. була дуже суворою. Це було

на початку грудня 1941 р.

Дон – мальовнича ріка, особливо влітку. Береги ріки зеленіють в

лісових заростях, а Дон тихо несе свої води в Азовське море.

Нас переодягли в ношену-переношену військову форму, в якій

було дуже холодно. Нашу одежу десь забрали. І так я почав навчатися

Перейшовши Дон, нам прийшлося долати значну відстань до

в мінометному батальйоні. Кожного дня з ранку до вечора навчання.

р. Волги. Перетнули залізницю на ст. Арчеда, яка тяглася до Сталінграду.

Теоретичні в приміщенні, а в більшості на полігоні. Вивчали гвинтівку,

Потім пройшли м. Фролов. На притоці р. Дон, Чир побачили незвичайну

прийоми штикового бою, матеріальну частину мінометів 50 мм, 82 мм

картину. Тисячі жінок і дівчат копали протитанковий рів. Це нас дуже

і 120 мм, прилади для прицілювання, проводились і політінформації.

здивувало, адже фронт був на відстані до 300 км. Нібито хто знав, що

в 1942 в цих місцях фашисти будуть рватися до р. Волги.

Найбільш радісною звісткою було повідомлення про контрнаступ

радянських військ під Москвою. Почався масовий розгром німецько-

Наступили вже морози, вітри, а я в туфлях і легенькому

фашистських дивізій під Москвою. В снігах під Москвою залишено

картузі. Добре, що якась бабуся дала мені старенькі вовняні шкарпетки

десятки тисяч одиниць німецької техніки і десятки тисяч німецьких

і поганенький платок, яким я обв’язував вуха і голову, це мене і рятувало

солдат. Це розплата за ті злочини, що зчинили загарбники за півроку

від простуди. За плечима – полотняна сумка з деякими пожитками. Інколи

війни. Здавалось, що німецько-фашистські війська будуть незабаром

52

53

розгромлені, і війна закінчиться. Та марні були сподівання. Ще більше 3-х

На початку лютого нас раптово вишикували із особистими речами

років тривала кровопролитна битва.

і повели Волгою в північному напрямі. Лід на річці за люту зиму був дуже

міцним і через 2 дні ми прибули в с. Кислоока, південніше м. Камишин.

Незабаром почався і наступ на Південно-Західному напрямку на

Там розмістили в приміщеннях, де були 2-х ярусні ліжка, на яких вже

Україні в районі Ізюм-Барвенково-Лозова. В Криму висаджено десант

як було видно перебувало багато новобранців. Так на голих дошках, без

в районі Керченського півострова та у Феодосії. Здавалося, що розгром

постільних приналежностей ми тут мешкали тижнів два.

німців неминучий в найближчий час.

Зразу ми не розуміли для чого нас привели. А потім стало ясно,

А ми кожного дня голодні, промерзлі навчаємось військової

що тут був полігон, де проводились навчальні стрільби з мінометів.

справи. Приміщення, в яких спали, опалювали буруном і до ранку в нас

замерзали ковдри і все інше, що натягували на себе. Харчування було дуже

І тут теж цілий день бродимо по глибокому снігу і на вечір

погане. Варили галушки, або суп гороховий, і давали по 500 грам хліба з

вимучені, зморені. Після вечері і вечірньої перевірки деякий час до

остюками. Говорили, що все продовольство йде на фронт.

відбою сидимо біля своїх ліжок. Пригадую одного разу сидячи я заснув.

Де взявся черговий сержант з місцевого батальону, який чергував і зразу

І так день у день проходимо з мінометом по глибокому снігу.

помітивши мене підняв галас і об’явив мені 2 наряда поза чергою. Я став

Морози, вітри проймають до кісток, а пожалітися нікому. Ранком підйом у

йому дорікати, бо він був молодший за мене. Він розлютився і додав мені

6 годин , а ще темно. В одних спідніх сорочках біжимо в них до колодязя,

ще два наряди. І я цілу ніч не спавши вбирав приміщення, топив груби

де з корита вмиваємось при 20-30о морозу. Потім одягшись шикуємось і

і виконував іншу роботу. Так я вперше був ні за що покараний нарядами.

стройова підготовка з піснями

А на другий день - навчальні стрільби з міномета. За даними

Украина золотая

спостережень ми повинні зробити розрахунки, де потрібні знання

Белоруссия родная

тригонометрії. Я виконав перший розрахунок для прицілу і за ним було

Мы тебя стальными

зроблено постріл з 120 мм міномета (вага міни цього міномета 16 кг),

Штыками защитим…

і міна вдарила точно по цілі. В кінці заняття мені була оголошена подяка

і зняті всі покарання, що наклав сержант, про це вже знав командир роти.

А далі сніданок і заняття і так день у день. Часто вночі тривога,

підйом. Одягаємось і маршем на лижах до 10 км, або ж навчалися по

Ще кілька днів ми пробули в с. Кисловка, а потім повернулися

захопленню населеного пункту вночі. І це все робили будучи напівголодними

в попереднє місце, де ще тижнів два, а може і менше бродили з мінометом

і напівроздягнутими. За порушення дисципліни суворо карались. Був

по снігу, замерзаючи. Часто робили тривоги серед ночі і робили нічні

один такий випадок: один з місцевих мобілізованих самовільно відвідав

переходи із «взяттям» населених пунктів. Відчувалось, що скоро

домівку. Незабаром воєнний суд. Вирок – штраф-батольйон.

відправлять на фронт.

Ніяких банних днів не було. Після багатоденного обливання холодною

водою ми ставали все бруднішими, з’явились обмороження на обличчі,

А зимовий наступ наших військ на різних напрямках майже

пальцях ніг, рук тощо.

припинився, бо не було в достатній кількості озброєння, резервів та

ін. Надто великі втрати були в літньо-осінній період і не вистачало сил

Періодично стояли чергували по 2 години по черзі на посту біля

для розвитку наступу по всьому фронту, а резерви ще були не готові, та

міномету. Але і 2 години при 25-30о морозі дуже тяжко витримувати.

і виробництво зброї літаків, танків, ще не було налагоджене заводами, які

Дуже добре, що хтось з мобілізованих місцевих приніс валянки, вони

евакуювались із західних районів, що були захоплені загарбниками. Ми

нас рятували на посту - ми їх по черзі взували, ще дещо піддівали. Крім

побачили, що війни для нас ще вистачить. Мені і ще кільком солдатам

шинелі, ще деякий одяг, який лишився після обмундирування.

з роти присвоїли звання молодшого сержанта.

54

55

В кінці лютого місяця 1942 року нас серед ночі раптово підняли і

Та незабарам нас підняли по тривозі, вишикували в колону і

повели в примітивну баню. Після купання нам вже видавали все нове. Дві

повели на вокзал, здається на Південний, бо їх там два, ще був Кавказький.

пари теплої білизни, нові гімнастерки і штани, гетри з обмотками, нові

Надвечір сформували ешелон з вантажних вагонів і по взводах розмістили

шинелі, речові мішки та інше. Все було ясно – нас будуть відправляти на

маршові роти у вагонах, видали сухий пайок: сухарі, цукор-рафінад,

фронт. Так закінчилось наше навчання в 6-му запасному полку.

ковбаси грам по 200-ті, концентрати, табак та інше. Це вже для нас було

після харчування в запасному полку делікатесом. Дехто не втримався і

Після сніданку видали сухий пайок, вишикували і повели по льоду

через деякий час майже все з’їв.

Волгою на південь. Йшли дні два до м. Дубовка, де зупинились на кілька

днів. Це вже на правому березі Волги.

Я був помічником командира взводу. В ніч поїзд вирушив в рейс.

Тільки пізніше ми дізнались, що їдемо на Південно-Західний фронт, коли

З м. Дубовка вирушили понад Волгою далі на південь. І через

довезли до м.Луганська поїзд рухався дуже повільно і в більшості в темний

кілька днів прибули в м. Сталінград.

період доби. Погода напровесні стояла хмарна і авіація противника не діяла.

Через кілька днів ми приїхали в м. Старобільск, а незабаром вночі і на ст.

На світлині м. Сталінград до війни

Святогорськ. Це станція, з якої я вийшов восени за наказом коменданта

станції на Схід. Тут побачили колону танків, пофарбованих в білий колір

під зиму. Переночували в землянках біля станції в сосновому бору, де я

ночував восени. На другу ніч нас переправили через р.Донець, який вже

розлився, на правий берег паромом. В прибережній території було якесь

село, повністю спалене під час зимового наступу на Ізюм-Барвенківському

напрямі. Нас переправили на плацдарм, захоплений взимку. Стало ясно,

що ми на самому небезпечному напрямку. коли розвиднілось, то ми

побачили згарище села і землянки, в яких зимували жителі. Тут точились

взимку жорстокі бої. Кругом гільзи снарядів, патронів, мінометні міни і

таке інше. Пройшовши кілька кілометрів, вийшли в лісисту місцевість,

де ще лежали кучугури снігу і різне військове спорядження. Підійшли до

однієї з кучугур і побачили, що там лежать вбиті наші солдати, прикриті

снігом. Так я вперше побачив наслідки війни і це викликало великий жах.

Продовжуємо рухатись, входимо в село, в якому я два дні був восени

1941-го. Воно невпізнано змінилось. Частина хат спалена, частина

напівзруйнована. По дорозі і на обочинах трапляються нерозірвані

Розмістили нашу маршову роту на Сталінградському тракторному

снаряди, міни, патрони, зіпсована зброя та інші сліди боїв.

заводі в Цирковому приміщенні. Там було дуже багато різних приміщень і

ми розміщались по відділеннях.

Надвечір прийшли в м. Баренково, райцентр, центр плацдарму.

Переночувавши, рухались далі. Понад залізницею до ст. Близнюки, де і

Тут нас дообмундирували, навіть проводилась стройова підготовка,

заночували. Погода була вже весняна – хмарна, і авіація не перешкоджала

прийоми штикового бою повторювались та інше. Місто працювало на

рухатися. Кругом руїни, воронки, сліди боїв.

повну силу для забезпечення фронту, який був десь за 300 км від нього під

м. Ростов-на-Дону. Нам кожного дня демонструвалась циркова програма

В с.Близнюки знову була ночівля. А на ранок вийшли ми в напрямі

з 10-ї чи 11-ї години дня і до 5-ї вечора, хочеш дивись, а ні – виходь. Вхід

села Любомировка, де і зупинились. Тут знаходився штаб 14-ї гвардійської

вільний для військових.

стрілецької дивізії. Це знаменита дивізія. Командир її Герой Радянського

56

57

Союзу генерал-майор М. Шепетов. Ця дивізія брала активну участь в боях

сухарі, суп з горілої пшениці, з елеватора Лозової, який згорів взимку

на Кіровоградщині, де вона допомогла вийти частині військ в Західній

під час звільнення її від фашистів, а в ньому було повно зерна. Тут було

частині Кіровоградської області, які були оточені ворогом і знаходились

захоплено великі трофеї. Зокрема, до 10000 автомашин.

в дуже тяжкому становищі. Тоді вона була 96-ю стрілецькою дивізією.

Потім вона вела тяжкі бої з переважаючим ворогом в Південній Україні.

То ось наступають ясні майські дні. Почала активізуватись ворожа

В зимовий період вона була передислокована на Південно-Західний фронт,

авіація, що викликало в нас тривогу. Від бійців ветеранів дивізії ми

де в жорстоких кровопролитних боях вела наступ на Ізюм-Барвенківському

дізнались, що Ізюм-Барвенківський плацдарм дуже небезпечний. Адже

плацдармі. Однією з перших форсувала П. Донець і захопила плацдарм на

по річку П.Донець це і всі «ворота». Наше м. Слов’янск не було звільнене,

правому березі р. Сів. Донця.

не розширені «ворота», а в глибину плацдарм мав 100-150 км.

І от ми знаходимось біля штабу 14-ї гвардійської дивізії. Нас

Тут фронт утримували 3 армії – 57-ма в складі якої була наша

розміщають по частинах. Наша маршова рота була зачислена до складу

дивізія, 9-та армія (частково була і на лівому березі), 6-та армія та

155-го окремого батальйону, який базувався біля штабу дивізії і мав

окремі саперні, кавалерійські з’єднання корпусів. Велике було весняне

завдання охороняти штаб, який знаходився за 5-7 км від фронту. Ми були

бездоріжжя. Саперні частини настеляли дороги хмизом, будували мости

зачислені в піхотні роти, хоч ми були і мінометники, так як відповідної

через болотисті низини, малі річки і долини. В кінці цієї зими фронт

зброї не було. Був на озброєнні батальйону лише один 82 мм міномет.

стабілізувався і порівняно було тихо. Обидві сторони накопичували сили

Зенітна батарея та батарея 45 мм гармат.

для рішучих ударів. На плацдарм весною було переправлено великі танкові

частини, кавалерійські з’єднання.

Деякий час не було нас чим озброїти, а потім привезли гвинтівки

зразка 1893-1930 років, які вже давно треба було зняти з озброєння,

І ось 12-го травня 1942 року частини, що були на плацдармі,

а противник мав лише автоматичну зброю.

за планом військового командування почали наступ в напрямку Харкова

і в перші дні досягли певних успіхів. Звільнили десятки сіл і крупних

Розмістили нас поротно в приміщенні будинку школи, подібного,

населених пунктів, просунулись на відстань до 50 км в передмістя Харкова.

що в нашому селі, де нині клуб. До цього було чути гул, постріли

з передової, а тут було тихо і спокійно.

За задумом командуючого фронтом маршала Тимошенка повинен

бути звільнений Харків. Та сталося по-іншому. В цей час німецько-

Майже кожного дня ми бачили командира дивізії, який був

фашистські війська нанесли сильний удар з південно-східної частини

одягнутий зовні в звичайну солдатську форму. Погонів на той час ще

плацдарму, з району міст Краматорськ і Слав’янск. В результаті наступу

не було. Вони введені на початку січня 1943 року.

фашистів було взято Ізюм, а потім і Барвінково. Вхід на плацдарм було

перекрито по р. С.Донець, а війська, що були там, оточені. Контрудари

Тут проводились деякі навчання. Навколо села обладнували

ні до чого доброго не призвели. Почалися кровопролитні бої за вихід

вогневі точки. В нічний час несли патрулювання в селі і навколо

з оточення. Штаб дивізії щоночі переміщався десь в Північно-Західному

нього, щоб не допустити проникнення фашистських розвідників,

напрямку.

диверсантних військ.

Одного ранку зупинились, пригадую, на якомусь степовому

З кожним днем ставало все тепліше, хоч весна 1942-го була дуже

хуторі. Саме буяла природа, цвіли сади. Це було десь 17-18 травня.

затяжною і холодною. Навіть в кінці квітня ще лежав сніг в ярах і глибоких

Командири приготувалися до бою, бо йдуть фашистські танки, взяли

балках і стояла хмарна погода. Це стримувало авіацію ворога.

пляшки з пальною сумішшю для відбиття танкової атаки. Попереду вже

чути постріли зенітних гармат, мінометів. Наша рота залягла за гребнею

Харчування було дуже поганим - рідко коли хліб, в більшості

біля ставка. Бачимо - горять штабні машини. Танкову атаку було відбито.

58

59

Почалась повітряна атака, налетіло кілька фашистських літаків. Почали

безперервні кулеметні черги. Що далі, то все чутніше. Це десь на підступах

скидати невеликі бомби і обстрілювати з кулеметів. Відходимо в глибину

до с. Лозовеньке. І ось величезна маса солдат хаотично хлинула назад з

плацдарму. Знову зупинились десь в невеликому хуторі, перетнутому

криками: «Німці». І знову кулеметні черги. І так прориву не відбулося,

балкою і яром. Займаємо оборону навколо хутора, окопуємось. Копаємо

бо німецька оборона була вже добре міцною, оснащеною зброєю, яка

індивідуальні окопи в ріст, видали по 150 патронів, гранати РГД.

і поливала сильним свинцевим вогнем наступаючих. Величезні втрати

понесені внаслідок наступу, тисячі вбитих і поранених.

Тут знаходимось кілька днів, а фронт наближається, чути кулеметні

черги, вистріли гармат, рвуться вгорі шрапнельні снаряди, налітають

Я розповів лише про один напрямок прориву оточення. А їх було

літаки, бомблять. Один було збито, який впав на жилу будівлю. Сильний

десятки. Зовні теж велись бої з метою виведення наших військ з оточення.

вибух і тільки воронка лишилась від хати.

І в деяких місцях вдалося прорвати і деяку частину військових вивести

з оточення. Про це розповідається в мемуарах Маршала Радянського

Вечором відходимо, говорять, що йдемо на прорив оточення

Союзу К. С. Москаленка в книзі «На південно-західному напрямі», де

в Петровський район ближче до С.Дінця.

згадується і про нашу 14-ту гвардійську дивізію, яка відбивала танкові

атаки фашистського ворога.

Відходять і інші військові з’єднання. Гармати стріляють

по наступаючих німцях. Наших не видно ні танків, ні літаків.

Відійшовши в другій половині ночі ми зупинилися в с.

Краснопавлівка. День був сонячний, ясний і це віщувало про наліт ворожої

Вечором підходили до великої болотистої низини, залитої

авіації. Відкрили вогонь з усіх видів зброї і найбільш з гвинтівок, що не

водою. Тут вже скупчилась сила-силенна військових різних частин,

дуже вражало літак. Почалось бомбування великого скупчення живої

все перемішалось. Держусь з одним башкиром з свого відділення. Був

сили, техніки, обозу, що розміщався по дворах, садках, ярах. Гинули тисячі

хороший дядько, значно старший від мене. Він загинув на другий день під

солдатів, багато одержали поранення. І в цей час я втратив свого товариша,

час нальоту авіації…

який стояв під сараєм. Його заділо осколком бомби.

В прибережній смузі велика кількість солдат, багато солдат

Після деякого затишшя я з іншими солдатами робив перебіжку

з східних районів: узбеки, таджики, кавказці та інші. Всі рвуться на

в другу вулицю села, де була густа деревна рослинність і мені зустрівся

протилежний берег, а там йти на прорив оточення. Десь є дерев’яний

земляк, односелець і родич Шубенко Олексій Лук’янович. Яка

міст, споруджений саперами. Але до нього далеко. Деякі йдуть вбрід по-

випадковість. Він в діючій армії з 1941-го, мобілізований в рідному селі,

під руки у болотній холодній воді. Вирішуємо йти у воду, і маса солдат

зовсім з іншої армії. А так як частини були змішані, нам випадково в такій

форсує водну перешкоду. Болотна вода з запахом метану, заросла. Ззаду

трагічній обстановці, коли на очах гинуть люди, прийшлося зустрітись.

чути постріли, гул, ворог наступає. Йдемо з трудом болотною водою в

Радості не було меж і ми вдвох кинулися до глибокої воронки, бо в цей час

одязі, вгорі держимо гвинтівки. Розлив дуже широкий. Більше мабуть

почався наліт ворожої авіації. Знову крики, зойки, розриви бомб, палають

години йшли, стало трохи мільчіше по пояс, а потім по коліно і нарешті

хати. Придушені всі засоби боротьби з літаками. Шукаємо разом з іншими

вийшли. Йдемо зарослями верболозу, чагарників і нарешті добираємось

бійцями більш безпечного місця, але його немає. Наліт припинився.

до села, де також багато солдат з різних частин, різних армій і дивізій, все

Направились до приміщення школи, на якій укріплено полотнище з

перемішано, як на базарі. Хтось командує… Заходимо до села Лозовеньки.

червоним хрестом. Приміщення заповнене пораненими, зойки, крики

З тієї сторони, звідки прийшли, нас поливають трасуючими кулями. Вся

допомогти, а медперсоналу дуже мало, чути запах крові та інше. Солдати

маса підіймається на пагорб, кругом зарево, постріли. Почули вперше

гинуть без медичної допомоги.

як «заграли» катюші в бік ворога. Великий гамір, викрики: «Вперед!».

Йдемо вперед юрбою, з криком «Прорвемо оточення! Ура!». Та на жаль

Після нальоту літаків почався артобстріл, і знову гинуть люди.

не так сталось, як задумалось. Попереду чути великий бій, постріли і

Переховуємось разом з Шубенком О. Л. в глибокому окопі

60

61

і надвечір все стихло після поодиноких пострілів. Цілу ніч не спавши,

Перебування в неволі.

змінюємо місце перебування. Навіть лежимо під танками, які стоять

без пального, ведемо стрільбу в напрямі протилежного берега. Звідти

На вечір дісталися до селища Олексіївка Харківської області, яке

ведуть стрілянину німці. Патрони закінчилися. А на ранок знову з усіх

було райцентром. Тут на галявині вже обладнаний табір, велика кількість

сторін обстріл і звідкись з’явились німці, які почали заганяти уцілілих

військовополонених, куди загнали і нас. Перед входом у село поле, яке було

в шеренгу. Став накрапати дощ, і нас повели до переправи. По дорозі

вкрите трупами солдат. Вони очевидно відходили і попали під сильний

і обабіч страшна картина побоїща. Розбиті машини, вози, трупи коней

вогонь кулеметів.

і людей. Крики і волання поранених. Назбиралась величезна колона, яку

вже супроводжували угорські солдати, дуже жорстокі. Вздовж колони

Сильно втомлені, з’ївши по сухарю, полягали спати один біля

стріляють, кидають гранати, ні кроку зі строю, б’ють бичами, не дають

одного, сумки поклавши під голови. На ранок прокидаємось в тому, що

навіть набрати капельок води з калюжі.

було на нас. А сумки забрали такі ж як ми військовополонені. А в сумках

Біля дороги стоять солдати - румуни чи італійці. Кидаються в колону

в декого було трохи сухарів, круп тощо. Втратилась всяка віра в життя.

невільників, знімають з плечей сумки. В кого непогане взуття – знімають.

На ранок без їжі вишикували велику колону, вивели з табору і повели на

Непокірних б’ють палицями. Цілий день рухались без їжі і води. Надвечір

набиту ґрунтову дорогу. Йшли майже цілий день. Навечір добрались до

пригнали в с. Олексіївку, де був обладнаний табір.

великого табору, побудованого в низині, де було невелике водоймище.

І загнали туди нас. Ми не розлучаємось з Шубенко О. Л. і ще з деякими

земляками. На другий день дали по півлітра якогось варива з горілої

пшениці. І так щоденно 2 рази на день. Воду п’ємо з того водоймища, що

в таборі. Відчуваю, що слабну, голод не дає спокою, а вдень спека. Це було

в кінці травня і на початку червня. Було в розквіті літо, розквітла природа,

а ми у фашистській неволі.

Та ось одного разу викликали трактористів, шоферів,

механізаторів і О. Шубенко потрапив в цю команду і як пішов, то

більше не повернувся, а пізніше йому вдалося втекти аж з Донбасу

і восени прибути додому і розповісти про нашу трагічну епопею.

Через тиждень нас загнали у вантажні вагони на ст. Тарановка, що

під Харковом і повезли на правобережжя в м. Біла Церква, де розвантажили

і погнали в табір, що розміщався в військовому містечку, де ми перебували

на т.з. карантині тижнів два чи три. Давали грам по 300 жита як кирпич

і якусь баланду. Сили таяли від голоду. Кожного дня шикували, шукали

комісарів, євреїв, командний склад.

Проїжджаючи ст. Знам’янку, я через оглядача вагонів переказав

вістку в Долинську дядькові.

Через деякий час нас знову загнали у вантажні вагони по 50 чоловік

у вагон і повезли далі на Захід. Привезли в м. Стрий під Львовом, де був

62

63

невеликий табір і нас там поділили.

Тут проходили карантин, після якого відправляли тих, хто витримав

в робочі команди на шахти, заводи, каменоломні та інші підприємства

м. Стрий

Рура. Через 2-3 тижні після проведення процедур карантину відправили

Тут були більш-менш кращі

і нашу групу військовополонених з-під Харкова на шахти Рура. І тільки

умови. Але незадовго знову

після звільнення я знову попав в штелаг № 326, але вже розгороджений

у вагони і везуть на Захід

з вільним виходом з табору та інше. Але про це розповім пізніше.

через Південну Польщу і далі

в Німеччину. В Перемишлі

За кілька днів перед відправкою нас повели в баню, де провели

дали баланду і по шматочку

різні процедури на голих. Тут ще раз німці виявляли євреїв і кудись

хліба.

відправляли. Після гарячої бані виводили на кілька годин на плац перед

банею і під холодним дощем стояли по кілька годин, щоб виявити,

Доїхали

до

проклятої

мабуть, хворих. Бо на такому холоді і в нічний час не всі витримували.

Німеччини,

її

південної

Брали відбитки пальців, штампували номери на руках, а потім видавали

частини. Скрізь акуратні

металічні пластинки з номером, яку повинен носити на шнурку на шиї.

гостроповерхові

будівлі,

За втрату – смерть. Людина не мала ні прізвища, ні імені, а лише порядковий

хороші дороги, сади, сквери.

номер і номер шталага.

Через кілька днів підвозять до невідомої станції, зганяють з вагонів,

шикують у велику колону і гонять лісистою місцевістю до великого табору

Через цей шталаг пройшли сотні військовополонених. Ними

військовополонених №326. Це ціле місто з тисячею бараків і сотні тисяч

забезпечували робочою силою Рурську обл. Виснажених повертали знову

військовополонених. В один з бараків розміщають і харківську групу

в табір, де вони помирали. Хоронили в спеціально виритих траншеях,

військовополонених. Держимось кучі, щоб бути разом.

за кілька сот метрів від табора. Вони будувались під номерами паралельно

одна одній, довжиною до 100 м з трафаретками. Це мені довелось бачити

Помістили нас в кімнату одного з бараків чоловік 100 один на

після звільнення. Там поховано сотні тисяч замучених. В травні 1945 року

одному. Табір поділено на блоки по кілька бараків. Блоки один від одного

було відкрито пам’ятний обеліск висотою більше 10 м тригранний, на якому

відгороджено в 2 ряди колючим дротом. Табір обгороджено колючим

було написано на 3 мовах (англійською, російською і німецькою) «Вічна

дротом в кілька рядів з постовими вишками. Наземна охорона була

пам’ять радянським військовополоненим, замученим у фашистському

чисельною. В таборі було кілька високих металевих воріт, які ретельно

полоні».

охоронялися. Дисципліна в таборі була дуже суворою, жорстокою, яку

підтримували поліцаї з військовополонених. Більшість з них були дуже

І так, як пам’ятаю, 1 серпня нас з шталагу № 326 привезли в Рурську

жорстокими, ходили з великими бичами і шаблями. Били за найменші

обл. в м. Гельзенкірхен на шахту «Вестер гольц», а через деякий час перевели

порушення табірного режиму. Один з них обер-поліцай по імені Олександр

на шахту «Бергман глюк», що в перекладі означає «Шахтарське щастя».

був звірем в подобі людини. Одним ударом вбивав людину. Його боялись

Через день після дезинфекції повели на шахту. В таборі були більш-менш

навіть самі поліцаї.

кращі умови, ніж в шталазі. В бараках були двоярусні дерев’яні ліжка з

матрацами, набитими стружками, видали мило, деякий одяг і взуття для

В таборі був харчоблок, баня, майстерні по ремонту одягу,

роботи в шахті. Дещо були кращі санітарні умови. Режим в таборі був теж

взуття (для обслуговуючого персоналу) та інші служби. Втікти з табору

жорстокий, часто публічно перед строєм клали хто провинився на ослін

практично неможливо. З табору можна було вибути тільки на катафалці,

і били спеціальними плітками, садили в карцер та інше. Часто шикували

якою вивозили сотнями трупи замучених і скидали в траншею. Харчування

серед ночі і робили перевірку ніби-то хтось втік та з інших причин. Робота

було вкрай погане.

в шахті тривала 8 годин та перехід 2 години і миття розтягувалось до 10-12

годин. Харчування було дещо краще, але далеко недостатнє для робочих

64

65

такої важкої роботи під землею. Хліба - малесенька буханка на 3-х, але і та

Але пройшло цілих 3 місяці з часу бомбардування і до звільнення

спечена з опилками, суп з брюкви та інше. Таке харчування не вгамовувало

американськими військами.

голоду. Організм слабів, важкими ставали ноги й руки. До того деякі

полонені ще й міняли частину пайки хліба на табак та інше. Коли вперше

Повернемось до шахтарського життя невільників. Кожному

привели на шахтний двір і підвели до кліті, було дуже страшно. Опускали

шахтарю видавались черевики, штани, піджак, каска, а на шахті

в шахту на глибину 1500 м у невідомість. Потім ще під землею десь до

одержували акумуляторний ліхтар, без нього в шрек не пройдеш в темноті.

кілометра йти в забій. І так день у день опускали в підземелля. Поступово

В лаві ти повинен

На світлині центр м. Гельзенкірхен, 1944 рік

звикали і стало не страшно. Спершу ставили на пару з німцем, а через два-

постійно

працювати,

три місяці ставали самостійними бурильщиками. Та і німців стало менше.

інакше

штайером

Їх мобілізували в армію після поразки під Сталінградом. В Німеччині була

будеш побитий. А він

об’явлена тотальна мобілізація.

постійно ходив по лаві

і

спостерігав,

хто

На світлині центр м. Гельзенкірхен, поч. 20 ст.

як працює. Він був,

Я не згадав про те,

навіть,

озброєний

що коли нас привезли в

в о г н е п а л ь н о ю

Рур в м. Гельзенкірхен

зброєю.

Звичайно,

вже першого ж дня

як могли ухилялись

заревіли сирени, сигнали

від

безперервної

повітряного

нальотуі

роботи

протягом

так кожний день або

зміни. Але за погану роботу повідомляли шефу в табір, де кожного дня

і по кілька разів на

карали. Особливо жорстокий режим був в 1942 році і на початку 1943-

день.

Американська

го. Після Сталінградської битви відчулось деяке пом’якшення табірного

і англійська авіація

режиму. Припинились показові порки військовополонених. Були спроби

здійснювали щоденно

втеч з шахтного двору, але на чужій території важко було сховатись

нальоти

на

містаі

і через деякий час втікачі опинялись в руках гестапо, а потім в

підприємства Західної

таборах з особливим режимом, звідки мало хто вертався живим.

Німеччини і жорстоко

бомбардували. Так щоденно ми відчували дихання війни. Відчув її і

В кожного невільника на штанях спереду і на спині піджака було

німецький простий народ, щоденно і в тилу гинули під бомбами тисячі

червоною фарбою намальовані латинські літери «US», що означало «Сов’єт

мирних жителів.

Уніон» - Радянський Союз. З такими малюнками далеко не забіжиш,

зразу ж будеш виявлений, звідки втік. За час роботи в шахті я один раз

На випадок руйнування шахтних копрів ми завжди залишилися б під

травмував ногу (вірніше, пальці ніг) і був на 2 тижні госпіталізований.

землею. На щастя цього не сталося. Тільки 31 січня 1944 року в ніч під Новий

Така служба в робочому таборі була, де були медики з військовополонених.

рік місто було піддано жорстокому бомбардуванню і наша 1-ша зміна була на

Після видужування перевели на деякий час в «Убердаге» на роботу на

поверхні в таборі і 2-га теж тілько що прийшла і ця випадковість зберегла нам

поверхні. На високому насипі породи підіймались, на тросу вагонетки з

життя. Але кілька бараків було вщент зруйновано разом з їх мешканцями.

породою й треба було перекидати, а потім тросом опускати вниз. Робота

Сотні військовополонених загинули від бомб цієї фатальної ночі.

тяжка, небезпечна, 10-годинний робочий день, менший пайок і дуже

холодно на висоті. Та через декілька тижнів знову був переведений

Більше в шахту ми не опускались і навіть мали можливість

в шахту, а нові виздоровляючі попадали на роботу на висоту.

ходити за межі табору, відчувалось наближення американського фронту.

66

67

Шахтарі, м. Гельзенкірхен, 1945 рік

В червні 1944-го, коли у Франції

В січні-лютому 1945-го, коли шахта була зруйнована, з полонених

союзниками було відкрито другий фронт,

почали організовувати бригади, що займалися відкопуванням і збором

військовополонених, що там працювали

бомб, що не вибухнули. Відразу поодинокі бригади, а потім масово всіх

відправили в Німеччину. Одна із груп

виводили на розкопки бомб і навчали, як безпечно вийняти зривник і

попала в наш робочий табір. І на щастя

відтягти у вказане місце. В більшості бомби вагою 100, 200 і навіть 500 кг.

мені вдалося зустрітись із своїм земляком

Понад дорогами стягували велику кількість.

Клименком Михайлом. Так ми були разом,

аж до звільнення, допомагали чим могли

В таборі спочатку були радянські і французькі військовополонені,

один другому. І тільки при звільненні

а з 1943 року з’явились румуни, італійці та інші. Всі мешкали в окремих

через певні обставини (про які я розповім

блоках, відгороджених один від одного. В найгіршому становищі

пізніше) ми розлучились. При звільненні

знаходились радянські полонені, в найбільш забезпеченому стані з

він попав в інший табір.

м’яким режимом були французи і бельгійці. Одягнуті були у свою форму,

одержували посилки Червоного Хреста, ходили на роботу без конвою.

Розповім ще про один епізод. В

Харчування для них було окремим, значно кращим від інших.

грудні 1943 року на шахту прибула свіжа

партія військовополонених. Зразу ж

Проти нашого робочого табору знаходився табір остарбайтерів.

шукаємо земляків, або хоч близьких по територіальному стану і питаємо,

Працювали в основному на поверхні. Інколи на шахтному дворі при

де попав. І от один з прибулих повідомив, що він з Дніпропетровської обл.

здерічах. Ми вибирали час, щоб дещо запитати. Їх теж водили на роботу

і попав в полон десь між Верблюжкою і Варварівкою, де була оточена дивізія,

колоною з цивільним провожатим.

яка звільняла ці села і пробивалась з оточення. Як пізніше я з літератури

дізнався, що частина бійців вийшла з оточення, частина попала в полон. І

Поліцаї в більшості були жорстокими, особливо в перший період

з цього я зробив висновок, що фронт зупинився біля Варварівки. А взагалі

нашого перебування на шахті. Диву дивуєшся, що це були за люди, які стали

про становище на фронті ми дізнавались у прибулих військовополонених

служити ворогові, а самі ж полонені. Пізніше самих злих не стало в таборі,

та від німців-шахтарів. Частина з них прихильно ставилась до полонених,

замість них підбирались інші, які були до кінця. Але під час евакуації в

допомагали чим могли, звичайно харчами. Через німців-шахтарів збували

шталаг їх в дорозі не стало. Очевидно, відчуваючи свою провину, вони

продукцію, яку в таборі виробляли – тапочки та інше.

десь за Дордмунтом залишили тайно нашу команду. З ними і перекладач

Сашко, хоч він був дуже хорошою людиною і часто виручав невільників

В одного з таких німців мені вдалося бути на квартирі, де

від покарання та в інших ситуаціях. Частина німецьких конвоїрів були

він мене пригостив. Це було в січні 1945 року після розгрому шахти

надзвичайно жорстокими. Під час конвоювання в більшості гвинтівку

бомбардуваннями. Звали німця Віллі. Говорив, що він колишній член

тримали горизонтально на ремні плеча. І якщо хтось з невільників

Компартії Німеччини. Були знайомі і інші був. комуністи, які чомусь

відставав під час переходу до місця роботи він раптово підходив і ударом

не попали на фронт.

штика в спину підштовхував відстаючого. При пересуванні до шахти часто

кілька осіб одержували травми. Оглядатися назад неможна, бо це викличе

Після бомбардування близьких міст нас періодично знімали

негативну реакцію у конвоїра.

з роботи в шахті і вели на розбір розвалин багатоповерхових будинків,

де виймали загиблих жителів. Це була страшна картина. Німці відчули

Одного разу він вдарив і мене в строю. А один раз я йшов між

«благо» війни на собі, яку вони на початку підтримували. Інколи водили

бараками і тримав руку в кишені штанів. Десь взявся шеф-німець і гумовою

нас ремонтувати дахи будинків, критих черепицею, яку після вибуху бомби

шлангою сильно вдарив по руці біля кісті. Рука боліла кілька років, навіть

здувало, як пір’я.

після повернення додому. Якби не перекладач, який захистив мене, був би

одержав 25 ударів. Так часто багатьох карали. Радянські військовополонені

68

69

знаходились в найгіршому становищі, для них лагерний режим був

пішов вперед і в цей час ми кинулись в сторону у ялинові посадки.

найсуворішим, харчування найгірше*. Я мав таку звичку, вироблену силою

Незабаром колона рушила, а ми заглибились в ліс і замаскувались під

волі, ділити пайку хліба 350 грам на 3 частини, щоб з’їсти її за три рази,

густою частиною лісу під ялиною, яка розпустила гілля навіть по землі. З

хоч дуже і хотілося їсти. Та на жаль, ця звичка коштувала мені втрати

їжі в нас було два буряки, які вдалось схопити на одному з переходів біля

пайка. Часто в мене викрадали. А злочинці були і серед полонених, хоч

дороги, де було кілька кагатів.

за крадіжки, на випадок виявлення, жорстоко карали. Тоді я почав ховати

під головою, або під сорочкою. Нам видавали лише спідні сорочки, які

Потім ніч, на другий день почався дощ, лежимо і день, другої

досягали в довжину до колін, трикотажні. Такий метод я застосовував

ночі перемістились в інше місце. Чуємо великий гул і скрежіт воєнної

майже весь час перебування в полоні. Дещо вдавалось діставати у німців-

техніки, що рухалась недалеко від нашого сховища по шосе. Вважали,

шахтарів: кусок хліба, або кілька картоплин, або якоїсь крупи та інше.

що відступають німецькі військові частини. А на другий день вирішили

Оскоблених відправляли в шпалаг. Я з труднощами витримав цю каторгу.

непомітно наблизитись в тіні кущів до дороги. І яка була невимовна радість,

коли побачили, що по шосе рухається американська військова техніка:

З кожним днем відчувалось наближення лінії фронту. Літаки

танки, автомашини з солдатами, легкові авто. На бортах були великі

американські і англійські все частіше налітали на місто, бомбили,

п’ятикутні зірки. Частина солдат були з темною шкірою. Вирішили вийти

розкидали листівки, газети з великим портретом головнокомандуючого

з-під дерев до дороги. Нас підхопили на автомашину і повезли до табору.

американськими експедиційними військами Ейзенхауера, або ж жмуття

Це була найбільш радісна подія в моєму житті. Після такої кровопролитної

нарізаної смужками фольги. Нібито проти звуковловлювання. В таборі

жорстокої війни, після таких поневірянь і знущань, непогоду, холод і тяжку

став суворий режим, вже за межу табора нікого не пускали.

працю нарешті стати вільними і живими. Накінець ми були звільнені!

Та ось одного дня об’явлена тривога в таборі, наказано всім

На світлині – звільнення військовополонених з фашистського табора

збиратись і шикуватись на плацу перед бараками. Потому перевірили

по номерах і зразу вивели з табору. Санітарна частина разом з хворими

залишилась. На вечір були вже в дорозі довгою колоною і тільки радянські

полонені. Не знаю, де поділись полонені інших країн, більше я їх не бачив.

Вели в напрямі на Північ. Це було десь на початку або в середині березня

місяця. В Німеччині була вже справжня весна. Ми не знали, куди ведуть.

Пізніше дізнались, що нас вели в штапаг № 326, звідки нас приправили на

шахту. Так планувалось знищення полонених, шляхом розстрілу, отруєння

їжею та інше. Йшли ми мабуть тижнів два, ночували під навісами в сараях

та в робочих таборах. Проходили великі міста Руру – Дюссельдорф,

Дортмунд, через р. Рейн під мостами якої вже були встановлені авіабомби

для підриву. Конвой ставав слабішим і часто полонені по кілька осіб

вискакували і ховались в придорожніх зарослях.

Видно було, що фронт наближається. Я подумав, а чи не здійснити

і мені втечу. Поділився цією думкою з товаришем, що поруч мене йшов.

Вже темніло, як попереду колони виникла якась суматоха. Один з конвоїрів

______________________________________________________________________________________

* Примітка видавця. Відповідно до міжнародного права Червоний Хрест надавав допомогу

тим полоненим, за яких відповідна країна платила. Уряд СРСР не виділяв на утримання своїх

військовополонених жодної копійки, вважаючи їх «ізмєннікамі Родіни».

70

71

Звільнення.

№ 326 ми перебували до 10 травня 1945 року. Звільнені були 1 квітня.

Мали можливість вперше написати листа додому - невідомо, чи дійшли. 9

Американські солдати дуже прихильно нас зустріли і дали поїсти,

травня в День Перемоги відбулося урочисте відкриття обеліска загиблим

адже кілька днів ми майже не їли.

полоненим в таборі. Про це я писав вище у спогадах. В цей день був мітинг,

невеликий парад американської військової частини, були вишикувані

На світлині американські солдати під час звільнення Европи

військовополонені. Було видано святкові набори продуктів. Але що нам

Привезли нас в

було в той час дивним, що бувші німецькі прислужники, які уникли суду,

табір № 326, звідки

знаходились біля американської військової частини, де виконували різні

нас відправляли на

роботи по догляду техніки та інше. Як виявилось пізніше, вони стали

шахту більш як два

прислужниками американського імперіалізму. З них готували шпигунів,

з половиною роки

диверсантів проти Радянського Союзу.

назад.

Виявляється,

що ми і втекли не так

10 травня 1945 року нас посадили на вантажні автомашини і

далеко від табору.

висадили на околиці м. Падеборн в бувшому німецькому військовому

Кругом була лісиста

містечку і розмістили по казармах. Тут вже були кращі побутові умови. Це

місцевість. В таборі

за 30 км від штапагу. Північна частина Рейн-фестивалії мало заселена, це

ми розшукали бараки,

менша частина області. Тут теж ми мали можливість виходити з містечка

де

розмістились

в м. Падеборн.

полонені з нашої

шахти. Ми тримались

Падеборн, 1945 рік

свого колективу. Як

Ніяких навчань не

розповіли нам товариші, що їх десь опівночі завели в табір, а на ранок

проводилось.

Навпаки,

шталах був оточений американськими танками, які напролом йшли на

була розкидана німецька

дротяні загородження, руйнуючи вишки і всякі блокпости, охорону брали

техніка, зенітні установки

в полон, а невільники з криком і плачами зустрічали визволителів. Це була

тощо. Окремі автомашини

невимовно радісна і трагічна зустріч. Адже багато полонених були на

умільці приводили до

грані смерті від хвороб і голоду і померли вже після звільнення. Відразу ж

ладу і катались на них.

була надана американськими військами медична допомога, організоване

Ходили в сусідні містечка,

добре харчування. Нажаль, частина полонених померли від переїдання

де була розміщена частина

після голоду і схуднення.

полонених з нашої шахти.

І там я дізнався, що

Фашистське командування планувало повне знищення

перукар в робочому таборі

військовополонених в таборі, то навальний наступ американських військ

був полковником, були і капітани, лейтенанти та інші. Але їх доля на

зірвав ці звірині плани фашистів. Ми мали вільний вихід за межі табору,

батьківщині була трагічною. В більшості їх осуджено на тривалі строки

з кожним днем набирались сил, ставали більш міцними і здоровими, хоч

далеких таборів. І ось десь в кінці травня чи на початку червня нас

хвороб після життя і знущання в неволі вистачало. Американські військові

вишикували і викликали бувших механізаторів, вчителів, медпрацівників,

забезпечували нас калорійним харчуванням: білий хліб, рисова каша, м’ясні

шоферів та інших спеціальностей на відправку в радянську зону. Радості

консерви, кондитерські вироби, кава, какао і багато іншого. Дещо було дано

не було межі. Адже думали, що незабаром будемо вдома. Та не так сталось,

з одягу. Полонені були сформовані у військові частини: батальйони, роти,

як гадалось… Посадили нас на автомашини і повезли до якоїсь станції, де

взводи, відділення. Виявилися і командири з числа полонених. В таборі

вже була велика кількість полонених.

72

73

Видали пайки і посадили на вантажні платформи. Поїзд рухався

Повернення на Батьківщину.

кілька діб повільно з частими зупинками, де ми мали можливість ходити

по станції, спілкуватись з американськими солдатами, скрізь було багато

Американське командування добре дбало про наш добробут.

різної техніки, а особливо авто.

Щоденно, крім гарячих блюд, видавались набори в картонних упаковках

різноманітні кондитерські продукти, какао, кава, набори різних консервів.

У військовому містечку залишив свого друга, з яким вже ніколи не

Доукомплектовували одягом та взуттям (форма американської армії).

зустрічався, - Зюзіна Н. Ф. родом з Москви. І до цього часу в мене є його

домашня адреса.

Після тижневого перебування в м. Магдебурзі нарешті команда

м. Магдебург, 1945 р.

шикуватись в колону і вирушила в похід до берегів р. Ельба. Ельба

Приїхали ми в м. Магдебург на

одна з 3-х найбільших річок Німеччини. Вона бере початок десь

р. Ельбі. Тут розмістилися в будинках,

в нагір’ях Альп і перетинає навпіл всю країну. Річка досить повноводна,

покинутих

робітниками

заводу

судноплавна, впадає в Балтійське море, ширина течії її в окремих місцях

Юнкерса, який виробляв відомі німецькі

досягає півкілометра. Перед виходом видали нам сухий пайок: на двох по

штурмовики «юнкерси», які часто робили

пакетові всіляких продуктів і ще дещо. Треба відзначити, що американська

нальоти на наші позиції. В Магдебурзі

адміністрація досить гуманно і дружелюбно відносилась до радянських

ми перебували тижні два. Приїжджали

військовополонених і забезпечувала всім необхідним на належному

до нас з правого берега Ельби радянські

рівні. Ми відчували, що такого матеріального забезпечення вже ніколи не

солдати.

матимемо. Америка країна багата, мала матеріально-технічні і продовольчі

ресурси, мало витрачала на війну, а тому і мала можливість створювати

належне забезпечення.

І так нашу колону підвели до берегів Ельби – до дерев’яного моста.

Залізобетонні мости в час воєнних дій були підірвані. Міст був широкий,

досить добре збудований. На лівій стороні був американський пост, на

правій пост радянських військ. Зійшовши на міст через американський

пост, колона попрямувала до правого берега, де приймали нас, обліковуючи

п’ятірками в колоні.

Це була хвилююча подія. Адже майже 3 роки ми були відірвані

від Батьківщини і ось – ми знаходимось серед своїх. Зрозуміло, що на нас

дивилися скоса. Але раділи, що незабаром ми відбудемо на Батьківщину.

А далі без ніякого супроводу ми рухались на Схід по вказаному маршруту

без ніякого продовольчого забезпечення. Дороги були заповнені

невільниками. Одні рухались на захід, інші на схід, всі з сумками,

рюкзаками, солдатськими мішками, дехто на велосипеді, навіть без шин.

Дороги завалені різноманітним одягом і ганчір’ям. Його трофейні команди

збирали і обік дороги складали в купи, а потім в мотках відправляли

в Союз, де за роки війни люди зносили одяг. Стояла чудова сонячна і тепла

погода, початок літа після переможної весни. Скрізь гомін, крики, співи

на різних мовах. Невільники раділи, що нарешті фашизм, який приніс

74

75

скільки мук і горя людству, було знищено і їм вдалося лишитись живими

Та все ж радісний настрій і оптимізм не покидали, не дивлячись на

з надією повернутись до своїх домівок, до рідних.

нестатки.

Дороги в Німеччині хороші, асфальтовані, обсажені деревами,

Писав кілька листів додому, та жодного не одержав, хоч листів у роту

в більшості фруктовими, але багато населених пунктів і міст вщент

приносили мішками та все чужі. Десь на сортуванні все перемішувалось

зруйновано в ході військових дій або бомбардуванням. Німці (можливо

і свої до нас не доходили. Розкриваємо будь-які, чого тільки в них не

і не всі) так бажали чужих земель та пожинали огонь і бурю на своїй

написано – і трагічного, і радісного, і смішного, і хвилюючого. Адже вони

землі, дізнались що приносить війна і повоєнні страждання. Ця війна

з далекого Радянського Союзу і від людей різних національностей.

розвязана Гітлером, була заповіддю для німецького народу – більше

ніколи не розвязувати воєн проти інших народів. Німеччина після війни

Першого листа після 4-х років без переписки, я одержав на початку

з допомогою Америки відновила свій економічний потенціал, піднесла на

вересня 1945-го вже в Союзі, під містом Брест, куди прибув в складі 215-го

небувалу висоту матеріальний добробут свого народу, якому нині заздрять

зап. полку, після 2-х місяців переходу з території Німеччини.

народи-переможці.

І ось, після місячного відпочинку нас вишикували і повідомили, що

Через кілька днів нашого руху на Схід виявилося, що ми

наш полк вирушає на Батьківщину пішим ходом. Нам треба було перейти

прямуємо до Берліна, були вже біля оборонних ліній, що оточували

територію Німеччини, що контролювалася Радянською Армією, Польщі,

Берлін. Лінія оборони складалася з протитанкових ровів, металевих

Західної України, Західної Білорусії і вийти на територію Союзу в район

їжаків, вкопаних під гострим кутом стовбурів спилених дерев, завалів

м. Брест, перетнувши західний Буг. Виходили з піднесеним почуттям і

дерев в лісистій місцевості. Було зроблено саперами проходи для руху

радістю, адже після таких злигоднів і страждань йдемо на Батьківщину.

людей і транспорту. Не доходячи передмість Берліна, колону спрямували

Незабаром я дізнався, що в нашій роті є мій земляк з села Марфівки

вліво в м. Кірітц – дачне містечко в пригородах фашистської столиці.

Долинського району Сахно Іван, 1926 року народження, фронтовик,

Тут мальовнича місцевість, багато хвойного і листяного лісу, неподалік

виписаний з стаціонарного госпіталю після поранення в боях за місто

озеро. Кругом дачні будиночки, серед них і двоповерхові, навколо квіти,

Берлін. Причому він був добрим баяністом. Майже всю дорогу він був з

фруктові дерева. Навколо озера човни та інше. Очевидно, що це була зона

баяном в першій шерензі, грав при виході і дорогою. Завжди підтримував

відпочинку багатих міських жителів, чиновників та військових. Тут же в

наш настрій і пісню в поході. Щоденно рухались на дистанцію 25-

лісі були заздалегідь побудовані (невідомо коли) землянки, різні укриття.

35 кілометрів, робили по кілька привалів. Кухня виїзжала наперед на

З прибулих полонених було сформовано 215-й запасний полк, до складу

половину запланованого переходу, обідній привал тривав дві години.

якого входили, крім військовополонених, виписані з госпіталів солдати,

Через кожні три дні – один день відпочинку. В час відпочинку проводились

остарбайтери – тобто молодь 1920-1926 років, вивезена в Німеччину з

політінформації і деякі заняття. Десь вже на території Польщі за річкою

окупованої території в роки війни. Мабуть, більше місяця ми перебували

Вісла відпочинок тривав в лісі більше тижня. Проводились деякі заняття,

в Кірітці (червень і початок липня 1945-го). Занять ніяких не було, повний

виступала рухома група фронтових артистів.

відпочинок на лоні природи. Тут же проводилась так звана «фільтрація».

Виклики в спецчастину на перевірку і відповіді на запитання: в якій

Кухня на автомашині на вечір знову від’їзжала до визначеного по

військовій частині служив, де був на фронті, при яких обставинах потрапив

маршруту населеного пункту і готувала вечерю рухомій частині полку. В

в полон, де був в полоні, що робив та інше. Тут я вперше побачив генерала,

більшості днювали, ночували в лісі біля річки чи водоймища, де можна

який був в парадній формі, приїзжав в нашу військову частину.

після виснажливого походу влітку скупатись, поголитись.

Відпочинок був хорошим: купались в озері, плавали на човнах,

Підійшовши до річки Одер на теренах Німеччини ми побачили

ходили по лісу. Але харчування було поганим. Запаси, що були від

сліди жорстоких боїв на плацдармі, з якого і розпочався в квітні 1945 р.

американців, закінчувались. На стороні дістати харчів не було можливості.

наступ на фашистську столицю місто Берлін. Навіть понад берегом ще

76

77

лежали трупи німецьких солдат не похованих після боїв. Міст через р.

Вечером, по прибутті полку у визначене місце хворих, що привезли

Одер було зірвано. Натомість побудовано дерев’яний до міста Ландсберг.

завчасно, не виявили. А їх було біля 40 солдатів. А незабаром знайшли їх

Це місто було повністю зруйноване в ході боїв. Це вже була територія

трупи. Всі були зарізані бандерівцями, які там базувались.

народної Польщі. Ця територія бувшої Німеччини була згідно Ялтинської

угоди передана Польщі по річку Одер-Нейсе. Тут ми побачили знедолених

Було дано команду проявити пильність, посилено озброєння

німців, яких виганяли поляки з їхніх домівок без засобів існування.

ще кілька взводів, які в походах і на привалах охороняли полк, несли

З території, що переходила до Польщі, маєтки, будинки бауерів,

чергування в нічний час навколо табору.

господарські будівлі тощо - все переходило в руки поляків, а німці,

мовчазні і понурі, з сумками та тачками рухались на захід. Деякі понад

Були випадки і підриву на мінах в поході. Обабіч дороги на певній

дорогою розводили вогонь, щось готували. Це розплата за таку жорстоку

дистанції стояли трафаретки, на яких написано «Мин нет 10 м.», що

кровопролитну війну, за те, що вони в перший період підтримували Гітлера

означало - навколо дороги на 10 метрів з обох боків перевірено мінерами

і були безпощадними на окупованих територіях.

дорогу на наявність мінування і розміновано, де були виявлені мінні поля.

Хто виходив за розміновану смугу – платився життям. Людина пережила

Рухаючись на схід ми постійно бачили величезні руїни, як на

страхіття, страждання і загинула вже в дорозі на Батьківщину. Через

території Німеччини, так і на території Польщі. А що найбільше нас

необережність їх могили так і лишилися невідомими біли дороги.

вражало і хвилювало – це велика кількість братських могил – і в Німеччині

і в Польщі. Воїни, що полягли смертю хоробрих, звільняючи Польщу

Ночівля на привалах в більшості була в лісі, але бували і на

і добиваючи фашистського звіра на його землі, адже при звільненні Польщі

відкритій місцевості, навіть на цвинтарі, де були деякі укриття, особливо

загинуло понад 600 тисяч солдат і офіцерів Радянської Армії.

під час дощової погоди. Дали нам невеличкі палатки-накидки, якими

Проходячи населені пункти Польщі жителі дружелюбно

накривалися під час походу, а в негоду будували примітивні укриття.

відносились до нас. Хто чим частував наших солдат. Але траплялись

і прикрі випадки. Так, проходячи польське місто Торн (здається, на р.

Кілька разів перед нами виступали мандруючі артисти, що

Вісла), на одній з вулиць з верхнього поверху будинку було кинуто на

обслуговували полки, які рухались на Батьківщину, серед них навіть

колону молоток, який впав на голову одного із солдат і тяжко травмував

бандуристи з народними піснями, музикальними номерами, гуморесками

його. Чи то з необережності, чи то навмисно це було зроблено. Кинулось

та іншим.

кілька солдат в будинок, щоб знайти винуватця, але він безслідно зник.

З кожним днем ми все ближче були до своєї рідної країни після 3-х

В поході в мене почалися захворювання: висипали фурункули,

річної перерви. Опановувала радість і хвилювання, а разом з тим – журба

особливо великий був на правому коліні, через який я не міг рухатися.

і смуток – а що нас жде на Батьківщині?

Таких хворих і підбитих підвозили автомашиною наперед у визначене

місце прибуття вечором полку. І так кілька днів я мав можливість їхати

І ось нарешті наближаємось до прикордонної річки Західний

на вантажній автомашині. Та незабаром після того, як за день чи два був

Буг, на лівому березі якої стоїть героїчне місто Брест з його знаменитою

вже в рухомій колоні, на машині підвезли чергову групу хворих солдатів

фортецею, яка захищалась більше місяця. Тільки після жорстокого

до якогось маєтку. Перед цим нас попереджували, що ми йдемо на

руйнування і загибелі захисників вона була взята ворогом.

територію Волинської області (Західна Україна). Місцевість лісиста і тут є

бандерівські банди* (я вперше почув про них). Окрему роту озброїли для

Полк наш пройшов через усе місто, багато будинків було

відбиття нападу.

зруйновано, лише деякі почали відбудовуватись. Розташувалися за містом

______________________________________________________________________________________

*Примітка видавця. Так звані «бандерівські банди», а на справді бійці Української Повстанської Армії

навколо станції Жабунка, де ми перебували до 2-х тижнів. Це було в кінці

(УПА), боролись спочатку проти фашистів, а згодом комуністів за вільну і незалежну Україну. На

серпня і на початку вересня 1945 року. Якраз в цей час нам повідомили,

сьогодні відомо, що переодягнені в форму УПА спец. підрозділи НКВД палили хати, вбивали простих

жителів і солдат, щоб знеславити ідею і подвиги українських бійців за волю і свободу.

що 2-го вересня закінчилась ІІ Світова Війна. Японія і її армія повністю

78

79

були розгромлені і підписано договір про капітуляцію.

допомоги і помер у квітні 1944 року вже після звільнення села. Думалось,

що скоро повернусь додому і про все більш детально дізнаюся. Та мрії

Наш полк теж, як мені стало відомо, планувалося відправити

здійснились лише через рік.

на Далекий Схід, але ми не встигли.

Лінія фронту, яка встановилась понад селом в кінці 1943 по березень

Перебуваючи за м. Брест, ми почали копати невеликі землянки,

1944-го зумовила нестерпні умови. В зимовий період жителі вимушені були

бо вже наступали осінні прохолодні дні і ночі.

переховуватись по погрібах, глибоких ямах, різних підземних сховищах

без їжі і води. Величезні страждання, голод і холод, знущання німецьких

На світлині м. Брест після визволення

солдат, обстріли – все це пережили жителі села. Багато з них загинули,

або одержали контузії і поранення. Значна частина селян були переміщені

з села за 15-20 км і далі в села, що знаходилися в тилу у німців.

Мати розповідала, що дуже турбувалась за мою долю, бо про

мене більше 4-х років не було відомо. З одержанням першого листа,

я систематично почав писати. Моє місце перебування постійно змінювалося

в звязку з переходами і переїздами.

Річний порт, м. Перм

Та ось нарешті, десь

в середині вересня, підійшов

ешелон з товарними вагонами

і полк почав вантажитись по

25-30 чоловік в вагон і поїзд

вирушив в північному напрямку.

Нічого не було повідомлено,

куди прямуємо. Йшли розмови,

що на Далекий Схід, але

ж війна з Японією вже закінчена,

І ось через кілька днів я одержав першого листа від брата Григорія.

встановився мир на всій планеті.

Це була надзвичайно хвилююча подія в моєму житті. Адже понад 4 роки

Переїхали Білорусію, потім

я нічого не знав про рідних і близьких. З листа дізнався про трагічну подію

Росію через Валдай, потім через

в сім’ї. Фронт в 1943-44 роках пішов понад селом. В наслідок обстрілу

Іванівську область ст. Шуй, де

села загинув рідний брат Ваня, двоюрідний брат Володимир і багато

вже з’явились опади снігу. Поїзд

жителів села. Загинуло кілька підлітків і після звільнення села, десятки

часто зупинявся, навіть, серед

односельчан загинули на фронті. Це викликало в мене почуття жалю

залізниці.

і суму через ті жертви, які принесла війна. Мої брати були ще молодими

Північна місцевість дуже

хлопцями – Ваня народився в 1926, а Володя в 1923 році, був в діючій

лісиста. Це наводило на думки,

армії і в середині 1941 потрапив в оточення і згодом в полон, звідки йому

а чи не в Комі прямуємо? А далі

вдалося втекти. Та лиха доля настигла його в час боїв за село.

бачимо, що ешелон рухається

в Східному напрямку. І ось більше тижневого переїзду ми прибуваємо в

Ваня, тяжко поранений, ще кілька місяців мучився без медичної

м. Перм (було Молотов), де і відбулось розвантаження полку. Тут полк

80

81

розформували на окремі частини і нас відправили в різні райони Пермської

і діаметру стовбура. Між хвойними деревами траплялися і берези

області.

і горобини з червоними китицями ягід, якими ми підживлювалися.

Я в батальйоні з своїми хлопцями, частина була з остарбайтерів

Вихід на роботу по сигналу з 6-7-ї ранку і до 5-ї години вечора,

– вантажились на буксирний пароплав в порту р. Кама, вірніше не порту,

коли вже була ніч. День в цих широтах Середнього Уралу в цей час сягав

а причалі. Ріка Кама повноводна, широка, береги вкриті безмежним

всього 5-6 годин. Правда ночі були світлими. Що найбільше заважало

хвойним лісом тайги. Пароплав пливе проти течії, на Північ. Через

при рубці дерева, то це сніг, якого з кожним днем більшало. Сніг треба

півдоби ми припливаємо в якийсь прибрежний населений пункт. Пізніше

розкидати навколо дерева до землі і широко, щоб зручно було пиляти. Це

я дізнався, що це було Городище, де знаходилось управління лісгоспу. Нас

вимагало додаткових витрат енергії. Сніг був рихлий і ми бродили по пояс

розмістили в невеликих деревяних будинках.

в снігу, а морози з кожним днем посилювались і взимку досягали 40-43

градусів. Та в лісі було тихо, тільки вітер гудів у верхів’ях дерев.

На другий день нас вузькоколійною залізницею відвезли в глибину,

десь кілометрів за 7-10 від берега, де і розташувались в селищі під назвою

Що рятувало від холоду і вологи – вогнище з гілля та непридатного

Тузим, що належав до Чермозького району Пермської області. Стало

лісу. Можна було періодично погрітися і посушитися. Але від палаючих

зрозуміло, що з частини 215-го полку утворили будівельний батальон

гілляк летять іскри, попадаючи на куфайки, пропалюють дірки і треба бути

для заготівлі лісоматеріалу. Це було на початку жовтня місяця 1945 року.

дуже обережним, щоб не спалити одяг. Розпалювали хвою з допомогою

Вже почало тихенько моросити снігом, що з кожним днем посилювався,

кори берези, яка швидко спалахує і горить, як смола. А березових гаїв серед

хоча сильних морозів ще не було. На другий день повели нас на збирання

хвойного лісу було дуже багато. Росли і поодинокі дерева значних розмірів.

картоплі, яку підорювали в рядках, а ми вибирали. Врожай картоплі був

Їх теж заготовляють для фанери, а також для палива на газогенераторних

хороший і ми намагалися, як можна більше заготовити на зиму. Зберігали

автомобілях та мотовозах, що тягають навантажені пиляним лісом

її під підлогою будинків, де мешкали. Пізніше я дізнався, що взимку 1945-

платформи по вузькоколійці.

46 років велика кількість військових частин залучались до заготівлі лісу,

який був дуже потрібен для відбудови міст, сіл і підприємств, зруйнованих

Після роботи повертаємося до бараків. Черговий розпалює грубку,

загарбниками.

дров вистачало. В кімнатах двохярусні ліжка, звичайно, ніякого комфорту.

Не памятаю, щоб була постіль. Але вкривалися і одягалися, бо на ранок

Знаходились ми недалеко від старовинного селища Пожва, де ще

охолоджувало в бараці до мінусової температури. Харчування було

за царя діяли ливарно-механічний завод, невеликий металургійний завод

малокалорійне. Якась баланда і 800 грам хліба. Хто валив березу, давали

в Чормозі. Залізо виплавляли на деревному вугіллі, з нього виготовляли

1000 грам хліба і чай. Цукру не було, інколи цукерки. М’яса теж не було.

високоякісну сталь, яка використовувалася для виготовлення зброї.

При такому харчуванні і досить низьких температурах дня і ночі людям

це було дуже тяжко переносити. З’явилися обморожені обличчя, пальці

Через кілька днів після дообмундирування, ми вперше з пилами

рук і ніг. Щоденно, крім неділі, бродимо по пояс в снігу. Сніг, як пух, не

і сокирами вийшли під керівництвом місцевих інструкторів в ліс на ділянку,

злягається, бо весь час стоїть морозна погода і моросить сніг.

яка йшла під вирубку. Нас проінструктували, як підрубувати дерево, як

пиляти і валяти, як дотримуватись техніки безпеки при падінні дерева, якої

Я спершу деякий час пиляв ліс, а потім був призначений бригадиром,

висоти повинен бути пеньок, як робити розпилювання стовбура, розміри

обліковував спилений ліс. Але також приймав участь в повалці лісу. Я вже

та інше. Ділянку, де був повалений ліс, треба чисто прибрати і все спалити,

писав, що працював я з хлопцями, що були остарбайтерами, народжені

в тому числі тонкі дерева, які не можуть бути використані.

в 1924-25 роках і вивезені в Німеччину в 1942-43 роках.

Батальйон був поділений на бригади по 20 чоловік, якій давалось

Жив я з трьома хлопцями з Баштанського району Миколаївської

певне завдання. Заготовлений лісоматеріал обліковували по довжині

області дружно, що де діставали з продуктів разом і споживали. В грудні

82

83

місяці морози були до 32-35о. Щоб легше ходити по снігу нам видали

травня його вже майже не було. Зразу ж з-під снігу і почала рости трава

російські вовняні лапті. В них було зручно ходити, не набирався сніг, бо

і незабаром з’явилися і лісові ягоди. Особливо велика кількість на

нога була обвязана мотузкою.

вирубаних ділянках лісу, на галявинах. До таких тайгових ягід належить

чорниця, брусниця, голубика та інші. Незабаром з’явилась у червні

В січні чи в лютому 1946 року в наше розташування прибула

і малина, дуже розкішна на галявинах, густих заростях. Місцеві жителі

група військових і розпочала знову перевірку. При опитуванні грубили,

збирають її цілими відрами, корзинами. В серпні зявилась і смородина

обзивали, вживали брутальні слова тощо. В основному, ці представники

та інші лісові ягоди. Ягоди лісу – велике джерело вітамінів. З них готують

НКВД були кавказької національності. Через 2-3 тижні нас перевели з

соки, сушать, консервують, варять варення, виготовляють вино та інше.

військового постачання на цивільне, видали продуктові картки. Такою

Адже тут фруктових дерев немає через великі морози і довгу зиму.

була «демобілізація». Виїзд заборонявся, хто самовільно кидав роботу і

виїзжав, в окремих пунктах затримували і піддавали судовій розправі.

І ось в другій половині травня 1946 року мою бригаду направляють

Наша бригада в лютому місяці перейшла на заготівлю берези, приходилось

вниз по Камі в м. Березняки, де в роки 1-ї п’ятирічки побудований відомий

нам бродить по лісу, шукати хороші берези. Нам видавали по 1 кг хліба.

на весь Радянський Союз Березняковський хімкомбінат, який виробляв

Але одного разу в березні, один з товаришів загубив картку при одержанні

хімічні добрива, соду та багато іншої продукції хімії. Мені дуже хотілось

супу і прийшлося цілий місяць бути без хліба. Їли картоплю, бо картки

побачити цей гігант хімії. Пройшли ми пішки близько 50 км лівим

не відновлювали. Я трохи діставав у продавщиці, але хліба на всіх було

берегом Ками у селище Усольє. Це селище міського типу. І нам треба

недостатньо. Якось хлопці десь дістали гороху.

було перепливти Каму на лівий берег в селище Льонва біля м. Березняки.

Моста через Каму немає, можна тільки перепливти човном. А в цей час на

Робота в лісі тривала майже до травня місяця. А зима в цих широтах

р. Камі льодохід. У північних верхів’ях Ками тане крига і велика кількість

тривала і сувора з великим снігом і морозами. Ще в квітні було мінус 20-25о.

її рухається по Камі вниз величезними шматками. Річка стає білою. Крига

Розтає сніг на початку травня і через кілька днів у лісі з’являються ягоди.

рухається день і ніч безперервно. Кілька діб ми ждали, що припиниться

льодохід і не діждались. Вирішили наймати місцевих перевозчиків, які

Лісоматеріал трелювали до вузькоколійки. Працювали

садовитимуть на човен кілька чоловік. Один з них стоячи відштовхує кригу

і колгоспники прилеглих сіл. Вони кінною тягою буксирували спиляні

в сторону, щоб не вдарили в човен і не перекинули, інші веслюють по

стовбури хвойного лісу до вузькоколійки, там вантажили на платформи і

черзі. Якщо ж прозіваєш відштовхнути крижину, човен ударом розвертає

везли до берега річки Ками. Потім оцей матеріал в’язали в клітки форми

на 180о. Це страшна стихія, в якій кожної хвилини можеш загинути

куба і ждали весняної повені. В червні, коли в північних районах починав

в безодні ріки. Ледве переплили на протилежний берег, пощастило

танути сніг, вода наповнювала р. Каму так, що вона виходила з берегів

обійтися без трагічних пригод. Після переходу Волги по тонкому льоду

на кілька кілометрів. Ці клітки зв’язаного лісу спливають і їх в’яжуть у

(про що я писав раніше) це друге страхітливе форсування ріки, що могло

плоти, які потім потягне буксирний пароплав вниз за течією по р. Кама

коштувати життя після війни.

аж до Волги, де буксирують у призначений район чи на лісозавод. Це

дуже красиве видовище, коли влітку з верхів’я Ками і її притоків буксирні

Прибувши в селищі Льонва (нам була дана адреса) ми влаштувались

пароплави безперервно йдуть вниз по Камі з довгим плотом лісу. На ньому

на квартиру в одній кімнаті дерев’яного будинку (правда, всі будинки

побудовано «хатинку» для робітників-плотарів і хвостове управління

тут дерев’яні) і на другий день приступили до роботи розвантажувати

плотом, щоб його не занесло до берега, де він може розірватися, що призведе

платформи з рейками вузькоколійки, призначені для нашого будуправління.

до втрати лісоматеріалу. Пригадую як сьогодні, як ми з товаришами сиділи

Частину робітників я відпускав на заробітки: розвантажувати вагони на

на березі ріки і спостерігали, як пливуть на буксирі плоти.

станцію, баржі із сіном та деякими матеріалами. Це поповнювало наш

бюджет. Харчувались в місцевій їдальні не дуже ситно. Через кілька днів

Та вернімось до опису про дальше моє перебування на Уралі.

повінь затопила селище і прийшлося щоденно з квартири випливати на

У травні місяці дуже потепліло і швидко став танути сніг, і до 10

примітивних плотах, що часто перекидались на воді разом з пасажирами,

84

85

що було не дуже приємно в прохолодній воді вище колін. Через кілька днів

я вирушив на пристань сел. Пожва. Остарбайтер з Кіровоградської області

прийшла на буксирі баржа з управління, і рейки повантажили на баржу.

допоміг мені донести багаж і в ніч з 21 на 22 серпня я відплив до обласного

Самі теж розмістились в ній.

центру.

Припливши в управління, одержували зарплату та продуктові

Влітку на пароплаві дуже приємно, тихо пливе, тільки чути, як

карточки і знову повертались назад на річковому трамваї - невеликому

хлюпають лопасті-колеса, а по боках мальовничі берега, вкриті віковічним

пароплаві, який перевозив пасажирів. А його остання стоянка була

лісом, і дуже рідко видно по берегах поселення та невеликі містечка. А

в сусідньому населеному пункті, з якого треба було йти до 10 км. Часто

вночі по річці світять буї. Там часові лампи, що видно капітанові водний

приходилось йти вночі, а дорога – просіка в лісу, що не дуже приємно,

шлях, щоб не випливти на мілину. Більше доби треба було пливти до

а вночі страшно, бо були лісові звірі. І так кілька разів. Я і листи писав

обласного центру м. Перм.

з сел. Льонва і одержував там з дому. В Березняках я вперше після війни

сфотографувався, коли мені було 25 років. Фотокартка і на сьогодні

Прибувши на пристань м. Перм, я взяв квиток на пароплав до м.

зберігається.

Казань, бо з квитками на залізницю було тяжко . Пасажирський пароплав

був комфортабельним, великого тонажу, річковий красень, 4-х поверховий.

Нам вже видали військові білети. Звідкись в мене виникла ідея

Його назва, здається, «Клим Ворошилов». Він міг розмістити понад 1000

написати в Москву генерал-полковнику Голікову, що відав репатріацією

пасажирів. В ньому були каюти від 1 до 4 класу, відповідно купе на 1-2

військовополонених, щоб дав дозвіл на виїзд для вчителів. Десь я дізнався,

людини і загальні – найдешевші. Рухались до Казані більше 4-х діб.

що нібито вчителів відпускають. Незабаром одержав відповідь позитивну.

Під час плавання спостерігали мальовничі береги Ками, вкриті лісом,

Але в управлінні вимагають виклик з місця роботи. Пишу додому, щоб

високий правий берег і пологий лівий. Пароплав зупинявся на пристанях,

в райвно взяли довідку-виклик. Незабаром надіслали, і я одержав

об’являвся час стоянки. Інколи стояли по кілька годин. Можна було йти в

розрахунок і паспорт.

населений пункт, в місто.

Після повернення з Березняків я ще більше місяця працював при

На пароплаві

управлінні. Два рази їздив у відрядження в м. Перм, посилали по різних

Пам’ятаю, що довго стояв

справах. Зв’язок з останнім центром тільки водою по Камі пасажирським

пароход в м. Чистопіль, і я

пароплавом. Сідаємо в сел. Пожва - від нас 5 км до райцентра сел. Чермез,

зміг сходити в місто, купити

потім в обласний центр. Такий маршрут я вибрав і коли повертався.

хліба і деяких продуктів на

карточки. Прибув в Казань

Літо в цих широтах на Середньому Уралі коротке і прохолодне.

26 чи 27 серпня. Це велике

Ночі дуже короткі і світлі, а день довгий. І постійно дуже жалять комарі.

місто з багатьма історичними

Треба весь час ходити з гілкою дерева і відганяти. В річці Кама багато

пам’ятками, столиця Татарської

різної риби, особливо щук. Місцеві риболови наловлюють її дуже багато,

АССР. По місту я зробив

а ми не вміли.

пішоходну екскурсію на деякі

І ось наступив день мого від’їзду. Розрахували мене 20 серпня

вулиці, щоб подивитися на

1946 року, рівно 5 (п’ять) років, як мене мобілізували 19 серпня 1941-го

місто. Тут руйнувань від війни не було, бо місто далеко було від фронту. В

на війну. Яка була радість – нарешті я від’їжджаю, зустрінуся з рідними,

ньому формувались дивізії і полки на фронт та навчались командні кадри

друзями, знайомими!

по різних спеціальностях, вироблялось багато озброєння різних видів для

оснащення армії. В Казані я взяв білет на залізничній станції до м. Харків.

Мене розрахували, дещо я прикупив на картки. Майстри зробили

У черзі за білетом познайомився з дівчиною, яка теж їхала до Харкова, а

мені дерев’яну валізу, хтось дав армійський речовий мішок, і з цим багажом

потім десь в райцентр, де працювала. Так ми разом в одному купе через 2

86

87

доби прибули до м. Харків на Україну.

Повернення додому.

Тут я купив білет до ст. Долинська на поїзд Харків-Херсон,

На вокзалі зустрів 2-х дівчат з Котової, які чогось прибули в

останній відрізок дороги додому. Чим ближче було додому, тим більше

Долинську. Вони вже були дорослі, а коли я від’їжджав, то ще бігали

хвилювання охоплювало мене, адже більше 5 років не був вдома, не бачив

підлітками. Вони мені і розповіли про село і де стоять підводи туди, бо

рідних і близьких.

машин тоді не було. Але я пішов на вулицю ім. Кірова, де жив д.Федір і

звідки я виїжджав на війну. Тут же жив і мій брат Гриша, який працював

Сів у вагон, який був погано оснащений. В ешелоні були навіть

фельдшером в залізничній лікарні і одержав бронь, на війні не був,

вантажні вагони. З вагону спостерігав, який вигляд мали населені пункти

бо обслуговував залізничників. А залізничники були на військовому

після війни. Адже всього 2 роки, як на Україні закінчились воєнні дії.

положенні.

Скрізь руїни, згарища. В більшості станційні споруди зруйновані, тільки

деякі вокзали вціліли, в тому числі і в знайомій Долинській. Під’їжджаємо

Хвилююча зустріч з д. Федором і т. Полею та незабаром з братом

до Долинської, охопило ще більше хвилювання. Приїхав туди в другій

Гришею. Безкінечні розповіді як пережили війну, а я розповідав про себе,

половині дня 2 вересня 1946 року. А виїхав звідси 21 липня 1941 року…

що я переніс, пережив за ці тяжкі 5 років. Згадали брата Ваню, який біля

двору був тяжко поранений і через кілька місяців помер у великих муках.

А я з такого пекла вирвався живим і здоровим…

Через день десь дістали велосипед, і я, покинувши свої речі, поїхав

додому з райцентру Долинська.

Дома мене зустріла мама і бабуся: плач і радість. Село тяжко

впізнати. Багато хат зруйновано, спалені покрівлі, темні солом’яні стріхи.

Люди одягнуті в латані куфайки та інший одяг, навіть трофейний. Таке і

взуття. Багатьох жителів немає в живих з війни, або ж загинули дома під

час обстрілів.

На вечір зійшлися родичі, сусіди і односельці. Одним з перших

прийшов зустрічати мене сусід, товариш з дитинства Ст. Дм. Лисиця. Він

повернувся пораненим з війни ще весною 1945 року. Мати пригостила (чим

було в неї) односельчан, що зійшлися мене зустріти. Радість і хвилювання,

що нарешті після п’яти років мого поневіряння я прибув додому і побачив

моїх рідних і друзів. Але багатьох моїх ровесників старших і молодших

жителів села не було. Їх забрала війна, полягли вони смертю хоробрих в

боротьбі з ненависним, жорстоким ворогом на своїй землі і європейських

країнах, де добивали фашистів. Багато розповідали мені, що прийшлося

пережити в період війни і окупації, хто загинув в селі, хто на фронті, про

що я пишу далі.

88

89

Визволення.

Фундукліївка та інші. Штурмували частини Радянської армії на звільненій

території. При підтримці авіації танкові з’єднання фашистів, маючи

Частина молодих хлопців і дівчат працювали на будівництві дороги

перевагу в техніці, нанесли сильний удар і відтиснули наші війська майже

Кривий Ріг – Кіровоград, де також були тяжкі умови праці, під наглядом

до річки Інгулець. Був захоплений і м. Кривий Ріг, який було звільнено в

німецьких солдат і поліцаїв. Карали за найменшу провину, яку знаходили

жовтні місяці 1943-го. Розгорівся жорстокий танковий бій між с. Водяне,

наглядачі. Кількох жителів села було покарано на смерть фашистами.

Бабенков і смт. Петрове. Внаслідок цього бою фашистські дивізії були

відкинуті на 5-10 км, ворог не перейшов на лівий берег Інгульця. Лінія

Та незабаром фашисти відчули удари Радянської армії під

фронту почала стабілізуватись. Знову село Варварівка та інші села

Москвою, Сталінградом, а потім в липні 1943-го на Курсько-Орловській

відчули жорстокі дні окупації у прифронтовій зоні. Фашисти знущалися

дузі. З цього часу почалося масове звільнення міст і сіл України. Під

над жителями села, грабували їх. Навіть комендант повернувся в село і

переможними ударами Радянської Армії німецько-фашистські війська,

розшукував з допомогою поліцаїв все, що забрано було в його резиденції

несучи великі втрати відходили до р. Дніпра, намагаючись затримати наші

- в приміщенні семирічної школи. В кого що було знайдено, піддавався

армії на Дніпрі, проголосивши неприступність так званого Дніпровського

суворому покаранню.

валу. Була звільнена протягом серпня-вересня майже вся Лівобережна

Україна. Наші воїни зходу почали форсувати водну перешкоду р. Дніпра і

Фронт поступово наближався до села. Незабаром були

вже в кінці вересня 1943 року було захвачено і звільнено значну територію

звільнені хутори, що належали до Варварівки і Варварівського району,

України на правому березі Дніпра, утворено десятки великих плацдармів,

Новомосковськ. За ці населені пункти точилися запеклі бої, внаслідок чого

на які стрімко переправляли війська з лівого берега. Ворог чинив

загинули сотні наших солдатів.

відчайдушний опір нашим десантам, що висаджувалися на правому березі

Дніпра. Йшла жорстока, кровопролитна битва за Дніпро, яка увінчалась

Лінія фронту наблизилась до села і простяглася вище східної

повною перемогою Радянської Армії.

частини і йшла через західну окраїну села понад селом до с. Верблюжка

Новгородківського району, яке було повторно звільнено в грудні 1943-го.

На напрямку Кіровоградської області було утворено і відстояно

В східній частині лінія фронту йшла до с. Баштине, Костівка, Лозоватка

плацдарми на Дніпрі біля сіл Деревіївка та Куцеволівка. Звідси і почалося

(Криворіжського р-ну) і через рудник ім. Леніна, Терни, Кам’яне поле, с.

звільнення нашої області, її районів і сіл. Це було у вересні і жовтні 1943

Зелене. В селі були розміщені фронтові солдати, польові госпіталі, різні

року. Розширюючи плацдарми і знищуючи живу силу фашистського ворога,

служби по забезпеченню фронту.

радянські солдати звільняли міста і села України в т.ч. і Кіровоградську

область. Першим звільненим райцентром в Кіровоградській області

В селах було відібрано всю худобу і продукти харчування. Село час

було смт Петрове - 23 жовтня 1943-го, що знаходилось на відстані 20 км

від часу піддавалось обстрілам, навіть з ракетної зброї катюш. Стріляли по

від нашого села. Як розповідають старожили, було чути гул і обстріли

ворогові, а попадало і мирним жителям. Багато з них було поранено і вбито.

наступаючих військ. Люди припадали до землі, слухаючи канонаду.

Один з них і мій брат Ваня (1927 року народження) був тяжко поранений

З’явилася наша авіація: штурмовики ІЛ - 2, які розганяли фашистів,

під час мінометного обстрілу і передчасно помер у квітні 1944-го вже після

палили і знищували їхню військову техніку. Німці панічно відступали.

звільнення, перенісши величезні страждання. Жителі села переховувались

Наші солдати без бою ввійшли в село 28 жовтня 1943 року.

в погребах, копали глибокі ями під хатами та інші схованки. Тих жителів,

кого впіймали, відправляли на лінію фронту будувати бліндажі, копати

Це була величезна радість жителів села. Наступ продовжувався.

траншеї, окопи тощо. Масово розбирали покрівлі хат і сараїв, школи для

Були звільнені майже всі села району, в т.ч. і райцентр м. Долинська.

будівництва бліндажів. Час від часу з’являлися в село розвідники нашої

В селі майже все вціліло. Тільки дещо було спалено фашистами. Та

армії, і селяни їм допомогали, але це було великою таємницею. Фашисти

радість звільнення була недовгою. Через кілька днів фашисти, одержали

розстрілювали за кожний вияв допомоги нашим солдатам. Було кілька

підкріплення у вигляді танкових дивізій на ст. Куцовка, Шаровка,

випадків розстрілу під виглядом партизан, заставляли власноручно копати

90

91

собі яму. Величезні страждання переносили жителі села: і холод (адже це

березня один з перших з групою солдат увійшов в с. Котівка. Але фашисти

було в зиму 1943-44 років), і голод, і постійний страх перед обстрілом і

під будівлею школи ладнували вогневі точки і на одну з них напоролися

фашистом. Була відсутня будь-яка їжа, нормальний одяг. Трупи валялись

солдати і понесли втрати, в т.ч. і Г.Р.С. Володимир Олексійович Засядько,

по селу, бо на цвинтарі стояли вогневі точки, деякі родичі хоронили своїх

пізніше похоронений в смт. Петрове на меморіальному кладовищі. Нині

загиблих по дворах, в садках, а потім після звільнення села переносили на

середня школа с. Варварівки носить його ім’я.

цвинтар.

На світлині стенди шкільного музею з портретом В.О. Засядька:

З наближенням днів звільнення села фашисти почали масову

евакуацію жителів села. Всі, кого знайшли у схованках, заставляли негайно

зібратись, зійтись у вказаному місці і під конвоєм вели до с. Братолюбівка

(10 км), а потім далі. Старі і малі, немічні і жінки з немовлятами і малими

дітьми без харчів гнали в тил. А дорога була суцільним болотом (зима 1944

р. була дуже м’якою, теплою). Багато не витримували, відставали. Деякі

жителі, глибоко закопавшись, лишились в селі і зустріли визволителів.

Моя бабуся теж була евакуйованою в с. Братолюбівку і звідти

втекла. Ті, що повернулись після визволення, вже вдома нічого не

знаходили, крім голих стін, вибитих вікон і хат без дверей і даху.

Про день визволення. 29 лютого 1944 року після короткої

артпідготовки наші солдати захопили східну частину села. Почалися

запеклі бої за село, які спалахували то в одній, то в другій частині села.

Фашисти, що затримали наступ радянських військ, намагалися чинити

відчайдушний опір, переходячи в контрнаступ. В тили підкидалось

підкріплення. Особливо жорстокі бої були в с. Котівка (східна частина

села, яка мала свою назву), в центрі села (Слюсарівка) та біля клубу і

приміщення семирічної школи. Тут фашисти стояли на смерть до повного

їх знищення. Наступ вели 73-я Сталінградська дивізія, 228-а, 57-а армія,

58-а гвардійська дивізія. Втрати несли і наші військові частини. Недалеко

В музеї бойової слави в приміщенні Варварівської середньої школи

від нашої хати група німецьких солдат намагалася проникнути в тил

є куточок героя свого часу. Юні слідопити вели переписку з сестрою

наступаючих. Та вогнем з 50 і 82 мм мінометів наші артилеристи повністю

героя, його однополчанами. В колишньому колгоспі ім. Кірова носить його

їх знищили. Там по городах і були вони закопані.

ім’я і поле, де стояла батарея артдивізіону, а на окраїні встановлено його

барельєф.

Протягом тижня точилися бої за звільнення села. І нарешті 8-го

березня 1944 року бої в селі стихли. Лінія фронту відкотилась на південний

В боях за село Варварівку взимку 1943-44 років та при визволенні

захід. Незабаром, 12-го березня було звільнено районний центр. Жителі,

села загинуло близько 1500 солдатів і офіцерів. Вони проявили

що були вигнані, почали повертатися в село.

безсмертний подвиг в боротьбі з фашистами за свободу і незалежність

нашої Батьківщини. Вічна їм пам’ять і слава!

В нашому селі був тяжко поранений Герой Радянського Союзу гв.

капітан В. О. Засядько. У зв’язку з необхідністю гв. капітан Засядько 29-го

На території села знаходяться чотири братські могили, на яких

92

93

встановлено пам’ятники і меморіальні плити з прізвищами загиблих

Післявоєнні роки.

воїнів. Але більше половини воїнів лежить в інших могилах, а імена їх

невідомі...

У всьому відчувалась велика бідність, невлаштованість. Тільки

почало налагоджуватись післявоєнне життя, але вже в 1946-му склалися

Учні середньої школи починаючи з 60-х років ведуть пошукову

несприятливі погодні умови, що призвели до неврожаю. Майже 3 місяці

роботу, щоб встановити імена загиблих воїнів. Десятки імен було

влітку і на початку весни не було дощів, і зібрали дуже мало зерна, та

встановлено. З багатьма рідними вели переписку. Сотні рідних загиблих

і те вивезли в рахунок 2 хлібозаготівель. Все це викликало великий голод

воїнів відвідали місця боїв та братські могили, де поховано визволителів.

в 1947-му році. Люди використовували для їжі все, що знаходили: бур’яни,

насіння буряків, відходи та інше. Та все ж було багато випадків смерті,

Прифронтове село Варварівка було дуже зруйноване і розграбоване.

дистрофії з голоду.

Після визволення в селі налічувались кілька корів, десяток трофейних

коней. Всі с-г роботи приходилось виконувати вручну в основному жінкам,

Я майже місяць відпочивав, а потім з 1 жовтня 1946 року

дітям і престарілим, які не підлягали призиву в армію. Наполегливою,

влаштувався на роботу викладача історії і географії Варварівської 7-річної

тяжкою працею вони вирощували с-г продукти. Все відправлялось на

школи. Перед цим в кінці вересня я з’їздив в село, де працював до війни,

фронт діючій армії, яка вела запеклі бої, звільняючи країни Східної Європи

щоб забрати свої речі. Нажаль, мало, що залишилось. Документи знищили.

від фашистських поневолювачів. Ще більше року йшла жорстока битва з

фашистським ворогом до переможного кінця - 9 травня 1945 року.

Побував я і в університеті, де вчився до листопада 1940 р. На щастя,

там збереглися мої документи. Повернули мені атестат про закінчення

Навіть ще й сьогодні предмети війни знаходять на полях, в дворах,

середньої школи і дали довідку з переліком предметів з оцінками, які

на пасовищах. В селі після звільнення були великі руїни, приміщення

я проходив протягом 1938-40 років – 2 курси. На основі цих документів

школи, а також ферми і культосвітні заклади напівзруйновані.

я влаштувався на роботу вчителя. Педколектив школи був різного віку

і мало мені знайомий. Лише директор школи – Бельберт Іван Михайлович,

якого я знав до війни та вчитель української мови - Сердюк Ол. В.

На світлині вчителі і учні, післявоєнні роки:

Умови роботи в школі

вкрай печальні. Приміщення

частково

відбудували,

але було дуже тісно.

Класи переповнені, учні

– переростки, так як 2,5

роки не навчались. В 7-му

класі були діти 17-18, а в

молодших - 14-16 років. Не

вистачало паперу, зошитів,

підручників. Писали на

книжках, газетах, хто що

знайшов. Одяг і взуття дуже погані, бо все зносилось, а нового не було де

купити. Але треба відзначити, що більшість учнів вчилися старанно і вели

себе дисципліновано.

94

95

На світлині – музей Варварівської середньої школи:

в продажі товари першої необхідності. З 1 січня 1948 року була проведена

грошова реформа і відмінена карточна система. Все, що поступало в

продаж продавалось без карточок, знижувались періодично ціни на товари.

Наполегливою працею жінок і дітей, фронтовиків, що повернулись

з війни, за кілька років було відбудовано основні приміщення колгоспів.

Складено з розбитої техніки декілька тракторів та інший с-г реманент.

Почали вирощувати непогані врожаї. Дещо поліпшувався матеріальний

рівень життя. Але ще була велика бідність. Багато жителів мешкали

в землянках, або в напівдобудованих хатах. Та все ж до 1949-50 років

досягли довоєнного рівня с-г виробництва. Дещо вже придбавши з техніки

та с-г інвентаря.

На світлині з шкільного музею Чорномаз О.Д. з дітьми:

Повернусь

до

роботи в школі. П’ять

років я майже нічого

не читав і прийшлося

надолужувати прогаяне.

Та за короткий період

основи педагогічної науки,

Учні приймали активну участь в позакласній роботі. Вони до

методикою

викладання

1 місяця працювали в колгоспах, допомагаючи зібрати врожай пізніх

та виховним процесом

культур, збирали металобрухт (в більшості останки військової техніки).

в школі я оволодів,

Школа зайняла І - ше місце в районі по збору металобрухту і одержала

опрацьовував відповідну

премію: патефон і радіоприймач. Також учні активно працювали в гуртках,

літературу, хоч її було і не

в художній самодіяльності. Адже діти пережили лихоліття війни, багато з

вдосталь, дещо переймав від товаришів по роботі. Пізніше, влітку 1948 року

них втратили батьків, братів, сестер і навіть повністю рідних.

я вступив на заочне відділення Криворізького педінституту на фізико-

математичний факультет, на ІІІ – й курс. Перші два курси університету

Для незабезпечених дітей давали деяку допомогу, організовувалось

мені було зараховано. Закінчив я педінститут в 1952 році.

харчування. Та все це не могло згладити втрати принесені війною.

Народне господарство країни відбудовувалось, поступово

Учні доглядали братські могили, яких на території Варварівки

залічувались рани війни. В школі теж замість примітивних столів і ослонів

чотири, та багато маловідомих поховань. В школі наполегливо проводилось

вже в 1948-му році виготовлено і розміщено дерев’яні парти, учням стало

військово-патріотичне виховання на прикладах мужності і героїзму

набагато зручніше сидіти і писати.

проявленого радянським народом в роки Великої Вітчизняної війни.

Вчительський колектив крім уроків в школі займався ще

Вчителі теж були погано забезпечені. Зарплати не вистачало,

і громадсько-політичною роботою. Під час підготовки до виборів у

навіть, на харчування. Бідним був одяг і взуття. Але це були тимчасові

Верховну Раду СРСР та УРСР давалися завдання по агітмасовій роботі,

труднощі повоєнного періоду. З роками життя покращувалось, з’явилися

участі у виборчих комісіях, окремих обирали депутатами в сільраду.

96

97

В 1949 році мене призначили завучем школи, роботи побільшало

Кращі, більш досвідчені педагоги займалися лекційною роботою

і доводилось по 12 годин бути в школі.

серед жителів. Мені не раз доводилося ходити на віддалені хутори

(Ново–Московськ, Варварівка ІІ) для читання лекцій, проведення бесід,

Дещо про особисте.

політінформації. Зараз цим не займаються, бо в більшості жителів є радіо,

телевізори.

Я вже писав, що повоєнні роки були дуже тяжкими, особливо

в матеріально-побутовому становищі. Але радість Перемоги над запеклим

Часу було мало. Навчання в ІІ–гу зміну. Зимою останні уроки

ворогом, радість вільного життя дещо згладжувала ці труднощі. Війна,

проводили при гасових лампах (електрики не було), що не видно й учнів

що минула, принесла в кожну хату втрати рідних і близьких, яких ще і на

на задніх партах. В класних приміщеннях холодно, бо опалення груб

сьогодні оплакують. Та люди працювали з ентузіазмом, щоб підняти все

проводилось до 1951 р. соломою. В учнів замерзало чорнило, не говорячи

зруйноване війною і покращити життя. Діти з малих років привчалися до

вже про ноги. Сиділи діти на уроках одягнуті і голодні. Все це створювало

праці. Адже в більшості всі види с-г робіт виконувались вручну, техніки

несприятливі умови для навчання. Та все ж, як я писав, більшість вчилися

і живої тяглової сили було дуже мало. На село було всього кілька корів,

старанно.

в т.ч. і в моєї мами. Це була велика допомога. Мати знайшла свою корову

в с. Порфирівка.

Окремі учні будучи переростками не кінчали 7 класів, залишали

школу і йшли працювати в колгосп, або їхали в міста і вступали

Корова не тільки давала молоко, нею і орали, волочили, сіяли, запрягаючи

до профтехучилища або ФЗН.

в ярмо. Нинішнє покоління цього не знає.

В кожного із вчителів, були погані сільські хати з примітивними

В селі в повоєнні роки було дуже багато молоді. А з часом значна

саморобними меблями, відсутній належний одяг, взуття.

частина вибула в місто. Оплата праці в колгоспах була дуже низькою

і це примушувало молодь йти на роботу в місто. Я теж думав тимчасово

На території села і в степу залишилась після військових дій

попрацюю у с. Варварівка, а потім перейду в Дніпропетровську обл. і зокрема

велика кількість вибухово-небезпечних матеріалів. Увесь час з учнями

в Новомосковський р-н, який мені сподобався ще до війни. Адже я 10 місяців

проводилися бесіди про обережність, про заходи безпеки. Та не дивлячись

там попрацював і звідти взятий і на війну. Та доля склалася інакше.

на попередження, окремі учні в позаурочний час займали ці предмети, що

призводило до нещасних випадків. В моєму класі підірвався учень на міні,

Коли я почав працювати в школі з жовтня 1946 року, моя майбутня

яку знайшов десь в окопі. А всього по школі за післявоєнні роки загинули

дружина Катя вже працювала класоводом в Котівській початковій школі.

або стали каліками більше 10 учнів.

Я, звичайно, знав її з дитинства, коли її взяв з Бокової Ільченко Павло

Дементійович. Її батьків безпідставно розкуркулили і вигнали з хати.

Пригадуються дні роботи в школі: перші дзвінки, підготовка

Сім’я була велика і Ільченки взяли її, найменшу в сім’ї - 6 років, в 1931 – 32

і проведення свят, зустріч Нового року, проведення найбільшого свята -

роках, коли наближався голод. Вона спершу не хотіла, кілька разів тікала,

Дня Перемоги, свята Великого Жовтня та інших. У всіх цих позакласних

а потім звикла і вже десь в середині 30-х років, коли її хотіли повернути

заходах учні в повоєнні роки були дуже активними.

назад, вона не захотіла їхати до своїх рідних батьків. Так і виросла

в котівців Ільченків. В 1932-му пішла до 1-го класу, а в 1941-му закінчила

Вчительський колектив організовував художню самодіяльність,

9 класів.

виступали в клубі, який був біля старої школи (в бувш. церкві), а потім

в клубах, побудованих колгоспами. А їх спочатку на території Варварівки

Два рази сім’я виїжджала в Долинську, а потім в Казанку і десь 1937

було до 10, а пізніше були укрупнені - стало 6, а потім 2 і звели до одного

р. повернулися знову в свою хату, де нині наша кухня. Так і залишились тут.

вже в 70-х роках.

Батько Павло Дементійович працював увесь час бухгалтером в колгоспі,

98

99

а потім на елеваторі в Долинській та інших місцях. Почалася війна і його

перша донька Наталка. Ми були дуже раді. Та на жаль, склалося так, що

мобілізували в армію в будьонівські війська. В громадянську війну він був

дружина опинилась в скрутному становищі. А справа була ось в чому. В

будьонівцем, служив в кавалерії. Та в перші місяці війни, десь під Одесою,

кінці 1947-го один комплект комбінованого класу (здається 1 – 3 класи)

їхню частину німці і румуни розбили, він потрапив в полон і десь там і

перевели в Ново-Московськ. Звідти ходили в нашу школу багато дітей.

загинув чи з голоду чи був розстріляний або через хворобу. Його жінка,

Як я вже писав, в післявоєнний період не було одягу і взуття, доношували

бабуся Катерина, дуже оплакувала його до самої смерті. Померла вона 9

старе, що в кого було. Діти йдучи до школи в Котову перемерзали, а зими

листопада 1961 року у віці 66 років.

були суворі. Спочатку в одній з хат в Ситаївці обладнали приміщення. І

Каті, на той час молодій вчительці, випадала доля ходити за 5 км навчати

Під час окупації Катя і її мама Катерина жили вдвох, дуже бідували.

дітей. Тепер, навпаки, перемерзала вчителька в дорозі (щоденно 10 км),

Їх ганяли на різні роботи, де вони часто простужувались. До того ж і перед

а діти були близько від домівок. Топити не було чим, в хатах холодно.

війною Катя захворіла тифом. Йшла в школу в Бокову за 9 км і провалилася

Одного разу Катя, прийшовши з дому, напилася холодної води і незабаром

на ставку у воду, застудилась і 2 місяці лежала в лікарні в Братолюбівці. Це

тяжко захворіла ангіною з високою температурою. Кілька днів вона

відбилося в майбутньому на її здоров’ї. Потім після звільнення в 1944 році

пролежала в ліжку, а потім знову ходила навчати дітей. З того часу в неї

вона пішла на підготовчі курси в Криворізький учительський інститут, а

від ангіни з’явилися різні хвороби. Ангіна увесь час давала про себе знати,

згодом вступила до інституту, коли ще в 1944-му йшла війна. З ІІІ курсу

не допомагали і ліки. І лише в 1959 році їй зробили в Кіровограді операцію

вона припинила навчання через погані матеріальні умови і влаштувалась

по видаленню мигдаликів.

на роботу вчителькою молодших класів в Котівську П.Ш.

Після народження Наталки моя дружина Катя була дуже короткий

Коли я повернувся додому, я її зустрів і не міг впізнати. Вона була

час у відпустці, потім 2 тижні навчала дітей в селі. Школа була в тій хаті, де

така доросла і красива і вона мені сподобалась. В жовтні 1946-го ми почали

побудувався д. Митя. Потім з невідомих причин її знову направили в Ново-

зустрічатись, майже щоденно. Я приходив до неї і ми разом готувались до

Московськ. Наталці було тоді трохи більше місяця від роду. І вона змушена

уроків при світлі каганця, бесідували, згадували минуле пережите. Читали

була залишати її на 7 – 8 годин без годівлі. Це звичайно відбивалось на

разом книжки, які десь здобули. Ми ніколи не сперечались, дружба в нас

здоров’ї дитини і матері. Доглядала дитину бабуся Катерина. З великими

була міцною.

труднощами пережили осінь і зиму 1947 – 48 років, потім 1949 рік. Коли

вже підросла Наталка, то стало легше. В час великих морозів іі мама Катя

В неї був хлопець Володимир (двоюрідний мій брат), але він при

не йшла в школу.

відступі німців був вбитий снарядом під Братолюбівкою. Там і захоронений

на кладовищі. На жаль, до нього ніхто ніколи не приїздив і зараз там,

В 1949 році я потурбувався і Катю перевели у Варварівську 7-річну

мабуть, і могили не знайдеш. Ми кілька разів заїжджали, десь в 50–60–х

школу на посаду викладача біології і географії. З цього року ми вже ходили

роках. Чомусь і брат Толя не був біля нього. Для нас це дуже дивно, що він

на роботу разом.

не так далеко і залишився в забутті…

З 1949 року мене призначили завучем школи. В мене стало менше

Ми зустрічалися до вересня 1947 року. У вересні ми стали жити

навантаження уроками, але більше іншої роботи по організації навчально-

разом. Катя не захотіла йти до мене, то мені прийшлося перейти до неї. А

виховного процесу. В школу було призначено кілька молодих вчителів,

причина проста – разом зі мною жили дві жінки, моя мама і бабуся та ще і

дещо придбали з навчального приладдя. Але умови роботи в школі

третя прийде, то виникнуть конфлікти. І вирішили бути в цьому дворі, де

залишились складними. Двозмінне навчання, переповнені класи учнями

я зараз живу, бути разом.

(в школі було понад 300 учнів), тіснота в приміщеннях. Багато з учителів

почали навчатись заочно, щоб здобути належну освіту, але жили ще дуже

З часом зайнялися ремонтом хати і сарая, а потім в 1962-му

бідно, хоч дещо почали справляти з одежі. З 1948 року після реформи і

побудували нову хату. Перед цим в 1948 році 19 серпня в нас народилася

відміни карточної системи з’явилися в продажі тканини, деякий одяг,

100

101

взуття. В 1949-му восени ми навозили соломи і перекрили покрівлю хати,

Сортувальної станції за Коксохімом. Треба було їхати трамваєм з 1 годину

яка підчас дощів протікала, бо була пошкоджена під час боїв.

до кінця маршруту, а потім з півкілометра йти пішки. Але тут було мені

зручніше. Та влітку приїжджала і Катя з Наталкою. Навіть приходили в

Завели деяке господарство: корову, порося, курей. Зерно купляли і

інститут. Спершу пускали Наталку в аудиторію, де я навчався. Вона бігла і

мололи в примітивному млині в колгоспі. Так як ми одержували зарплату

кричала до мене, а потім заходила Катя.

щомісяця, то мали можливість купляти все необхідне, що було в продажу.

Магазини в той час були, але в них був дуже малий асортимент товарів.

З поїздками в Кривий Ріг теж була проблема. З трудом приходилось

Не дивлячись на тяжкі повоєнні роки, зарплату вчителям ніколи не

влаштовуватись на вантажній машині в кузові, або їхати поїздом через

затримували. В 20-х числах щомісяця ми її одержували.

Долинську, а з Долинської теж чим прийдеться.

Вже на початку 50-х років я купив радіоприймач на батареях. Це

В той час ще не було ні автобусів, ні вантажних машин чи інших

була велика радість. А потім виписали швейну машинку.

засобів пересування для населення. У в нас з дружиною виникла ідея купити

автомобіль власний. А в той час десь з 1949 – 50 років вперше в нашій країні

Та нажаль, хвороби мою дружину не покидали. В 1950-му після

була продаж легкових автомобілів для індивідуального користування. Ці

заочної сесії, де я навчався в Криворізькому педінституті, у серпні я

автомобілі випускав Московський автозавод малолітражних автомобілів

з’їздив у м. Москву по квитку залізнодорожника, який видавали щорічно

Москвич 400, 401, а Горьківський автозавод випускав автомобілі

працюючим на залізниці. Брат Федя працював фельдшером в Новому Бузі

«Победа». Ці автомобілі випускались на базі німецьких заводів, які були

на залізничній станції. В Москві я дещо купив з одягу і взуття.

передані нашій країні, як репарації після війни десь в 1945 – 46 роках. Хоч

це автомобілі були і не такі досконалі, як сучасні, але досить прохідні для

В час моєї відсутності Катя перебирала картоплю прямо в погребі

тодішніх ґрунтових доріг.

в легкому одязі і знову застудилась. У зв’язку з цим, влітку 1951 року, ми

придбали путівку в санаторій в м. Бердянськ, де вона лікувалась і дещо

Почали ми з Катею збирати гроші, десь в чомусь економити, щоб

стан її здоров’я покращився. Але під осінь в 1952-му в неї загострилась

купити автомобіль. А коштував він на ті гроші, порівняно не дорого -

хвороба печінки, і прийшлося направити її в обласну лікарню, де вона

Москвич 401 – 9000, а «Победа» - 16000 рублів відповідно. Ми стяглися

провела майже місяць. В той час було дуже тяжко з транспортом. З

на дешевий, хоч кращий був дорожчий. Одержували ми тоді разом до 900

труднощами добрались в Кіровоград. Після влаштування в обласній

руб. за місяць. У березні на канікулах я поїхав до Києва, і записався на

лікарні я повернувся додому тільки під ранок. З Куцівки пішки в нічний

чергу в автомагазині, який був тоді єдиним на Україні. Але треба було раз

час я прийшов додому. Через місяць після лікування Катя повернулася

на місяць, а під кінець і щотижня по вихідних приходити, відмічатись в

додому (вже і не пам’ятаю, як вона добралась). Її радо зустрічала Наталка,

черзі на комісії, яка обиралась чергою. Я цього не міг робити, але в Києві

якій було на той час 4 роки.

працював з Варварівки один житель - Глушко. Я з ним познайомився,

як він приїжджав у Варварівку до родичів. І за плату доручив йому

1952 рік ще пам’ятний і тим, що я закінчив Криворізький

підтримувати мою чергу. Через 5 місяців він мене викликав телеграмою,

педінститут і одержав диплом про вищу педагогічну освіту. Закінчились

що черга наближається і скоро прибудуть автомобілі. Я виїхав до Києва

поїздки на сесії взимку на півмісяця і влітку на місяць. Здав я державні

десь у серпні, але автомобілів не було. Потім мене викликали повторно в

іспити, в основному, на «4», «5», але головне диплом і підвищення зарплати

другій половині вересня, і я ще днів 10 ждав прибуття в продаж автомобілів

та, звичайно і знання. Перші 2 роки - 1948 і 1949 я квартирував в Шубенків

і лише 30 вересня оплатив автомашину і зі складу на станції одержав.

на Карнаватці. В них під насипом була маленька хата і ще з десяток дворів

Найняв шофера з Києва для перегонки автомашини. Багато було покупців

біля річки Саксагань, яка протікала в кінці городів. Потім в 1950-му я вже

з Кривого Рогу. На той час в них вже були автомашини у власності і вони

квартирував у Мельниченків. Вони виїхали з Бокової в 1949 році, а ми про

часто приїжджали у Варварівку на ярмарки.

це не знали. Квартира в них була далеко в центрі міста, в районі Східно-

Я був перший, хто купив автомобіль у Варварівці. Один вчитель

102

103

ще купив в Олександрівці. А було це в 1954 році.

року покращилося наше матеріальне становище і ми зайнялися ремонтом

хати. Повикидали старі печі. В нижній побудували нову, а у вищій грубу,

На світлині 1955 року перший автомобіль в селі, Чорномаз О.Д.,

залишили вікна і двері. Про будівництво нової ще мови не було. Мало

на задньому плані – колишня церква:

було будматеріалів, хоч дехто на той час будував глинобитні хати. А ми

думали, якщо будувати то тільки зводити капітальну будівлю з цегли.

Така можливість була тільки в 60-х роках. В селі масово здійснювалось

будівництво нових жител і перебудова старих. Солом’яні стріхи відходили

в минуле. І за 10-15 років, вже в середині 70-х років село перебудувалось

повністю, зникли на хатах солом’яні покрівлі, село прикрасилось, а

незабаром з’явилися заасфальтовані вулиці в селі і нова будівля школи.

Зведено в 1974-75 роках прекрасне приміщення двоповерхової школи,

облицьоване вірменським рожевим туфом вулканічного походження.

Дещо про себе. Мене також не минули деякі хвороби. В січні 1951

р. я раптово захворів, як пізніше виявилося холециститом (запалення

жовчного міхура). На роботі в школі почалися сильні болі в правій частині

живота, що мене прийшлося в нічний час по снігу везти полуторкою в

Братолюбівку, а потім в Долинську, бо лікар зробив діагноз – апендицит, і

потрібна нібито була невідкладна операція. Але як виявилося було зовсім

інше. Після 3-х тижневого перебування в лікарні я повернувся додому.

Вже рік було нашій маленькій Тані. Але перед цим в 1953-му в дружини

А потім у березні знову приступ. Я лежав тижнів 3 – 4 в Долинській

загострилася хвороба печінки, не допомогла і обласна лікарня. І вона

райлікарні і підлікувався.

без моєї згоди в квітні 1954 року згодилася на операцію по видаленню

жовчного міхура. Був тоді головний лікар в Долинській райлікарні Райх

Після лікування більш-менш дотримувався дієти, не вживав

і він переконав її. Без будь-якої підготовки він зробив цю складну операцію.

спиртного і жирної їжі і ніби все наладилося, більше приступи не

Біля Тані мами не було і з року її доглядала бабуся. Операція проведена,

повторялись. Та в 1956 році в мене виявили остимілітні щелепи від

в основному, вдало і їй з часом стало краще, але фізично працювати ще

невирваного кореня зуба. Знову лікарня обласна, госпіталь інвалідів

тривалий час не можна було. Якщо куди йдемо, то я несу на руках дитину.

війни. Головним лікарем там був дуже досвідчений хірург, і він дуже

Але в нас вже був засіб для пересування – автомашина.

вдало зробив мені операцію по ліквідації остиміліту. Але я втратив одного

переднього зуба. Прийшлося ставити кілька металевих протезів. Та і потім

Я вже через місяць самостійно їздив і в райцентр і без посвідчення

ще доводилось не раз лікувати зуби і ставити протези. Хоч це і неприємна

водія. А через 10 місяців влітку 1955-го в Кіровоградському ДАІ я здав

процедура, але доводилось робити.

іспити (після самостійної підготовки) і одержав посвідчення автолюбителя.

Вже десь під осінь я їздив вже в Кривий Ріг, Кіровоград, в Долинську. Нам

Влітку 1957 року профком профспілки району виділив мені

стало легше з пересуванням. Бензин – 66, який виписував в колгоспі, та

путівку в будинок відпочинку на 24 дні в м. Ворзель під Києвом. Будинок

в

Долинській на часопунктах. Заправстанцій тоді не було, бо було

розміщений в дуже мальовничій місцевості в мішаному лісі. Хоч

дуже мало автомобілів.

приміщення і були довоєнні, але умови для відпочиваючих були хороші,

дуже красива природа, чисте повітря і зв’язок з Києвом – електропоїздом.

В 1955 році ми придбали путівку в санаторій «Березняки»

Це вперше і в останнє я був на відпочинку. Ще раз був з дружиною Катею

(Харківської обл.), де моя дружина підлікувала печінку. Влітку того ж

на морі в Одесі влітку 1965 р. Але це зовсім незрівняно з Ворзелем.

104

105

Більше мені не прийшлося бути на відпочинку до кінця моєї роботи

які закінчували на той час 8 класів і бажали одержати середню освіту.

в 1984 році - ні в будинках відпочинку, ні в санаторіях, ні в лікарських

Треба було ходити в Кіровську або Братолюбівську СШ на відстані 10 км.

відпустках по лікарняних місцях. Віддавав себе педагогічній роботі, що

І тому багато випускників залишалися з 8-річною освітою.

не було часу влітку їздити по санаторіях або в Крим на море. Можливо це

не зовсім доречно, але я намагався придбати путівку дружині, щоб вона

На світлині – збирачі металобрухту Варварівської СШ, 1962 рік

підлікувалась в санаторії. Вона була в санаторіях 5 разів, починаючи з

1951 року з різними хворобами. Після лікування на деякий час здоров’я

трималось на певному рівні, а потім знову погіршувалось.

В 1959 в обласній лікарні операції з видалення мигдаликів зробили

нашим дітям - Наталці і Тані.

Як я раніше писав, в 1949 році мене було призначено завучем

Варварівської 7-річної школи. В 1954 по 1956 роки я працював директором

школи, а потім знову завідуючим навчальною частиною до 1963-го. В 1963

році, у зв’язку з виїздом бувшого директора, я був переведений на посаду

директора середньої школи, бо Варварівська 7-річна школа в 1956 році

була перетворена в середню (десятирічну).

На світлині О.Д. Чорномаз з учнями

В 1963 році відбувалося укрупнення районів, Варварівська

сільрада і села, що поблизу були передані до складу Петрівського р-ну.

Я почав турбуватись про відкриття в селі середньої школи. Адже Наталка

в тому році закінчила 8 класів. У вересні 1963-го було прийнято до 9 класу

випускників 8-го класу і в 1966 році Наталка закінчила 11 класів (середні

школи були на той час 11-річними). В 1966 році знову перейшли на 10-річне

навчання і в цьому ж році ми зробили 2 випуски учнів 10-го і 11-го класу.

В середній школі роботи було значно більше. Учні часто залучались

до суспільно-корисної роботи в колгоспах. Цим самим заробляли певну

кількість продуктів для харчування. На той час в школі було добре

налагоджено гаряче харчування для учнів школи. Учні молодших класів,

які навчались у продовженому дні одержували 2-х разове харчування. На це

асигнувались кошти з райвно по кошторису. Харчування дітей в школі

давало можливість краще налагодити позакласну роботу.

Проіснувала вона 4 роки (4 випуски) і з невідомих причин в 1962

році переведена у 8-річну. Це створило великі незручності для дітей села,

106

107

На світлині одна з сторінок журналу піонерської дружини

Значну частину овочів одержували з дослідної ділянки, якою

завідував біолог, а моя дружина вела уроки праці на ділянці. Більшість

учнів старанно відносились до виконання практичних робіт на дослідній

ділянці. Ще на сьогодні, вище старої школи ростуть фруктові дерева на

колишній навчально – дослідній ділянці.

Робота в школі в мене займала майже цілий рік. Іноді влітку

після закінчення ремонту приміщень школи я міг відірватися на 2–3

тижні. І знову з 15 серпня починалася підготовка до нового навчального

року: комплектація школи учительськими кадрами, забезпечення школи

навчальними приладами, підручниками, зошитами тощо. Завіз палива

в більшості здійснювали в кінці навчального року, а ремонт пічного

опалення влітку, а також фарбування меблів, підлоги, дверей та багато

інших ремонтних робіт.

Приміщення школи не відповідало сучасним вимогам середньої

школи. Побудовано воно було в 1904 році. Стіни були деревяні, переплетені

очеретом, а потім замазані глиною, дах покрито листовим залізом, який

теж треба було фарбувати, хоча б через рік.

На світлині – шкільне свято врожаю

До жовтневої революції

це була двокласна школа

(приблизно 6-річка), а

в 1924 році була відкрита

семирічна школа. Класні

приміщення були не досить

просторими (крім одного),

але

висота

досягала

до 4 м, був невеликий

коридор. При тій кількості

учнів середньої школи

(до 300 учнів) це були дуже тісні приміщення. Крім головного корпусу,

де розміщувалась учительська, кабінет директора, фізкабінет і навіть

квартира директора, які пізніше використовувалась під класну кімнату,

хімкабінет, учительську, були ще 2 допоміжні приміщення на 3 класні

кімнати - так звана сторожка і колунка, де розміщалась і бібліотека. В

таких неймовірно тяжких матеріально-побутових умовах навчання в старій

школі проводилось до 1975 року, коли було відкрито навчання в новому

сучасному приміщенні, яке будувалося 5 років (з 1971 по 1975 роки).

108

109

Взимку в класних приміщеннях було дуже холодно, пічне опалення

Світлини

не забезпечувало відповідної температури. До 1954 року в приміщеннях

О.Д. Чорномаз з учнями:

були глинобитні підлоги і примітивні столи. З 1949 року поступово столи і

ослони для сидіння учнів замінились дерев’яними партами, кожна на двох

учнів, різної висоти, відповідно до росту учнів, що не дотримується тепер.

Увесь інвентар, що був в школі до війни, було знищено. Під час

окупації приміщення використовувалось для німецької адміністрації. При

визволенні у березні 1944 року приміщення школи було напівзруйновано

і пізніше з великими зусиллями відбудовано.

І лише в 60-х роках почалось в селі капітальне будівництво –

зводились добротні дитсадки, школа, приміщення ферм, бригадні клуби,

механізовані токи, електрифікація села. Селяни почали будувати хороші

цегляні будинки, зникали солом’яні дахи, з’явилися легкові авто у селян.

Та нажаль, сьогодні, внаслідок «реформ», все це піддається руйнації

і спустошенню. Майже повністю зруйновано приміщення ферм, культурно-

освітні заклади, майстерні, комплекс.

Вже декілька десятиліть багато хороших будинків селяни

залишають і переїжджають в місто. Різко скоротилась чисельність

населення села. Село поступово вмирає. А загине село – загине Україна…

Будемо сподіватись, що настане час, коли держава зверне більшу

увагу на село, забезпечить ресурсами, і село знову підніметься на ноги

На світлині 1962 року варварівські піонери

і забезпечить нашу Україну всім необхідним для життя і процвітання

нашого народу.

Нова Варварівська СШ, світлина 2015 року

110

111

Подружжя Чорномазів

Чорномаз О.Д.

Чорномази

2015 рік

Урочиста лінійка, слово має директор школи О.Д. Чорномаз

Чорномаз О.Д., 2015

112

113

Стаття Шеремета М.С.

- Якщо одним словом, то тернистим.

Ця стаття дещо повторює те, що написав сам Олексій Данилович,

Він поклав переді мною два товсті зошити. На обкладинці першого

але я все ж таки вирішив її розмістити. Вона певною мірою доповнює те,

каліграфічним почерком виведено: «Чорномаз О.Д. Спогади прожитих

що написане вище, розповідає більше про самого автора цієї книги.

весен. 1921-2003 р. р.»

Спогади прожитих весен

Прочитаймо їх разом. Вони – дзеркало життя дітей перших років

У всякого своя доля і свій шлях широкий

більшовицької доби і буднів становлення сільської інтелігенції. Частинка

Т. Г. ШЕВЧЕНКО

історії України.

Рядки з Кобзаревої поеми «Сон» директор Варварівської середньої

Душа щемить донині

школи Олексій Чорномаз сприймає по-різному. З першим погоджується

Дитинство і шкільні роки – найпам’ятніші в моєму житті. Горя зазнав

сповна, а щодо другого має власну думку. Широкий і вторований шлях,

немовлям: народився навесні 1921-го, коли ще палахкотіли заграви

каже, стелиться не перед кожним. В одного гостинець, хоч по ньому

громадянської війни і влада в селі тричі на день переходила з рук у

котись, а в другого з такими баюрами, що не проїхати, ні пройти.

руки, коли люди мерли на ходу від нищівного голодомору. Вродило тоді

не рясно, але і те більшовицькі здирники вигребли до зернини. Тато з

З долею в багатьох теж, як на довгій ниві. Середина або край

дядьком Федором, царство їм небесне, добрались мало не до Кубані аби за

радують повним колосом, а на плішинах і вздовж меж – чортополох. Суджу

останні речі наміняти збіжжя на посів і прожиток. Як вижили в ту страшну

по своєму родоводу. Прадід Мелетій скуштував кріпацького хліба. Дідів

голодовку знає один Бог.

по татовій і маминій лінії Василя та Івана у передгроззя першої світової

війни в одну зиму підкосив тиф. Вісімнадцятилітніми ніби по навроченню

Переді мною розкривається історія сільського вчителя,

відійшли за земну межу тітка Мелася і мій брат Ваня. Татову сестру як

який звікував школою і не переставав триматись пуповиною землі-

зараз бачу в гарячці простудилася бідолашна, переховуючись в очеретах

годувальниці і родового кореня. Біля витоків степової Бокової народився,

від махновців, а Ваню зрешетили осколки, коли неподалік села стояв у

виріс, одружився, звів власне гніздо, поставив на ноги дітей і самотиною

1944-му фронт.

доживає віку. В день мучеників Терентія, Савина і Олександра – 26 березня

зустріне з дітьми й онуками вісімдесят четверту весну. Гордовито показує

Найгірша доля спіткала тата. Сталінський режим зробив ворогом

добірну картоплю, буряки, моркву, яблука і всяку всячину. Нові господарі

народу. З головою і комірником колгоспу «За соціалізм» поплатився, як

розвели на полях чортополох, а в нього на успадкованих від мами сотках

гласив вирок «трійки», за «антиколгоспні дії і розбазарювання громадського

землі жодної бур’янини. Пролітали білі мухи, коли навідався до Олексія

добра». Добром тим, смішно подумати, виявилось кільканадцять гнилих

Даниловича. Знайомий фермер пообіцяв виорати грядки і старенький

коренів серед столових буряків, які зберігали в ямі до весни для гарячих

квапився тачкою розвезти гній. Вирощує все за порадами книг. За

обідів емтеесівським механізаторам і для дитячих ясел.

нинішніх злиднів шматок садиби слугує неабиякою підмогою для самого і

для дітей. То нічого, що повипорхували з рідного гнізда. За «тормозками»

- А в правнука, онука і сина Чорномазів-старших яким видався

навідуються, а як поназвозять влітку онучат, хоч дитсадок відкривай.

шлях? – поцікавився в Олексія Даниловича.

На заваді, каже, роки, а то завів би порядок, як у Григорія

Посріблений сивиною співрозмовник під шум дощу довго мовчав і

Ярефейовича. Був у нас такий. Американцем прозвали. Подався на

дивився в бік алеї, що веде до братських могил. В одній з таких, а може і в

заробітки і десять літ жив за океаном. А повернувся звідти - поперероджував

спопеляючому шталазі-326 могла обірватись і його стежка. Нараз, напевно

наділи і грядки. Ні в кого не родила так пшениця і всяка пашниця. А чудо

згадав про що вели мову і хрипло прорік:

сад який заклав! Ми, підлітками очей не зводили з його яблунь і груш.

114

115

Владцям не сподобався: показали Ярефейовичу за бугор, аби не показував

раків, майструємо свистки, граємо в зайців. Старші пастухи вигадували

односельцям, як треба ходити коло землі.

всілякі забави, аби виграти в нас із торбинок щось ласеньке. Перед

ранковою зорею, коли не милими ставали навіть «зайці», а гніді булані

Гортаю в пам’яті оповідки котівців. Їхню звивисту вулицю вздовж

та вороні напасуться і в очікуванні нового трудового дня повлягаються

лівого берега Бокової і глибоководного плеса обживали працьовиті

перепочити – наставала черга пекти картоплю і шпарити раків. Добре, як

придворі поміщики Галковського, Ласкавого, Вольського і Котова.

у котрогось із парубчаків було кресало. Тоді не мали клопоту. А коли той

Останній для людей був найдобрішим. Його іменем і село прозвали.

завіється до дівчат або в школу, тоді гуртом терли сухі цурпалки, поки від

Котова була настільки мала, що не спромоглася бодай на невеличкий храм.

них не починав жевріти мох.

Віруючі через три містки ходили до двох варварівських церков, поки на

порозі 30-х років недоумкуваті безбожники не обезглавили обидва храми.

Тато боготворив свої наділи і з шостої весни почав привчати мене

ходити коло землі. Вона, казав, дає все те, що мама кладе на стіл. Не

Жив у таку пору, що швидше вважаю себе атеїстом ніж віруючим.

стидайся бруду на полі і в стайні. Твій прадідусь Мелетя примовляв «Не

Успадковані від бабусі Єлизавети християнські переконання не виставляю

будуть ручки в гнойку – не посмакує ротик лойку». Неспішно впряже коней

на показ, а зберігаю коло серця. Хоч і називали релігію опіумом для народу,

у плуга, для проби чи достигла, притулить до лоба грудочку пробудженої

але церква вчила людей віри і совісті. Бабуся лягала спати і вставала з

весняним сонцем землі, перехреститься із надією, що Всевишній пошле

молитвою. Поки не осінить себе хрестом, не переступить чужого порога.

щедрий ужинок, цвьохне батіжком і благословить «Поганяй синку. Щедрої

Взірцем чемної поведінки для мене, Гриші і Вані були тато і мама. Не чули

тобі борозни».

від них поганого слова. Серед старожилів досі жевріє посіяна віруючими

доброта.

Звідки татові було знати, що нам не судитиметься продовжити

Коли пригадаю босоноге дитинство душа щемить. Жилося не

успадковану ним від діда-прадіда хліборобську справу, що нова влада

солодко. Але в сім’ї панував дух надії, бо трудились на себе і бачили

реквізує землю, а на село нашле нечуване лихо. Саме в той день, коли

перспективу. Степи від Ситаєвої до Галкавського хутора і Буцького ставка

зібрався провести мене до школи, на подвір’я увірвались розбещеніші за

після столипінської реформи поділили між котівцями. Тато мав п’ять

анархіста Махна посланці ревкому Лисавенко і Здоровенко з місцевим

десятин землі, кобилу, пошичку, плуга, сівалку, борони, воза і на додачу

голодранцем Лисицьким, якого в селі прозвали Тронею. Поки ревкомовці

нас трьох голопузих. Жили, як усі, в труді і нужді: спати лягали, коли віз

розмахували маузерами, репетували на весь двір і примушували тата

на небі дишлом повертався за північ, а вставали з першими півнями.

«пісать заявленіє в колхоз», новоявлені мародери з комбеду вигребли

в сусіда весь хліб, прив’язали до воза корову і поїхали до управи. Ми

Школа виживання розпочалась для мене на третю весну від роду.

злякано спостерігали з-за кущів, як чинився самосуд і як бабуся Єлисавета

Тато, мама і бабуся ростили нас господарями. Дивуюсь коли нинішні мами

хрестилась, а сусідка заламувала руки і гірко плакала за хлібом і Лискою.

побоюються обкрадати дитинство своїх чад. А я не шкодую, що був у бабусі

на побігеньках, забавляв меншеньких Гришу і Ваню, пас гусей, оберігав

Крім наших сусідів постраждало в Котовій тоді одинадцять

курчат від шулік, порався на грядках. Знав, як два на два: не лінитимусь

сімей. Комбедівці самочинно записали їх у куркулі, реквізували майно, а

м’яти коноплі – мама напряде ниток і пошиє новеньку сорочечку, а пастиму

Романа Сизого, Гната Шубенка, Максима Чорноморця, Михайла Турпака

овечок - на зиму пошиють кожушок і справлять валяночки. У новій хаті,

і Профира Шубенка вигнали з хат. Котрийсь з нечестивців зглянувся над

яку звів тато в роки НЕПу лежать і мої вальочки глини.

ними і не етапували з десятками варварівців у Сибір. Беручкі до роботи

і там прижилися. Син одного із засланців повернувся звідти народним

На четверту весну став ще й пастушком. Після вечері тато сажав

художником.

на булану, бо сам ще не міг викарабкатись на загривок і посилав пасти

за село. То нічого, що їхав на всю ніч. Сам рвався туди. Для жовторотих

Тато якийсь час противився ревкомівцям. Нараз, чи то в страху

підпасків там була друга школа. Коней пустимо пастись, а самі ловимо

перед маузерами, чи не захотів аби нова влада поламала долі нам і навіть

116

117

онукам – підписав наштампований папірець, віддав у СОЗ булану, воза,

порадою вчителя математики Олексія Дем’яновича Куземи облюбував

плуга і борони. Дядько Федір, скільки не залякували ревкомівці, стояв на

механо-математичний факультет Дніпропетровського університету.

своєму «Ні і ні». Залишив зведену в роки НЕПу єдину на все село хату під

черепицею і подався в найми. Працював у Долинській МТС, на елеваторі

Все йшло на лад. Та однієї ночі до хати нагрянула зграя молодиків

столярував. Втік із села і дядько Явтух. Не допомогло бляхареві і верхолазу

з маузерами. Передній без суду і слідства в одну мить виніс вирок:

навіть те, що допомагав погромникам скидати з храмів хрести і дзвони.

«Ворог народу! Збирайся!» Спільники скрутили руки. У хаті і на подвір’ї

перевернули все догори дном, але, як не старались, нічого підозрілого не

А скільки горя і збиткувань зазнали ті, що не вступили де СОЗУ!

знайшли. Тієї ночі разом з татом «чорний ворон» забрав голову і комірника

Так званим «індусам» виділили найгірші наділи, раз за разом обшукували

колгоспу Павла та Михайла Ільченків і Романа Сизого. Через двадцять років

двори, обкладали непосильними податками. Наш сусід Дмитро Лисицький

всіх чотирьох реабілітують. Ми дізналися, що на тата і його спільників по

мав коня і невеличкого возика, їздив ним на заробітки. В голодовку возик

нещастю «настукав» проклятий всім селом підлабузник Троня.

той порятував сім’ю від смерті.

Котову, Варварівку і сусідні села приголомшили безкінечні репресії і дедалі

відчутніше передгроззя війни. Гітлер одну за другою підкоряв європейські

…Не відали котівці і мої варварівці, коли над ними чинили ту наругу,

країни. Не відставав від нього в чорних справах і Сталін: поділився з

що то були перші квіточки, а ягідки ще скуштують. Я сам був свідком

фюрером Польщею, приєднав Бесарабію і Прибалтику, море крові пролив

того лиха: по тижню-два не бачив у роті крихти хліба, їв кінський щавель,

на фінській землі. У себе в містах і селах до краю закручував гайки: людей

лободу, кропиву, калачики*. На моїх очах попід тинами з простягнутими

обкладав податками, за найменшу непокору грозив в’язницею, студентів

руками заклякали навік десятки односельців. Коли йшов чухрати на

позбавив стипендій. Я змушений був перевестись на заочне відділення

маторженики берестове листя, боявся здибатися з тіткою Стовбункою. Все

і заробляти собі на хліб. Коли влітку 1941-го на західному кордоні

село гомоніло, що в ту голодну весну з’їла свою доньку. Добре знаю, що

заговорили гармати, пішов і я.

між старим цвинтарем і подвір’ям земської школи є зарослий бур’яном

пустир. В роки голодомору 1932-1933 років там хоронили мерців не за

Дорогами війни

християнським звичаєм, а поквапом. Закопували абияк у гуртові ями.

Не занотовували навіть імен, аби ніхто не дізнався, що такі існували. На

Не солдатом і не з гвинтівкою в руках. Тисячі новобранців

нашому кутку опустіла третина дворів. У Котовій голодна смерть забрала

зробили землекопами. Дали в руки лопати і наказали створити вздовж

всю сім’ю Яхрема Павлова. Пішов із життя колишній лейб-гвардієць

Дніпра нездоланну перепону для ворожих панцерників. 3 ранку до ночі

Михтод Лисицький, який напередодні кривавої неділі охороняв у Санкт-

вгризалися в непіддатливий грунт. Не пройшли і двох десятків верст,

Петербурзі царський дворець. Не дожили до весни два сини Трохима

як гітлерівські танки з флангів почали прориватись на схід. Поріділі

Іщенка, тоді, як у коморі в нього за двома замками лежала колгоспна

батальйони копачів з-під Іванівки поспішно перебазувались на околицю

кукурудза. Співбесідник мій був теж свідком того страхіття і дивом уцілів

Лозової. Поки переміщались і розмічали майбутній оборонний рубіж,

від другого на його віку більшовицького голодомору.

фашисти окупували Харків. Мені ледве вдалось самостійно перебратись

на лівий берег Сіверського Дінця - в Ізюм, вперше за три місяці поїв

- Коли уродило щось на грядках і на столі з’явився хліб, ми втрьох

гарячого і рушив у бік Старобільська. В суцільному потоці панічно

ходили до школи. На добрих господарів із нас тато перестав надіятись. Нова

розпорошених військ, морі евакуйованих сімей і табунів колгоспної худоби

влада кращих хазяїв винищила під корінь. Хліборобів «запрограмували»

відчував себе піщинкою. Осіннє бездоріжжя змінилось приморозками, а я

на жебрацьке існування. Ми, на думку тата, мали торувати інший шлях.

в потертих домашніх черевиках, благенькому картузику і ватянці з чужого

Гриша після семирічки подався в медучилище. Буде хорошим фельдшером

плеча з окрайцем хліба, що замерз у торбі, брів голодний і холодний у

– матиме постійний кусень хліба, радів тато. Я замахнувся вище: за

безвість. Йшов, а з голови не виходила затія двох нелюдів. які розв’язали

______________________________________________________________________________________

кровопролитну війну, збурили весь світ, сіють голод і холод, злидні і

*Примітка видавця. Калачики дрібненькі трапляються всюди на подвір’ях, при дорогах, на засмічених

місцях як звичайний бур’ян по всій території України.

поневіряння, муки і смерть.

118

119

Поблизу Дону в багатонаціональному радгоспі «Гігант», про

говорити про це. Подивись сказав, на карту і сам утямиш, що нагадує

який читав у шкільному підручнику, ночував у сім’ї киргиза. Вечеряв за

собою наш плацдарм.

їхнім звичаєм на підлозі. Із загальної миски «п’ятірнею» брав варений

рис зі шматочками баранини і запивав бульйоном. У станиці Вешенській

Ізюмо-Барвінківська «Мала земля», справді, скидалася на довгу і

пройшов повз садибу Шолохова. Автор «Піднятої цілини» перебував на

неоковирну бородавку, що з основної лінії фронту глибоко впиналась у

фронті, коли на подвір’і вибухнула ворожа бомба і вбила його маму.

ворожі комунікації. Біля Дінця прорив не перевищував сорока, а вглиб

Не з кінокомедії «Волга-Волга», а наочно відчув велич і красу великої

розширювався і сягав мало не до Харкова У мене ніби мурашки по тілу

російської ріки. Кількома рукавами розлилася на десять кілометрів.

поповзли - так он про яку «пастку» і «бородавку» іде мова. При наступі з

Тільки почала замерзати. На світанку з місцевими провідниками поодинці

такого «п’ятачка» чого доброго можемо опинитися в пастці.

рушили на лівий берег. Дистанція – десять метрів. Але і так молодий лід

ледве витримував. Нас попередили хто провалиться - ніхто не порятує, бо

Бувалі бійці і взводний побоювалися можливої западні, а стратеги,

крига двох не витримає Найнебезпечніші місця долали повзком.

які розробляли майбутню операцію, махнули на це рукою: звідси, мовляв,

ближче до Харкова.

За Волгою на нас чекали нові випробування. Від кількапудових

плит і стволів важких мінометів у люті морози вдень на муштрах спини не

12 травня 1942-го року заговорили тисячі гармат. З найвіддаленіших

висихали, а вночі від холоднечі ковдри в казармах на нас зашерхали. Снаги

від Дінця виступів «бородавки» розпочався наступ. Кровопролитні

додали радісні вістки про переможний наступ наших військ під Москвою,

бої зав’язалися на підступах до Харкова. У захваті від перших успіхів

а потім бої на Ізюмо-Барвінківському плацдармі, від якого рукою подати

командування спішно перекидало вперед все нові й нові резерви.

до поневоленого Харкова.

Гітлерівці саме цього і вичікували. 6-а армія Паулюса, танкова

Дочекались і ми своєї черги. З-під Камишина наш запасний

армада Клейста і штурмова авіація Рітгофа зустрічними ударами від

полк перебазували в Сталінград. На території тракторного заводу

Краматорська і Слов’янська спочатку відрізали плацдарм понад Дінцем від

доукомплектували, видали сухий пайок і форсованим маршем кинули на

основних сил фронту, а потім танковим тараном у бік Барвінкового розкололи

підмогу Південно-Західному фронту. На той час я вже був помкомвзводу

«бородавку» навпіл. У капкані опинились десятки радянських дивізій.

мінометників. Пройшов знайомими з осені сплюндрованими вулицями

Старобільська і Святогорська. Правого берега Сіверського Дінця не пізнав

З сумом пригадую трагізм свого комдива. Генерал Шепетов без кінця

Всюди виднілись сліди кровопролитних боїв за плацдарм, який увійшов в

маневрував полками і батальйонами, нав’язував рішучі контрудари. По дорозі

історію Вітчизняної війни як «бородавка».

від кордону двічі виводив свої сили і сусідам допомагав вирватися з пасток,

за що був удостоєний звання Героя. А тут відчув себе пічужкою в клітці:

Кінцевою зупинкою для взводу стало прифронтове село

куди не поткнеться – всюди натикається на заслін ворожих панцерників. На

Любимівка, від якого лишились одні руїни і згарища. Зарахували нас до

заваді був до того ж бурхливий у ту пору Сіверський Донець.

окремого батальйону по охороні штабу 14-ої дивізії. Замість мінометів

вручили автомати, а багатьом карабіни. Мінометів сказали, бракує навіть

Без вини винуваті

у другій лінії переднього краю. Відразу прижилися серед гвардійців.

Насторожувало те, що шепетовці (так іменували себе старожили по імені

По собі відчував, ніяково було генералу дивитись нам у вічі. Aлe

комдива Івана Шепетова) частенько перемовлялись між собою про якусь

яка в цьому його провина? Передрікав стратегам можливу загрозу – не

пастку. При новеньких замовкали. Після першотравневих ста грамів не

прислухались. Нема нічого принизливішого від усвідомлення безправності

втримався: запитав взводного про таємничу пастку.

і безсилля, коли знаєш, що за ганебний провал операції судитимуть не

горе-стратегів, а справжніх героїв війни.

Взводний не став розтлумачувати. І з поповненням порадив менше

120

121

Скопища розпорошених полків і дивізій гітлерівці чавили танками,

напівголодним пайком і суворий режим, формували окремі загони. До

нищили кулеметним вогнем хрестатих стерв’ятників. Залишки оточували

речі, про режим: своїх наглядачів ми боялися дужче за есесівців. Особливо

озвірілі есесівці. Наказували скласти зброю і шикуватись. По кожному, хто

лютим був оберполіцай Олександр. То був звір у подобі людини. За

виступав убік - відкривали вогонь. Колону нарочито провели через усіяне

найменшу провину катував до смерті. Його жахались навіть рядові поліцаї.

трупами поле і як стадо худоби загнали в нашвидкоруч огороджений

В цей час познайомився із «старожилами» табору. Від них перейняв перші

колючим дротом загін. Два дні не давали ні крихти хліба, ні краплі води.

уроки виживання. Аби передчасно не потрапити в жерло крематорію ті

Там у мене зголоднілі побратими вкрали вночі три останні сухарики.

порадили запам’ятати: у таборі ти вже не особистість і не людина, а просто

Доти мало вірив в оказії. А в тому загоні серед тисяч полонених зустрів

табірний номер. Мусиш знати його назубок, бути покірним і робити те, що

родича Олексія Шубенка. Переночували вдвох. Вранці Олексій зголосився

роблять інші.

шофером і потрапив до команди, яка переганяла трофейні автомобілі в

глибокий тил. Пізніше дізнався, що з колони він втік, добрався додому і

Смерть, що оточувала в’язнів калічила наші душі. Полонені

розповів моїй мамі, що я в полоні.

втрачали волю до життя і вмирали. Як не дивно, але помирали не лише від

голоду, холоду і тортур. За земний поріг у шталазі дехто відходив тому, що

Перші дні неволі здавалися вічністю. Поступово нас віддаляли

хотів померти. Мені «пощастило» покинути табір не через димар і не на

від фронту. Два тижні тримали в карантинному таборі в Білій Церкві.

катафалку. В числі «харків’ян» потрапив до команди, яка формувалась для

Потім фільтрували в Стрию. Звідти перемістили в Перемишль і на південь

роботи в шахтах промислового Руру.

Німеччини. Звернув увагу на гостроверхі будівлі, чудові дороги, акуратні

сади. Все ніби виставлене на показ. Але там було не до краси. Попереду

Розмістили команду в таборі поблизу міста Гельзенкірхен.

видніла брама воріт з написом «Шталаг № 326».

Щоранку колона, оточена з обох боків автоматниками і зграєю вівчарок,

Табір нагадував концентраційну імперію. Рівні ряди дерев’яних

вистукувала дерев’яними колодками по бруківці кілометрів п’ять на шахту

бараків розмежовувались колючим дротом на блоки по сто в кожному.

«Вестергольц». Два місяці був підручним бурильника. Звідти перевели

Якщо кожен барак був розрахований на сто невільників, а блоків було

на шахту «Берланглюк», що означало «Шахтарське щастя». Нікому б не

десять, то в шталазі перебувало не менше ста тисяч полонених. За крайніми

зичив такого щастя – виснажливої роботи в забоях на півторакілометровій

бараками димів крематорій і чорніли довгі пагорби землі. Під ними вічним

глибині на каторжному пайку. Годували баландою з брюкви і видавали на

сном спочивали десятки тисяч невільників. Про втечу із табору нічого було

добу 350 грам хліба з опилками. Трудитись мусили без перепочинку. Як

й думати. Нас попередили, що шталаг можете полишити хіба що через

тільки замовкав бурильний молоток у забій вривався розлючений штайгер

димар крематорію або на катафалку до страшних ровів.

(наглядач) із гумовим кийком.

Харківську групу помістили окремо. При надто суворому режимі

Не скажу про інших бурильників, а мені на наставника поталанило.

особливо до радянських полонених до нас відчувалось деяке послаблення.

Віллі був комуністом. Фюрер боявся таких посилати на східний фронт. Віллі

Може тому, що верховоди вермахту вважали «харків’ян» через прорахунок

приносив іноді то окраєць хліба, то крупи, то буряк чи пару картоплин.

стратегів без вини винуватими. Відразу влаштували лазню. За загальним

Через нього міняв на продукти тапочки, які потайки виготовляв в таборі.

приписом у кожного взяли відтиски пальців. На руці, як у худоби,

Як не хотілось їсти, але пайку хліба ділив натроє. Один шматочок з’їдав

виштампували порядковий номер. З того дня кожен із невільників втрачав

з вечерею, а два ховав під подушкою. Коли хліб звідти почав зникати –

своє прізвище та ім’я. Я став в’язнем № 686224. На додачу отримав

зберігав у пазусі.

металеву пластинку з цим номером і позначкою шталагу. Пластинку

носили на шнурочку на шиї. За втрату – неминуча смерть або катування

За тисячі кілометрів у ворожому тилу відчули переможну епопею

перед строєм.

в Сталінграді. Есесівці ходили в траурі. Із забоїв зникли німецькі гірники:

за тотальною мобілізацією всіх погнали на східний фронт. Почастішали

Три тижні проходили карантин. З тих, хто витримував випробування

нальоти англійської авіації. По два-три рази на добу оголошувалась

122

123

повітряна тривога Німці відчули тяготи війни на власній шкурі. Особливо

Сорок днів до довгожданої Перемоги хазяйнували в таборі ми

жахливою видалась передноворічна ніч 1945-го. Авіація союзників до

самі. Сформували підрозділи, ставили на ноги виснажених голодом

ранку перетворила в руїни квартали міста, заводські цехи, шахти і наш

і каторжною працею побратимів, упорядкували братські могили тисяч

табір. Десятки бараків згоріли, а тисячі невільників загинули.

і тисяч убієнних. Нас обурювало, що наглядачів, які знущалися над нами,

союзники звільнили аби прислуговували біля техніки. Вже тоді було

Шахти Руру відтоді перестали видавати руду. Полонених

помітно, що американці починають вести подвійну гру і з побратимів по

перетворили на ремонтників. З ранку до ночі розбирали руїни, відбудовували

розгрому нацизму перетворюються у лжесоюзників.

заводські цехи і житлові будинки, чинили покрівлі. Працювати було важче

і небезпечніше, ніж у шахті. Кожної миті могла насунути хмара американо-

З вогню у полум’я

англійських бомбардувальників. Із заходу наближався другий фронт.

По різному складуться долі десятків тисяч в’язнів шталагу-326. Мене

з групою вчителів, лікарів і механізаторів перевели в Магдебург на Ельбі.

Похмурого ранку з надокучливою мжичкою в березні 1945-го нас

На протилежному березі була радянська зона. По дерев’яному мосту

вивели за ворота. В колоні були лише радянські полонені. Невідомо, де

колону підвели до смугастого поста. Від американців по ходу колони нас

поділися з бараків французи, італійці і бельгійці. Вони і до того перебували

приймали шеренгами.

на привілейованому становищі: не ходили під конвоєм, отримували по

лінії Червоного Хреста посилки і додатковий пайок. А тієї ночі їх кудись

Відразу ми потрапили неначе в інший світ. По вказаному маршруту

вивели. Пролунала команда, і колона рушила. «Куди нас ведуть? Невже

колона рухалась без супроводу, але й без продовольчого забезпечення.

на знищення?» - перешіптувалися в рядах. Лишились позаду великі міста

Снаги додавало, що нарешті прямуємо додому. В поході дізнався, що серед

Руру Дюссельдорф, Дортмунд і повноводний Рейн.

нас багато офіцерів. У таборі зуміли пролізти в так звану службу обслуги.

По дорозі дехто з колони тікав. Небезпечно і чи далеко втечеш? По

Один полковник, чув, два роки був перукарем. Там вижили, а вдома на них

виведених червоною фарбою на спинах і грудях літерах «US», що означали

чекали виправно-трудові колонії. Зустрів і свого земляка. Після поранення

«радянський полонений», такого за версту помітять. Але ризикнув і я з

в боях за Берлін Івана Сахна виписали з шпиталю і відпустили додому. З

сусідами по шерензі. Коли попереду зчинилась метушня, ми заскочили в

баяном він весь час ішов у голові колони.

ялинову посадку, а звідти в ліс. На щастя нас не помітили. З провізії на

трьох мали два буряки, які по дорозі прихопили з кагату. День пересиділи

В поході всі ми радувались і смуток проймав. У Варшаві, Лунуві,

в хащах. Ввечері перебиралися ближче до густого лісу і почули гул танків.

Бяла-Подписці нас зустрічали хлібом-сіллю, як визволителів. Ми

Гадали, що то гітлерівці перекидають підкріплення на західний фронт, а то

повернулись додому, а там навічно залишалось більше 600 тисяч бійців

виявився механізований загін союзників.

і офіцерів радянської армії, що полягли в жорстоких боях за визволення

Польщі. Не обійшлося і без прикрощів: в одному місті з третього поверху

Першими по арестанських робах помітили нас американці.

на голову солдата впав молоток, а неподалік кордону в лісі бандерівці

Запросили в авто. Почали частувати всілякими наїдками. Після трьох

знищили наш похідний лазарет.

років рабської праці, голоду, холоду і поневірянь 1 квітня 1945-го я ніби

вдруге появився на білий світ. Американці привезли нас.. у шталаг-326.

Нарешті полк отаборили на околиці Бреста. Тут нас остаточно

Їхні танки вже встигли захопити табір. Охорону арештували, а в’язнів

перефільтрували. Мені сказали: «Можеш бути спокійним». Саме в той

звільнили. Майже після трьох років перебування в таборах Руру, зустрів

день подали ешелон теплушок. Через тиждень-два, радів, буду вдома. Але

багатьох однополчан. Вони розповіли, що в полон потрапив і наш комдив

місця у вагонах наказали займати не за місцем слідування, в повзводно.

Шепетов і в неволі не скорився, організував підпільну організацію опору.

Ще більше насторожило, коли поїзд попрямував не в бік України, а на

Якийсь зрадник видав генерала, і його стратили. В шалагу, виявляється,

північний схід. Проминули Мінськ, Оршу, Смоленськ. Не на Далекий Схід,

крім Шепетова перебувало більше двадцяти генералів, захоплених на

бува, перемовлялись у вагоні. За Москвою повернули на Шую, В’ятку. На

Ізюмо-Барвінківській «бородавці».

березі Ками в Пермі вивели з вагонів. Аж тут дізнались, що з десятками

124

125

полків діючої армії нас кинули в уральську тайгу на заготовку лісу для

забрана гітлерівцями наша корова, яку мама розшукала в сусідньому селі.

відбудови зруйнованих у війну міст і сіл, заводів, фабрик, шахт і колгоспів.

Потрапили, як кажуть, із вогню в полум’я.

Щодня провідували родичі, знайомі, ровесники. Радили перепочити

після таких страшних років поневірянь. А мене мучила думка: куди

На привокзальному майдані із батальйонів, рот і взводів

податись. З чого почати нове життя. Найперше, поїхав у Новомосковський

сформували бригади лісорубів. Кожній відвели окремий дерев’яний

район, де починав працювати учителем математики і звідки шлях до Волги

будиночок на масиві, де мали заготовляти ліс, і відразу наказали: «Негайно

долав воєнізованим землекопом. В університеті отримав довідку про

на картоплю!»

закінчення другого курсу механіко-математичного факультету. На підставі

тієї довідки дістав призначення на роботу у Варварівську семирічну школу.

Бадилля не встигло посохнути. Вибирали і зсипали бульби

в мішки уперемішку з першим снігом. Навчені гіркими уроками, не забули

Легко сказати: дістав роботу. Але в яких умовах! На мене і тут

і про себе: на вивільнених площах навигрібали з землі по кілька відер

чатувало неабияке випробування. У старому приміщенні земської школи

бульб. Зберігали в будиночку під підлогою. Наперед скажу: завдяки тій

після фронту ледь позалатували дірки. Ні посібників, ні унаочнення. На

картоплі ми не сиділи на голодному пайку. Адже нас невдовзі умовно

весь клас два-три підручники. За сяк-так стуленими столами замість парт

«демобілізували» і таким чином зняли з армійського постачання.

сиділи переважно переростки. Взимку в класних кімнатах від холоднечі

чорнило з бузини замерзало, а учням не допомагали драні взувачки

Там я вперше побачив справжню тайгу. Куди не кинеш оком –

і одяганки. Нестатки декого з моїх учнів змушували залишити школу і йти

всюди віковічний хвойний ліс і березові гаї. На календарі був вересень,

на заробітки. Багатьох умовив повернутись до навчання, і вони здобули

а там без кінця порошив сніг. У лісі не шелесне. Лише у верхівках дерев не

освіту, міцно стали на ноги.

вгавав вітер. До Різдва снігу понасипало стільки, що ми бродили в ньому

по пояс, як у білому шумовинні. Благо, лісорубам видали ликові лапті:

Познайомився з вродливою дівчиною. Її батьків нова влада

в них пересуватись зручніше і сніг не сипався за халяви.

розкуркулила, а дітей пустила попідтинню. Спасибі добрим людям:

приютили, послали до школи. Катруся працювала класоводом і навчалась

Тайга в усяку пору своєю красою полонить людину степу. Взимку

заочно. У молодого, коли побрались, була поношена солдатська роба,

товстою білою ковдрою. На градуснику ртутний стовпчик опускається

а в молодої – латана спідничка. Сорок три роки прожили в любові і злагоді.

нижче сорокової позначки, а в тиші його не помічаєш. У травні поміж дерев

Звили своє гніздо. Поставили на ноги двох доньок.

ще лежить сніг. Вийдеш на галявину, а там буяє море різнобарвних квітів.

І радують рясним урожаєм лісові ягоди – брусниця, чорниця, малина,

Пам’ятаю свій перший випуск. Пишався, що більшість учнів

смородина. Вперше посмакував там голубику. Коли на Камі скресла крига,

опанувала курс математики. Мене призначили спочатку завучем, а потім

вниз до Волги потяглися нескінченні вервечки довжелезних плотів. Вразив

директором. Як не важко було добиватись, але для школи побудували

своїм розмахом гігант другої п’ятирічки – Березниківський хімкомбінат,

просторе двоповерхове приміщення і зробили її десятирічкою.

куди посилали на ремонтні роботи. Тайга і промисловий Урал влаштували

для мене своєрідне унаочнення шкільних уроків з географії.

Довгими зимовими вечорами не згасав вогник у кабінеті математики.

Захоплені теоремами і надважкими задачами учні засиджувались до

Добридень, рідна школо!

ночі. Іноді доводилось розводити членів гуртка попід хатами. Зжився

з улюбленою справою. Пристосувався до нового ладу. Спокій настав

У вересні 1946-го повернувся додому. Села не пізнав. Чотири місяці

і в державі. Вивелися колишні посіпаки типу ревкомівця Шрамка

на околиці стояв фронт. Бої точилися за кожну хату. Всюди зяяли згарища

і доморощеного Троні, які знущалися над трудящою людиною. Була якась

і руїни. Мама і бабуся ютилися в сяк-так обладнаному закутку. Після

впевненість у спокійній старості і благополучному майбутньому дітей та

нечуваної засухи в погребі і коморі ніяких запасів. Рятувала від голоду

онуків. І раптом, як сніг на голову звалились нові руйнівники. Трощать усе

126

127

без розбору. Котову і Варварівку сплюндрували гірше, як після фронту. За

Статті Чорномаза О.Д. в місцевій пресі.

такого розгардіяшу залишився вдівцем, живу самотиною.

ДЕПУТАТ ДЕРЖАВНОЇ ДУМИ POCІЇ

Нічого не вдієш: порядки встановлювати не таким, як я. Нам

ВОЛОДИМИР БУЦЬКИЙ

тільки і знай – тягни лямку. Тоді як всі біди першими відчуваємо саме ми.

Здивувався, коли в село завітав Шрамків син. Випещений. Приїхав, каже,

Його малою батьківщиною десятки років була степова Варварівка.

подивитись де батько колись працював. А мій ровесник Степан Лисицький

В наших краях в перших роках XX століття широко було відоме ім’я

йому: «Не працював, а людей і мого тата мордував». Скільки синок не

крупного землевласника поміщика Володимира Буцького. Виходець із

вигороджував свого предка тодішнім ладом, жертви знавіснілого кривдника

дворянської сім’ї, він був єдиним сином в Романа Буцького, який довгий

доводили, що при всякому устрої порядна людина не перетворюється

час перебував на військовій службі i після виходу у відставку одержав

в жорстокого звіра.

від казни чималу площу плодовитої землі на лівобережжі річки Бокова.

Пізніше ця земля перейшла у спадщину сину. Володимир Буцький

...Як стрімко пролетів час! Здається, неначе позавчора переступив

виявився неабияким господарем на землі. Вміло на ній хазяйнував,

поріг школи, а вже мої учні мають онуків. Не виходить з голови згадка

вирощував досить високі врожаї, отримував гарні прибутки. Це підняло

про віковічне колесо, яке ніколи не повертається назад. Бабуся не раз

його особистий авторитет не тільки в окрузі. Як відомо, Володимир

казала: «Бог з тим, що минуло, аби у вас і діток ваших завтрашній день

Романович був депутатом Державної Думи Росії.

був кращим». Не відала, бідолашна, яким тернистим для онука видасться

шлях на Голгофу і що Варварівка вдруге опиниться в нечуваній розрусі,

На пагорбі між селами Котiвкa (Варварівка) i Профирівка (Кірове)

що пусткою зяятиме більша половина хат…

Буцький збудував шикарний, як на той час, двоповерховий маєток,

унікальний в архітектурному відношенні та порівняно з будівлями інших

На дев’ятому десятку не второпаю – куди ми йдемо. Рід Чорномазів,

поміщиків. Це була споруда з великими кімнатами i залом, оранжереєю під

Богу дякувати, продовжується благородними трудами. Старша донька

дахом другого поверху. Там вирощувались екзотичні рослини, привезені з

працює інженером-технологом, а молодша - бухгалтером. Вибиваються на

інших країн. Неподалік від будинку була i друга оранжерея, на землі. Від

шлях широкий і онуки. Таня закінчила сільськогосподарську, а Олексій –

палацу на кількох десятинах схилу висадили лісопарк, що сягав майже

військову академію, Іринка навчається в університеті, а мізинчик Ваня – в

течії річки Бокова, з різними породами дерев і кущів, з головною алеєю i

Криворізькому військовому ліцеї. Дасть Бог, унормується реформаторство,

доріжками. Ці лісонасадження, щоправда занедбані, збереглися й донині.

ринкові порядки, і заживемо по-людськи. Сподіваюсь дожити до пра- і

навіть пра-правнуків. Помирати ще рано, як і ставити крапку в своїх

В гирлі балки, що впадає в річку Бокову, Буцький розпорядився

спогадах прожитих сумних і радісних весен.

насипати дугою греблю i плесо води балкою простягалося на кілька десятин.

У ставку вирощували рибу кількох порід i її було дуже багато. Мали її

Михайло ШЕРЕМЕТ

досить і плеса тоді повноводної річки Бокової. Неподалік ріс i фруктовий

сад. Старожили пригадували, що Буцький дуже любив природу, красу i

порядок, i дуже жорстко ставився до тих селян, котрі подекуди нехтували

цим, не дозволяв їм ні ходити, ні тим паче їздити дорогами та інтервалами

його землі. Але коли селяни зверталися до нього за допомогою придбати

якийсь саджанець, охоче йшов назустріч і для цих цілей навіть тримав

власний плодорозплідник.

Біля берега ставка Володимир Буцький звів невелику цегельню,

яка працювала для його власних потреб. З неї зводились господарські

128

129

будівлі для тварин. Одна з таких будівель мала циліндричну форму, де

Такий факт розповіли з життя Буцьких на лівобережжі річки Бокової.

для тварин застосовувалось безприв’язне утримання. Коли завдячуючи

Революційні події 1905 року докотилися i до сіл Варварівки та Бокової,

розповідям гостей, спогадам старожилів стали відомі ці подробиці,

селяни яких виступили проти поміщика i почали громити його господарство

пригадав, як у вісімдесятих роках минулого століття на такий спосіб

та будівлі. Запалав маєток, мародери почали розтягувати майно, реманент.

вирощування великої рогатої худоби перейшли одразу в кількох

Що викликало обурення у селян, можна тільки здогадуватися i шукати

господарствах Долинського району i це пропагувалось, як передовий

причину саме у жорстокості Буцького. Напевне, спричинила їх, виступ

досвід у громадському тваринництві. Виявляється, цей досвід давно уже

і поява на той час у селі петербурзького робітника-марксиста Глушка.

був відомий i навіть перевірявся, в тому числі й Володимиром Буцьким, на

Мала Варварівка на той час i таких поміщиків, як Галковський, Гаєвський,

практиці.

Вольський, але їх селяни не зачепили.

Мав поміщик досить i xyдоби, i землі. Оскільки сам він у державних

Що було потім у Варварівці, зустрічав цей факт неодноразово,

справах часто відлучався з маєтку, то тримав кількох управителів, а саме

про нього розповідали й нащадки Буцького – внук Георгій Димитрович

господарство оснащував новою технікою та сільськогосподарським

Буцький та правнук Сергій Іванович Пономарьов. Їх дід викликав у

реманентом. В нашій окрузі саме у Буцького першими з’явилися

село каральний загін, який складався з черкесів. Черкеси приїхали з

снопов’язалка, парова машина та потужна молотарка. Після жнив

дробовиками, влаштували стрілянину по натовпу селян. В селі Котове

паровик використовувався на току для приведення в рух молотарки,

в 60-их роках минулого століття помер коваль Захарій Турпак, то він до

а коли обмолочувалися, то його перетягували у млин i через це його звали

останнього дня свого життя ходив із дробом у спині. Багатьох варварівчан

паровим. В млину Буцького був постійний мірошник, який із сім’єю жив

було арештовано та засуджено i заслано на каторгу до Сибіру. Дехто з них

при маєтку.

звідти так i не повернувся.

Працювали в Буцького постійні та строкові (до Покрови) наймити,

Після революції 1905 року Володимир Буцький був змушений

які приходили до нього із сусідніх не те що сіл, навіть губерній.

перевести своє господарство за 5 кілометрів від села, де звів невеликий

будинок, деякі господарські будівлі i прожив там до 1918 року.

Про все це мені молодому, і неодноразово, розповідав особистий

кучер Буцького, мій сусіда по батьківському двору Дмитро Карпович

Мало хто з селян знав про подальшу долю свого колишнього

Лисицький, який прослужив у поміщика понад 10 років i, пам’ятаю, кожна

поміщика. А вона склалася так. Після революції 1917 року сім’я Буцького,

розповідь починалася з того, як болять руки у чоловіка від нестримних

яка на той час значно зменшилася, бо старші діти роз’їхалися по різних

жеребців та постійно натягнутих віжок. На початку минулого століття

містах, переселилася в Олександрію. Потім був переїзд у Миколаїв, Одесу.

Дмитру відпала потреба возити поміщика, бо той пригнав у Варварівку

На околиці Одеси Буцький купив невелику хату. Сім’я стала відчувати

легковика американського виробництва, який не стільки дивував малих i

скруту. Дійшло до того, що сам поміщик влітку наймався пастухом до

дорослих, як наводив на них жах своїми чотирма, без упряжі, колесами та

отари кіз, яких мали жителі згаданої околиці. В роки НЕПу і до 1932

вихлопами сизого диму. Коли Буцький їxaв Варварівкою, то завжди брав із

року, коли помер глава родини, Буцькі ще проживали в Одесі. Після його

собою дружину Марфу. До речі, вона народила йому десять дочок i трьох синів

смерті всі роз’їхалися, хто куди зміг. Але рід зберігся i підтвердженням

i всі вони вижили, одержали хорошу освіту.

цього став приїзд у Варварівку внука й правнука Володимира Буцького –

одного з Києва, другого з Дніпропетровська. Запевняли, що в недалекому

Напередодні революції частина дітей розлетілася з батьківського

майбутньому вони знову навідаються у Варварівку, цього разу з своїми

гнізда. В роки радянської влади ніхто з них не переслідувався. Наймолодший

родинами, щоб ще раз пройтися тими місцями, де й започаткувався їх

син, Валентин, у віці 95 років помер у Аргентині, ще один опинився у

великий та знаний за межами не тільки Варварівки, а й України рід.

США. Це їх нащадки й приїздили трохи більше року тому у Варварiвкy.

Олексій ЧОРНОМАЗ с. Варварівка

130

131

«ОСЬ ТУТ, В ГРУДЯХ, У МЕНЕ ЗЕРНО! СЮДИ Й КОЛИ!»

усуспільнений реманент, коней і розпочали сівбу на своїх ділянках землі.

В Котовому (східна частина Варварівки) залишилася артіль з найбідніших

Олексія Даниловича Чорномаза, жителя села Варварівка, не треба

селян під назвою «Пролетар» (десь 20-25 сімей). Перед жнивами вона

переконувати історичними документами в тому, що коїлося 75 років тому

одержала нову снопов’язалку, трактор «Фордзон». Діти часто бігали у двір

на території села, він сам був свідком тих подій. Про що й розповів у своїх

одного з розкуркулених, де знаходилася контора артілі, дивитися на нову

спогадах...

техніку. Влітку ця техніка була на полі.

Добре одягнуті – в шкіряних пальтах, добротних чоботях, зі

Одноосібники зібрали врожай, змолотили і вивезли на Куцівський

зброєю в руках, місцеві уповноважені Лісовенко, Здоровенко, Коваленко

елеватор зерно, що доводилося планом до кожного господарства. Потім

похмурого осіннього вечора зайшли на подвір’я сусіди Дмитра Карповича

план вивезення зерна збільшували й збільшували, та так, що невдовзі на

Лисицького (хутір Котове), заходилися щупами пронизувати полову,

харчування людям мало що залишалося.

складену солому. Потім приставили чоловіку до горла нагана:

Восени (після закінчення оранки і сівби) знову почалася суцільна

- Кажи, де. Буде краще для тебе. Не зізнаєшся, пожалієш.

«добровільна» колективізація.

В 1931-1932 роках майже всі селянські господарства були колективізовані.

Дмитро, доведений до відчаю безкарністю, зверхністю влади в

Спершу організовувались тракторні СОЗи, які потім були реорганізовані

особі цих нахабних уповноважених, став перед ними, розітнув до голого

у артілі. Залишилися індивідуально господарювати всього кілька

худорлявого тіла одяг і скрикнув:

одноосібників. Їм виділили гірші ділянки землі і всіляко їх притискували

податками та інше.

- Коли ось тут! Тут, в грудях, моє зерно!

До початку голодомору жителі села вже 2 роки працювали

Шалені очі Дмитра спантеличили активістів і ті мусили

колективно, одержували мізерну оплату зерном, якої не вистачало на

відступити. Але не надовго: через кілька днів вони знову заявилися на

прожиття. Артілі вивозили зерно на елеватор, навіть посівні запаси.

подвір’ї Лисицького, та й цього разу пішли звідси з нічим – у цій сім’ї, як

А план хлібозаготівель був такий, що реально виконати його не можна

і в багатьох інших хуторян, вже нічого було трусити.

було. Ось чому й почалися пошуки зерна по дворах. З числа молоді

уповноважені з райцентру організовували бригади активістів, які ходили

Це один з тих чисельних фактів, які я бачив сам і які беззаперечно

до селянських подвір’їв і різними способами шукали, де в кого заховане

підтверджують, як в кінці 1932-го на початку 1933 року в селі виник голод.

зерно. В Котовому цією чорною «роботою», як я вже сказав, керували

Як відомо, суцільно «добровільна» колективізація в нашому районі

уповноважені Лісовенко, Здоровенко, Коваленко. Вони не тільки забирали

розпочалася восени 1929 року. Одночасно з колективізацією здійснювалося

зерно, а й розбивали ступи, жорна, млини. А одних лише вітряків, до слова,

розкуркулення заможних селян. До них відносились кращі господарі, які

село на той час мало більше трьох десятків.

мали більше тяглової сили (коней або волів), більше реманенту, одержували

кращі врожаї, старанно працювали. В них забирали все, що було в дворі, і

Головою сільської ради у Варварівці, яке на той час було найбільшим

навіть особисті речі. Селяни-куркулі першими стали голодуючими в селі,

населеним пунктом в районі, з Криворізького округу був призначений

бо залишились без засобів на існування. Деяких із них виселяли в далекі

чоловік на прізвище Шрамко. Він сколотив сильний актив комнезему,

краї, частина їх поповнювала міста робочою силою, окремі залишилися в

встановив в селі жорстокий режим, роз’їжджав на тачанці i наводив жах

селі без житла.

на голодних людей. Тому «викачка» лишків зерна проводилася особливо

ретельно. Внаслідок цього голодування у Bapварівці почалося раніше, ніж

Артілі проіснували до весни 1930 року. Десь у квітні-травні

в інших селах. Вже на початку 1933 року більшість сімей жили без хліба,

(а можливо, і раніше) СОЗи і артілі розпалися, господарі розібрали

харчувались овочами з городів. Але до приходу весни запаси їстівного

132

133

геть закінчились. В кого була дійна корова – легше було пережити голод.

Спогади Олексія ЧОРНОМАЗА

Але то були поодинокі двори. Основне, що ще тримало сільчан на цьому

записав Варварівський сільський голова

світі, це було «підніжне» харчування, коли в їжу використовували різні

Олександр ШУМІЦЬКИЙ.

бур’яни, а пізніше листя дерев. Найбільш вживаним було листя береста,

з якого виготовляли «борошно» і пекли коржики. З деяких бур’янів

ТУТ ПОЧИНАЛОСЯ ВИЗВОЛЕННЯ

(минулорічних) вимолочували зерно, перемелювали і випікали чорні,

як смола, коржі. В їжу для приготування супу використовували лободу,

В ці дні район відзначає 60-ту річницю визволення від фашистських

шпориш, коріння лопуха та інших дикоростучих трав.

загарбників У Великій Вітчизняній війні. Вшановує подвиг радянських

бійців і вдячна Варварівка. За визволення села, а це було двічі, віддали

Діти старшого віку ловили ховрахів, м’ясо яких йшло в їжу. Хто

своє життя 1,5 тисячі солдат і офіцерів. Житель Варварівки, ветеран війни

мав сили боротися з голодом, той вижив.

і праці Олексій Данилович Чорномаз на основі зібраних фактів і спогадів

односельчан відтворює події тих далеких років.

Весною жителі села Котове збирали на ставищі (коли стекла

вода) черепашок, які споживали після випікання. Хто працював у полі –

...Після переможної битви за річку Дніпро і захоплення плацдармів

одержував мізерний пайок харчів, частину якого приносив дітям додому

на правому її березі у вересні – жовтні 1943 року розпочалося визволення

після роботи.

радянською армією правобережжя України. На напрямку Кіровоградської

області було відстояно плацдарми біля сіл Куцеволівка, Дереївка та інших.

В Котовому смертність була, як за загальними мірками, невелика.

Першим визволеним районним центром в нашій області було селище

Пам’ятаю на нашій вулиці пішли з дому підліток Микола і його брат Кость

Петрове, що за 20 кілометрів від Варварівки.

(10 років) з розкуркуленої сім’ї і їх не стало. Помер з голоду однокласник

Петро Півень. Померли кілька міцних дядьків, вже влітку, після голоду,

Розвиваючи наступ, знищуючи живу силу i техніку ворога, вже

через переїдання.

в кінці жовтня 1943 року радянські бійці визволили село Варварівку. Це

була велика радість жителів села. Вони з глибокою пошаною зустрічали

У Варварівці ж голод «скосив» чимало людей. Особливо багато

воїнів, адже в селі, не зважаючи на бої, крім кількох спалених фашистами

померло на хуторах Марківка, Суха, Затулене, Вербова. Та ніхто цього не

хат, все вціліло.

обліковував, не реєструвала мертвих й сільська рада.

Та радість визволення була недовгою. Через кілька днів фашисти,

Мала Варварівка на той час три початкові і одну семирічну школи.

отримавши підкріплення танковими дивізіями, нанесли контрудар

Діти в школу ходили, але схудлі, слабі. На їжу приносили варений буряк,

проти наступаючих військ Радянської армії. Зав’язалась жорстока,

картоплю, чорні коржики, ділились між собою. Харчування в школі не

кровопролитна битва із танковими з’єднаннями ворога. Маючи перевагу,

було. Деякі учні ходили з припухлими ногами, збільшеними животами.

фашисти намагалися відкинути наші війська за річку Інгулець. Внаслідок

Але мови від учителів про голод не було.

танкового бою між селищем Петрове i селом Водяне, німецькі дивізії

були розгромлені, а їх залишки відійшли на 10-15 кілометрів і фронт

Днями довелося почути фразу про те, що, мовляв, ваші розмови

частково стабілізувався. Бої йшли за хутори навколо села Варварівка, тож

про голодомор на Україні 75 років тому вже набридли і викликають лише

Варварівка i інші села знову відчули жорстоку окупацію у прифронтовій

роздратування. Жаль, що виникають подібні думки. Може, це й жорстоко

зоні. Почалися розстріли, знищення і повне грабування мешканців села.

з мого боку, але я вважаю, що таким людям самим треба було пережити

Повернувся в село й комендант. Він розшукував розібране селянами майно

відчуття не однієї миті, не одного дня голоду, побувати від цього на грані

i жорстоко карав людей.

між життям і смертю, спробувати й тих маторжеників, які таки рятували

людей. Впевнений, були б іншої думки. Як я – про те страхіття треба

Незабаром після запеклих боїв були звільнені хутори

сучасникам розповідати й розповідати. Щоб пам’ятали…

Новомосковське i Варварівське. Лінія фронту наблизилась до села і

134

135

оточила його за 200 – 300 метрів у східній частині. Із західної окраїни

Жителі, хто лишився, повідомляли нашим, звідки підходять німці, і тих

лінія фронту йшла понад селом до сусідньої Верблюжки, яка вдруге була

одразу накривали мінометним вогнем. Через берег на правий бік села

звільнена у грудні 1943 року.

кінною тягою було переправлено гармату i встановлено на видному місці.

В селі німці розмістили госпіталь, різні служби із забезпечення

фронту. У жителів була конфіскована вся худоба, продукти харчування.

На другий чи третій день розгорівся запеклий бій у центрі села.

Bapвapiвкa час від часу піддавалась обстрілам i жителі були змушені

На дахах будинків засіли ворожі кулеметники, які завдавали тяжких втрат

мешкати у погребах, викопаних під хатами i сараями, переховуватись

наступаючим бійцям. 3 допомогою місцевих жителів і снайперів їх вдалося

у кручах, ярах, зарослях. Хто з них був виявлений, того фашисти

знешкодити.А одного з них на сільському кутку Слюсарівка вдалося взяти

розстрілювали, як партизана. Так була розстріляна сім’я Глушко та інші.

живим.

Багатьох людей під обстрілами гнали на передній край копати ями, окопи,

будувати бліндажі. Багато сільчан отримали поранення, дехто загинув. Так

Вулиця за вулицею, куток за кутком Варварівка протягом восьми

було i з моїм сімнадцятирічним братом Іваном, якого тяжко поранило. Не

днів визволялася від ворога. У східній частині села останній бойовий

отримавши медичної допомоги (її не було кому тоді надати), юнак помер

подвиг здійснив Герой Радянського Союзу капітан В.Засядько. Коли його

через кілька днів після визволення.

артилерія наблизилась до села i замаскувалась у лісопосадці, виникла

необхідність провести розвідку та виявити вогневі точки ворога. Вони

У прифронтовому селі загарбники масово руйнували будинки,

були обладнані в будинках, у приміщенні початкової школи, на дахах

громадські будівлі. На їх місці будували бліндажі, траншеї, укріпляли

хат села Котівка. Зав’язався бій i В.Засядька було тяжко поранено. Один

фронтову лінію.

із бійців виніс його з поля бою. Через кілька днів капітан помер. Спочатку

був похоронений у селі Водяне, де стояв штаб дивізії, а потім його тіло

Час від часу в селі з’являлися розвідники нашої армії i селяни

перевезли у селище Петрове.

надавали їм всіляку допомогу. Це було i для ворога, i для багатьох

односельчан великою таємницею, бо за всякий прояв допомоги радянським

Визволяли наше село і інші населені пункти району 73-а

воїнам жителі каралися насмерть. Була й така кара, як особисте копання

Сталінградська гвардійська, 228-а піхотна, 58-а гвардійська дивізії 57-ої

могили для себе

армії та військові частини 37-oi армії. У боях за визволення села Варварівки

смертю хоробрих загинуло близько 1,5 тисячі радянських бійців. Поховані

Як розповідали свідки й очевидці тих подій, варварівці у період

вони у 4 братських могилах. Світлу пам’ять про них свято бережуть i

із листопада 1943 по березень 1944 років перенесли тяжкі страждання

шанують жителі села. У музеї бойової слави Варварівської школи зібрано

i злидні. Були голод, холод, страх, відсутність будь-яких харчів, одягу,

багато експонатів, які свідчать про героїчні подвиги.

взуття. Трупи вбитих i просто померлих від виснаження людей валялись

на дворах. Хто із живих міг, той закопував їх на місці. Потім, після

Саме прифронтове село було зруйноване і розграбоване.

звільнення, переносили загиблих і померлих на цвинтар. Німці своїх

Не вцілів жоден з громадських та культосвітніх закладів. На все село дивом

вбитих штабелювали, як шпали а потім вивозили. Але в садках села є й

вціліли лише кілька корів (це в тих жителів, які у свій час евакуювались

деякі поховання ворожих солдат. 29 лютого після півгодинної артпідготовки

із худобою) та з десяток трофейних коней. Тому всі сільськогосподарські

радянські війська перейшли у наступ у напрямку Варварівки. Оборона

роботи доводилось виконувати вручну i в основному жінкам, підліткам та

ворога була прорвана, східна частина села визволена. Почалися запеклі

чоловікам похилого віку. Тяжкою працею вони ростили врожай і відправляли

бої за Bapвapiвкy.

його для нужд фронту. Адже від того пам’ятного визвольного дня 8 березня

1944 року ще більше року точилась жорстока битва за Перемогу.

Фашисти чинили відчайдушний опір. У окремих місцях переходили

в контрнаступ, із тилу підкидали підкріплення. Особливо жорстокі бої

Олексій ЧОРНОМАЗ.

були у колишньому селі Котівці, до якого був найближче передній край.

с.Варварівка.

136

137

Світлини визволителів села Варварівки (з шкільного музею):

138

139

140

141

Листи з фронтів ІІ світової війни

1-й лист

C фронта

Віктором Кір’яном виявлено і сфотографовано листи чоловіків, які

Доброго здоровя пред. с/с. Прошу перидайте привет моей родине – и

воювали на фронтах ІІ-ї світової війни і знаходяться

прошу сообщить где проживает май атец Яковенко Герман Максимович.

в архіві варварівської сільради.

Я его сын. Дорогой товариш передайте маему атцу и маим знакомым

В кінці також додані деякі інші документи того часу.

что я на фронте три года не мало унечтожи проклятых врагов, а

Листи були набрані дослівно, без виправлення будь-яких помилок.

также унечтожаю, недалек тот час, что Нимецкая гроб-армия лопнеть

как мыльный пузырь! Передайте что буду, боротся до последниго

Варваровский І сельский совет Долинского

дыхания, а если нужно атдам жизинь. Звание мое капитан. За боевые

района, Кировоградской области

дела награжден, орденом Красная звезда. Много с нашей сила – солдат в

нашей части не плохо бют нема. Пока. Звините. К-ц.

2-й лист

Дело № 11

Дорогие товарищи! Мы уже несколько раз просили, чтобы Вы сообщили

ПИСЬМА ВОЕННОСЛУЖАЩИХ,

нам, что Вам известно о Логвиненко Насте и ее детях, о Солощенко

Марии и ее сыне («Вирный шлях»). Если же они и сейчас живут на

присылаемые на сельский совет

старом месте, сообщите им наш адрес. Еще раз очень и очень просим

не откажите нашей просбе. Дуня Солощенко, Бардас М., Клава и Шура

живем в Средней Азии в г. Самарканде. Ждем с нетерпением ответа.

31/III- 44 г. Бардас М.Г.

Начато 31 марта 1944 года.

3-й лист

Окончено 5 декабря 1944 года.

На 30 листах.

Дорогой тов. пред с/с. Прошу второй раз, чтобы вы не посчиталися с

своим трудом и сообщили мне о судьбе моих отцов Бутковского Ивана

Кондратьевича и его семьи или Паламаронко Нина Ивановна. Я боле два

года не имею с ними связи. Где они и какая их жизьнь. Еще прошу дорогия

товарищи если что либо известо о их сынах Григория Стипана где они.

Кировоградский

Прошу тов. пред. с/с неотказать моей просьбе. Написать пару слов по

ОБЛГОСАРХИВ

адресу Полтавская обл., Нехворощанский р/н, контора связи

ФОНД 2024

Бутковской Любовь Ал.

ОПИСЬ № 2

4-й лист

РХ № 11

Председателю сельского совета Долинского района Кировоградской области

Варваровская I-я

Просим просим Вас убедительно сообщить о судьбе семей брат Чепела

Иван Логвинович и сестра Чепела Мария Логвиновна котория остовались

в до окупации в силе Варваровская I-я, просим Вас убедительно сообщить

142

143

о судбе даных родствеников.

знакомы. Поговорим о годах войны и приступим к мирному труду все по

новому жизненному пути.

5-й лист

Мой адрес Полевая почта 11966 Григорий Прокоп. Слюсаренко

С приветом и просьбой к Вам 19/IV 1944 года

Многоуважаемый товарищ!

Связи стем что освободили мы сило Варваровку и я как нахажус долгое

7-й лист

время надо … и буду убидительно просит кто будит читат мое писмо

чтобы написали ответ илиже пирыдат это писмо кто ест жив.

До голови Варварівської сільради. Тов. голова прошу Вас написать мені

Напрымер Яковенки: Кузьма, Илия, Акакий Иван и систра Антонина

за Кузьменка Івана Андроповича чи насільраду було ізвіщения отом що

Захаролским Макаром если ест кто то пиридайте если нет то напишите

він убит єслі воно увас находиця, то прошу вислать Ковтун Луші А його

ответ хотя два слова и этим я буду спокойн. Я Яковенко … Васильевич

систрі аякщо ви нидовіряите мені щоб я змогла вислать Матері то просю

этих родственников плимяник.

вас вишліть їм самі якщо воно йдосі лижить у вас аяк нимає то напишіть

Фронтовой привет стем досвидания.

девоно то Мама тоді самі витребують. Собі якусь допомогу за свого сина

Жду ответ. 9/IV 44г.

прошу не одказать дать мені ответ на цей вопрос.

Мами адрес.

6-й лист

Домбас г. Чистяков Вул. Пролітарська дом Колесніка № 4

Кузьменко Домна Дмитровна

Здравствуйте, тов. председатель с/совета. Примите мой заграничный

ком. боевой привет и лучшее пожелание в жизни и труде Вашем. Разрешите

8-й лист

поздравить Вас и в лице Вашем всех земляков с Варваровки с днем I-е мая.

Я Вас не знаю, но обращаюсь к Вам с просьбой по вопросу моих родных,

Лист від Солощенка Ф Г 3-9.44 р добрый ден Гнат Юхимові і Павло Мартиновіч

проживающих в колхозе «Завет Ильича». Моя мать Слюсаренко Евдокия

вітаю вас з цым днем що одержете моего лыста і передаю вам палкый привіт.

Гордеевна и сестра Лидия Прокоповна Слюсаренко почему-то и по сей день

Сообщаю вам что я жыв і здоров нахожуся на фронте в Полше

не удовлетворены положеными льготами, не говоря уже о том, что им не

Гнат Юхимович я споминаю ті розговоры шо балакалы ден і ніч Січас я

оказана тоже помощь при тяж. болезни матери до моего приезда. Вопрос

іх выполняю і ест воля быт фрыців за харошу драку получив благодарност

с бывшим предс. с/с мной выяснен и решен. Его, на сколько мне известно,

від Сталіна і награду так шо фріц нам нестрашен будем быт отомстіт

сняли с занимаемой должности. Причина Вам лучше чем мне ясна.

за тіх товарышів шо порострелюв передавайте всем друзям от мене

Я как сын Евдокии Гордеевной и как ком… Григорий Прок. Слюсаренко

палкый прывіт. Ви пышыт новості своі селскі досвіданя Солощенко Ф Г

обращаюсь с просьбой к Вам по вышеуказанному вопросу.

Сегодня я получил письмо, в котором мне сообщили, что требуется

9-й лист

военный налог с моей матери. Это просто насмешка или груб. выраж.

издевательства над чел-ком пенсионером и сестра несовершеннолетняя –

В настоящем разрешите передать Вам свой пламенный фронтово-

учится за мой счет в НСШ. И поверьте мне, что обращаюсь вынужд. к Вам

боевой ком/привет и сообщить о том, что я жив и здоров, чего и Вам

и прошу дать мне ответ на это письмо. Но при таких обстоятельствах

желаю. Нахожусь я сейчас на последней остановке по пути Берлину –

я вынужден буду обратиться к высшим органам м. власти.

бедного фашизма. К Вам обращаюсь с просьбой объяснить мне причину не

О моих родных Вам может любой человек сила рассказать безотказные

получения моими родными (Евдокией Гордеевной Слюсаренко) льгот. При

в работе и честно все улаживали все время. В фонд обороны дали даже

свидании с родными я был у Вас и уточнял этот вопрос, но почему то и по

то, что я выслал из своей зарплаты. Я в армии с 1999 года. С первых дней

сей день мать ничего не получает. Этот вопрос, Вы сами знаете, крепко

войны на фронте. Сейчас нахожусь под Б…ном. Так что на днях решит.

тревожит после такого периода оккупации. Одичали. Сколько за эти

бой, а там будет счастье встретимся, выпьем застольную и будем ближе

годы пройдено, сколько мучительного и горького пришлось пережить! И

144

145

так отрадно вновь вернуться сюда зрелыми, все испытавшими – и горечь

Вам Ваш земляк фронтовик Аркадий Гарасюта. Прошу Вас сообщить о

утрат, и радость побед. Сквозь эти трудные годы нас вели, освещая з/

моей семье, которая находится в к-зе «Р. Люксембург». Гарасюта Тамара

путь, вещие слова партии, правит-ва народной власти «Наше дело правое

Дмитриевна, в каком она состоянии сейчас находится. Вот уже полтора

Победа будет за нами». Эта уверенность в нашей победе жила в наших

месяца не получаю от нее писем, и не могу установить причины этому. Но

сердцах, двигала нами в сражении, росла и крепла. И вот, мы вернулись

чувствую, что чего-то не в порядке. Прошу Вас не пощитайтесь со своим

на границу, взяв в свои руки инициативу боя. Под Варшавой немцы еще раз

трудом ответить мне, как мы об этом договорились при встрече. Напишите,

попытались помериться с нами силой, но скоро выдохнут.

как материально обеспечена, как дела обстоят с хатой, убрали уже приемную

хозяйку – Софию и какую помощь оказал сельсовет этим сиротам?

Жизнь наша, жизнь фронтовиков Вам, я считаю, ясна. А что касается

Теперь будет у меня просьба вот какого характера. Вместе с сестрой

нашей или личных отдельных вопросов, то пишите – с радостью буду

живет 6 летний брат Ишкай Ваня, который меня больше всего беспокоить,

отвечать. Меня интересует Ваша жизнь. Как на Вашем труд/фронте.

т.к. они не в состоянии вести свою самостоятельную жизнь без какой-

Успешно ли справляетесь восстанавливать разрушенное, налаживать

либо помощи, а ему нужно дать воспитание, годы его подходят к тому,

хозяйство. А разрушено, я видел свое село – неузнаваемо. Как …., как

что ему надо уже итти в школу учиться в 1 классе, а для этого нужно чего

ремонт школы и отстройка?

то сделать. На помощь сиротам средства отпускаются Родиной, так

На этом пока досвидание. Передавайте привет всем землякам.

что Вы должны им поспособствовать. О принятом Вами решении прошу

…

сообщить мне не теряя время. Ибо от состояния этих сирот зависит и

С приветом к Вам, Григорий Слюсаренко

мое положение на фронте, меньше буду тревожиться о них, а больше

Мой адрес

буду занят боевой работой. Пока все, прошу ответить с подробностью.

Пишите, чего нового на Родине, как проходит ваша жизнь, как

10-й лист

восстанавливается колхозная жизнь, какие успехи в труде?

Привет всем землякам! С боевым-фронтовым приветом ваш земляк

Голові сельради села Варварівки I от № 30

Аркадий Гарасюта.

Гвардії красноармейца Шепетухи Валентина Павловича

30/VI – 44 г.

Цим пісьмом звертаюсь до Вас, як до представителя местної власті.

12-й лист

Прошу розглянуть моє пісьма і урегулювать положення моєї сімї.

Председателю Варваровского с/с

Мій батько Шепетуха Павло Іванович. Живе в колгоспі «Заповіт Ільїча»,

де головою Федоренко Федір.

От бойца нашего подразделения Утанова Устана Бутабаевича,

Я хотів знать одно: за що скандалить з моїми батьками, що від них хоче?

проживающего до армии в вашем с/с подано заявление (просьба) в

Чи мої батьки зовсім не хотять робить в колгоспі чи за зло надругається

следующем: жена его Голушко Елизавета Ивановна, прожывающая в

над ними. Хіба може мій батько, інвалід з одною ногою, справиться з

данный момент в колхозе «Верный шлях», прислала вторичное письмо,

здоровою людиною, чи моя мати в 55 год нарівні з молодими.

где упоминает о нападении на нее, и о краже со стороны гражданки

Мій батько робить, наскільки хватає в нього сили. Протез в нього вже

Голубковой Марии, что отражается на боеспособность кр-ца Утанова.

зовсім зносивсь. Яку роботу він може робить, коли буде ходить на костилях?

Просим принять меры. О принятых мерах уведомляйте по

Якщо голова колгоспу тов. Федоренко буде надругатися над моїми

вышеупомянутому адресу.

батьками і не буде … над другими колгоспниками, то я буду жалуватися

1.08.44

командиру часті.

13-й лист

11-й лист

20 мая 1944 года

Письмо с фронта!

Здрастуйте тов. Предс. с./совета. Шлю я вам свой гвардейской и боевой

Здравствуйте, уважаемый секретарь сельсовета!!!

привет и жилаю лучших успехов в восстановлении хозяйства. Вопервих

Извините, фамилии Вашей не знаю, но все равно я к Вам обращаюсь. Пишет

строках мого писма я вам сообщаю отом что я нахожус в Р.к.к.а. с 1939

146

147

года члужу чесно. Вофторих я хачу от вас Добится одной цели. Мне мама

Цим умене є довас запитання шо ви моєйі сіми ниличите красноармійскою

пишеть что Вы хатите забрать Корову у мамы Солощенко Екатер.

сімнею алічите низнаю як замістого шо дават треба допомогу тови

так как она живеть при симе Шепетухи Степана а в его имеется тож

наложили налог требуєте справку. Я вам справку вишлю ну тіки зараз

Корова а поетому я вам пишу что она жила там потому что от миня

наш штаб пиригружиний роботою ну я вам вишлю ну я вас прохаю лічіт

небыло никаких слухав а сичас мать Перейдеть к симе моей и коровы вы

мою сімю як красноармійскою сімнею. Мій адрес город Одесса п./я № 17

не забирете потому что у меня Даже Дом Разбит и негде жить моей

инкиведе воєнска часть 7445 м. Иванченко Василь Сизон.

симе. Так что можить быть только Корова и будить их воспитувать Я

обэтом писал в Рай (…) и напишу в прокуратуру. Ведь я служу в Р.к.к.а.

17-й лист

Для того чтобы защитить нашу Родину и не щитались с своей жизне а

вдруг в моей симе и шо корову забируть то Ето так Дело непойдеть. Я

Згідно розпорядження рай исполкома та дирекції мніе завтра 13/VIII на

буду свое требувать через Военой Совет фронта но добюсь своего.

6 годин вечира при Братолюбівски мніе скликаїця виробнича голів к-пів

учас. Агроном. та михаників на яку виновні явиця обовязково і своечасно

14-й лист

по питаню молодби вивозка натур сплата хлебозданя

Т. Председатель Варваровского сельского совета!

12/VIII 44

Голова с/р

Я решил обратиться к Вам с просьбой ответить мне на вопрос следующего

содержания: до окупации немнами Украины там в Варваровке жила моя

18-й лист

тетя (сестра отца) Байдакова Александра Григоровна со своей Матерью.

11/IX – 44 года

Я вас прошу ответить мне не известно ли вам где она Я писал письма

на ее имя ответа не получаю. Так я вас прошу ответить. Мой адрес г.

Прывет!

Николаев п/п 24981 л Байдак Иван Алексеевич

От Логвиненка Артема Андреевича. Который проживав в колхози Роза

Пришлите сердечный привет

Люксембург. Квам от меня прозба чтоб Вы сообщили о моих родных они

С красноармейским приветом

живи или нет бо я писав несколько писем а ответу не получав.

10/XI 44 г.

В меня там находился отец Логвиненко Андрий Федорович сестра

Олександра брат Семен. Передайте приветь от меня сообщите меня

15-й лист

когда ви получете

Пред. с/та Варварова I

прозба удовлетворить мою прозбу

Тов. пред. с/та Я получил листа от своей жени Алиппіади Хомовни Яцечко

19-й лист

що внеї староста при немцах Варваровки I Павлюк Филат забрав кроват

Председателю Варваровского I c/c тов. ……………

нимецкому коменданту й не повернув и тому я прошу пред. с/та розслідуват

Дорогой тов. Председатель, поздравляю вас м днем освобождения от

ето дело й примусит тов. Павлюка повернути такову кровать прошу не

проклятого немецкого ярма, которое вы носили долгие 2½ лет. Передаю

от казать моєй прозби

вам свой товарищеской привет и найлучие пожелания.

Красноармєєц Николай Иосипович Яцечко. 24/XI 44 року

Пройшло более 1½ лет как я ушел із родной Варваровки на защиту своей

Прошу атвет на адрес Полєвая почта 62230, Яцечко Николай Йосипович

родины против проклятого лютого немецкого звера, которому прийшлося

похазяйнувать на наший Украинской земли.

16-й лист

В настоящее время вы и все трудящие к-зники Варваровки I и II знову

жывуть в цветущей жизни нашего Советского Союза.

Голови селсовету Варварівскої селради від красноармійця Иванченка

Наши воины вмести с нами пренесли вам жизьн и радость сняли із вас

Василя Зизоновичя

проклятое немецкое тяжкое ярмо в котором вы долгое время ходили.

148

149

И тепер немецким паразитам Небуть Хазяіном на наших Украинских

21-й лист

землях.

Дорогой тов. Председатель

Здравствуйте тов. председатель сельского совета с. Варваровки I.

Я к вам обращаюсь с писмом в котором поздравляю вас и всех трудящих

Разрешите передать Вам свой пламенный фронтово-боевой ком/привет

к-зников Варваровки, с днем освобождения от проклятого немецкого

и поздравить с днем победы сов. власти в нашей стране – праздником 7

ярма.

ноября и пожелать успехов в работе и хорошо отпраздновать этот день.

Кроме того я вас прошу сообщить о судьбе моей сими которая оставалася

Если будет возможность отпразднуйте и за нас воинов Красной Армии.

вовремя ухода миня в Армию в Варваровкы I колхоз им. Роза Люксембург

Мы этот праздник отмечаем как никогда, так чтобы немец имел память

Беличенкова Парасковя.

этого дня на всю свою жизнь. Это четвертый раз мы отмечаем этот

Потому что мною послано много писем и ответу получить я немогу:

день в борьбе и врагам это будет и последний. Так сделаем. Передавайте

Пока досвидания прошу вас передать мой привет Жене дочки и матери и

привет всем селянам с Варваровки от нас фронтовиков. Ожидайте

всем трудящим к-зникам:

с победой домой. Скоро придем на помощь, если нуждаетесь. Мы

Мой адрес Башкирская АССР. Станция Туймаза, Чаран. райисполком

благодарны Вам за труд. фронт, что обеспечуете нас всем. Мы каждый

Беличенко Андрей …

день благодарим вас за помощь на себя ощущаем ее ежедневно. Да и в

С приветом к вам

газете читали и за весь народ страны нашей.

Теперь обращаюсь к вам с просьбой написать мне пару слов о моей

20-й лист

матери Евдокии Гордеевне Слюсаренко к-за «Завет Ильича». Как она

там живет? Вы помните, я был на свидании. Она там болела. Говорить

Здравствуй, уважаемый товарищ Игнат Ефимович!

не могла. Ей писал, она неграмотна вовсе. Может ли она работать или

Предаю я Вам пламенный большевитский привет с пожеланием всего

не работает. Имеет ли помощь. А такше написали, что она до сих пор

найлучшего в вашей жизни. Можна много было писать, но всего конечно

ничего не получает и передают в Кривой Рог … за помощью. Неужели так

не опишешь. Ведь вже 4й год пошел как я был в Варваровке. За это время

плохо вопрос об этом поставлен? Я сын ее. Вы маму знаете. Я был у Вас

много много произошло изменений в вас, в нас и везде. Красною чертой

во вр. свидания.

прочерченный путь от Сталинграда до Кракова на этом длином пути

Мой адрес: Полевая Почта 11366 «В», І.П. Слюсаренко

приходилось, встречать всего; не один раз топтались по Воронежской

На этом пока досвидания. Привет Вам, Жежель Прокофию и всем, кто

области; 3 раза пришлось переходить реку Дон; Путь движения с

есть от Григория Слюсаренко. 7/Х 44 г

востока на запад вот. Севернее Сталинграда, Воронежская область

(южная часть), Харьков, Суммы, Полтавская область, г. Киев, г.

Житомир, Славута, Тарнополь, Черновици, Львов, Перемишль, Ярослав,

22-й лист

Желидь (подчеркнутые города Польщи) и наконец река Висла, широкая,

Председатель с/совета варваривського с/совета.

повноводная река. Вот пройденный путь за 3 года в армии; я уже не

пишу маршрута с запада на восток, так как этот путь был печальным

Писмо от Гвардий сержанта Командира …. Клименка Николая

– Красная Армия тогда отступала. Летом от 1940 г. пришлось быстро

Александровича, тов. председатель с/с. обращаюсь к вам с гвардейской

двигаться на Восток, особенно под Доном.

прозьбой. Обратите внимание на моего сына который находится в

Коротко о себе. Служу в инженерно-строительной части. Командування

данное время в моей жены Явдокий Степановной Клименко (Манько) и не

в нас – это инженера строители: инженер-капитан, инженер-майор,

допустите что-бы мой ребенок из-за не оказания вашой помощи оставил

инженер-подполковник, полковник и наконец командующий 1м Украинским

посищать школу. Это писмо пишу по рекомендаций нашого Командувания.

фронтов маршал Сов. Союза Конев. Должность похожа на писаря, но не

Если это не поможить тагда второе писмо отпичатаистя штабом полка

писарь. Как тяжело было в 1942 году не говоря о 1941 году. Теперь положение

по этому прошу обратить внимание на ребенка и дайте соответвующу

конечно изменилось. Немцам не до наступления. Им не до шуток.

момощ. Вы должны знать какая наша гвардейска жизнь, мы стой грудю

150

151

за родину и за наш, совецкий народ. Я, можеть-быть сегодня оддам жизнь

и коров и помру смертю храбрых на поле-боя. А ребенок должен рости как

дерево в лесу. Нет до этого до пускать нильзя совецкий закон не гласить,

в таком случай я щитаю тут нет никакой разницы что я сам рабочий.

Как вы отетили моей жене что ваш муж в колхози неработав зачить

помощи нет ребенку учтите то что я с 16-08-41 года и по настоящае

время стою грудю на защите нашой родине. Я по этому убидительно

прошу обратить внимание на мое писмо.

23-й лист

До гол. с/р. с. Варварівки.

Тов. голова (звичайно пробачте, що я не називаю вашого призвіща – алеж

я незнаю). Я Вас дуже прошу щоб Ви написали мені про місце перебування

моєї сестри.

Погодиної Катерини Пелиповни яка в останній час жила в колгоспі

«Заповідь Иліча» Варварівка I.

Дуже прошу невідмовити мого прохання і повідомте по адрису

Н-Пражський р-н С. Митрофанівка Кобець Т.

24-й лист

Придсідателю Долинського Райсполкома

Від колгоспниці к-пу Вірний Шлях Варварівки I

Гражд. Нагній … Петрівни

Заявленія

Настоящим Заявляю втім що мого чоловіка Нагній Сашко (?) Сиргієвича

бить в рядах Красной Армії імою хату спалили хату німці товменя что

розкрита і підчас дождю хата стоит потолок … Ямаю дерево … … на

крокви і … … хату поставит крокви Я зверталас до голови колгоспу то

він голова к-пу тов.. Желилинський ниобращая нічого намою прозбу довго

той. Зверталас до голови с/ради тов. Осадчий тех. Само ниобратив ніяко

вніманя. Прошу Вашого указанія абиж допомогли поставить крокви і

вкрит хату. Очім прохаю ниодказат моей прозбі.

Заявітіль Нагній

5/XII 44 року

152