Іван Петренко

КІРОВОГРАДЩИНА ПОВОЄННА

(1944–1948 рр.)

Кіровоградське обласне відділення пошуково-видавничого

агентства «Книга Пам’яті України»

2011

ББК 63.3(4УКР-4КІР)63

УДК 930.1(477.65)

П 30

Петренко, Іван Данилович.

Кіровоградщина повоєнна (1944–1948 рр.). [Текст] /

І. Петренко. — Кіровоград : Імекс-ЛТД, 2011. — 316 с.

500 пр.

ISBN 978-966-189-070-0

Рецензенти:

Ю. Шаповал — д. і. н., професор, завідувач відділу

Інституту політичних і етнонаціональних досліджень

ім. І.Ф. Кураса НАН України, м. Київ.

В. Штефан — к. і. н., доцент кафедри гуманітарних

наук та документознавства КНТУ, м. Кіровоград.

А. Іванко — к. п. н., заступник директора з навчально-

методичної роботи КОІППО ім. Василя Сухомлинсь-

кого, м. Кіровоград.

На основі дослідження архівних документів автор

висвітлює складне й багатогранне післявоєнне життя краю.

За сприяння в підготовці та виданні книги автор щиро

дякує: Ю.М. Солтику, О.О. та О.А. Бабенкам, Н.П. Рябоконь, В.В. Даценку,

В.Ф. Кобзарю,

Л.А. Гайді,

В.І. Бирзулу,

Ю.В. Тютюшкіну, працівникам Державного архіву Кірово-

градської області, Кіровоградського обласного краєзнав-

чого музею, Кам’янського історичного музею (Черкаська

обл.), управлінню у справах преси та інформації Кірово-

градської облдержадміністрації.

ISBN 978-966-189-070-0

© І.Д. Петренко, 2011

© «Імекс-ЛТД»,

2011

ПЕРЕДМОВА

Книг про Велику Вітчизняну війну написано чимало. Інакше й бути

не могло. В кожній з них — розповідь про мужність та самопожертву

того покоління жителів СРСР, на долю якого припали велетенські ви-

пробовування війною, подолати які спромоглися тільки віддавши в же-

ртву життя десятків мільйонів громадян.

Про післявоєнні роки книг теж написано чимало, але, знаходячись

під жорстким тиском тогочасної ідеології, вони розповідали майже

про один аспект тодішнього життя — героїчну відбудову зруйнованого

війною господарства. Про самопожертву народу, який для цієї відбудо-

ви віддавав не тільки свої сили, здоров’я та майже всі свої засоби до іс-

нування, а й, часто, життя, та про інші обставини післявоєнного життя

в більшості випадків книги не писалися.

Пропонована читачеві документальна праця хронологічно сто-

сується періоду 1944-1948 років, хоча з деяких питань виходить за ці

межі. В ній вперше висвітлено чимало невідомих сторінок з життя краю.

Для цього використані майже винятково матеріали Державного архіву

Кіровоградської області. Поряд з цим в книзі присутні документи Кіро-

воградського обласного краєзнавчого музею, деяких тогочасних газет, як обласного, так і районного рівнів, результати досліджень науковців

Кіровоградщини, спогади очевидців тощо. Читачу потрібно мати на ува-

зі, що всі тогочасні документи несуть на собі чіткий відбиток тієї епохи, тож сприйняття багатьох з них, використаних у цій книзі, особливо ви-

тягів із публікацій в пресі, повинні бути зваженими та критичними.

Відразу після війни до Кіровоградської області входили 31 район, де вони перебували до 1954 року. З того часу і по 1965 рік в області

відбулися кардинальні зміни як щодо кількості районів, так і їхнього

підпорядкування. Нині Кіровоградщина має 21 район. Немає жодної

необхідності детально розписувати ліквідовані або укрупнені, відібрані

від області чи приєднані до неї райони. Всі вони, а також сільські ради

та колгоспи, установи й організації, про які йде мова на сторінках кни-

ги, існували відразу після війни, залишивши про себе глибокий слід

3

не тільки в історії, а й в людських долях. Післявоєнні обставини, що ви-

никли в одному районі, практично типові для всіх інших.

В книзі названі десятки прізвищ жителів області з усіма вчинками, що їх зафіксували на той час документи, а не автор. Кожне прізвище

вписане до твору за особливий стиль поведінки їхніх власників, і в рет-

роспективі складних і багатогранних подій, що минули відтоді, за нині-

шньої системи цінностей, як матеріальної, так і духовної, зокрема осві-

тньої, їхні вчинки трактуються виважено та толерантно, бо люди на той

час були такими, як і сама епоха, і ця оцінка жодним чином не стосуєть-

ся нащадків персонажів книги.

Автор сподівається, що запропонований ним документальний ма-

теріал, згрупований в окремі статті (розділи), сприятиме введенню

в науковий обіг досі невідомих фактів та дасть читачеві хоч і чималу, проте не зовсім повну картину післявоєнного життя Кіровоградщини.

Автор усвідомлює, що описати всі грані тогочасного буття в одній книзі

неможливо.

4

1. МОБІЛІЗАЦІЯ ДО АРМІЇ

Радянська влада в спілкуванні з населенням щойно визволених сіл

і міст області від гітлерівських загарбників вживала тільки накази. Най-

більш часто та ультимативно, що не залишав у народу змоги на будь-

який вибір, використовувався наказ про «мобілізацію». Мобілізації

підлягали чоловіки, жінки, підлітки, а також коні, корови, зерно, кошти, картопля, одяг тощо. Без сумніву, така політика держави диктувала-

ся прагненням якомога швидше перемогти ворога, а після перемоги

над ним — відбудувати поруйноване війною господарство. Прикро, що

розмір тієї фантастичної ціни, яку народ заплатив за перемогу та відбу-

дову, державу не надто хвилював, а неймовірна самопожертва людей

державу не розчулила. Проте в держави були й інші, далекосяжніші пла-

ни, які втаємничувалися від власних громадян.

Найбільш інтенсивно в цей час відбувалася мобілізація чоловіків

для поповнення бойових ча-

стин Радянської армії. Так

впродовж 1944 року тільки

по Тарасівській сільській раді

Аджамського району, почина-

ючи з 28 січня і по 15 грудня,

провели 24 мобілізації чолові-

чого населення в діючу армію.

Найстаршому з мобілізованих

— Скороходу Омеляну, 1893

р.н., виповнилося 47 років.

Наймолодшими були призо-

вники 1927 р. н. — на момент

мобілізації їм минуло по 17

років. 28 січня до армії при-

звали сімох хлопців 1927 р. н.

На фото*: на захист Вітчизни.

*

Прим.: фотографії, позначені *, взяті з мережі Інтернет і використані з метою ілюстрації по-

дій, типових також і для Кіровоградщини. В той же час ці фотографії хронологічно, персона-

льно та територіально з областю не пов’язані, тож будь-який збіг є випадковим.

5

В лютому 1944 року до армії військкомат мобілізовував тричі. В березні

повістки отримали всі чоловіки 1925 та 1926 років народження. 5 квіт-

ня мобілізували 24 чоловіків, впродовж наступних днів до армії пішли

ще 41 житель Тарасівської сільської ради. А всього в 1944 році в діючу

армію тільки з території Тарасівської сільської ради відправилися 150

чол. (за винятком мобілізованих чоловіків 1925-1926 років народження, кількість яких автору невідома) [1]. Тож на території Тарасівської сільсь-

кої ради до кінця 1944 року з чоловічого населення залишилися тільки

підлітки, каліки та пристарілі. Подібна картина спостерігалася в усіх на-

селених пунктах Кіровоградщини, як, проте, і всієї України. Така мобілі-

зація свідчила про її тотальний характер.

Загалом за період з 18 жовтня 1943 року по кінець війни з області

мобілізували 129955 осіб [2].

На фото*: атака бійців

Червоної Армії.

Для багатьох з

них час перебування

в діючій армії виявив-

ся дуже коротким — їх

часто відразу кидали

в бій майже без при-

криття з повітря, тан-

кової чи артилерійсь-

кої підтримки, інколи без зброї — деякі командири наказували здобути

її в бою, тож новобранці масово гинули, деякі навіть не побачивши во-

рога, чим «искупали свою вину перед Родиной». А їхня нібито «вина» та-

їлася в тому, що вони, поза власним бажанням, деякий час проживали

на окупованій території.

Так, в сусідній, Черкаській, області, буквально за батьківським поро-

гом, в боях у лютому — березні 1944, а це через місяць після мобілізації, загинули 40 жителів Красносілківської сільської ради Олександрівсько-

го району (список втрат набагато більший, оскільки не враховані ті, хто

пропав безвісти в цей період або згодом помер від ран). Мобілізовані

в грудні 1943 року 32 жителі с. Красносілля Олександрівського району

вже в першому бою віддали своє життя в полі за селом, а в боях за сусі-

днє село Суботці Знам’янського району загинули ще 22 чоловік. У боях

за с. Ольховець Звенигородського району Черкаської області в лютому

1944 року відразу загинули 30 жителів с. Ставидла Олександрівсько-

го району, мобілізованих у січні 1944 року. Масова смерть новобранців

відразу в першому бою — картина доволі типова. Зокрема, за визво-

лення м. Знам’янка загинули 150 щойно мобілізованих олександрійців

[3]. «Піджачниками», «чорносвитниками» з сумом прозвали цих жертв

війни в Україні.

6

На фото*: після атаки — трагі-

чний фінал.

«Я бачив, — згадує

О. Т. Кримський, нар. 1930 р.

в с. Триліси Олександрівсь-

кого району, — як один німе-

цький танк (два інших відсту-

пили), прикриваючи залеглу

за недобудованим залізнич-

ним насипом біля с. Триліси

свою піхоту, для більшої оглядовості підпаливши хату діда Нестеренка

і колгоспну вівчарню, буквально вистрілював, винищував наступаючих

наших солдат, яких мобілізували якийсь тиждень тому в Чигиринських

селах і яких п’яний командир безжально гнав на танка. А танку допома-

гав німецький солдат, який з глибокого окопа прострілював кілька вулиць

та косив, буквально, наповал наступаючих. А в солдатів наших — лише

довгі незграбні рушниці та вкритий снігом степ. То отой п’яний коман-

дир, втративши орієнтацію та своє військо, дійшов майже за 200 метрів

до танка. Потім солдати потягли свого командира в дерев’яних ночвах

із розпоротим животом до себе в тил. Все це відбувалося на моїх очах, і

я є правдивим свідком тих подій. Згодом, коли атаки наших захлинули-

ся вже вкотре, якийсь селянин — солдат, добре вивчивши місцевість, заповз промитим водою рівчаком майже до німецького окопа і знешко-

див у ньому кулеметника. А скільки понівечених залишилося під селом

наших солдат! І це ж одне лиш невелике, не укріплене і не підготовлене

фашистами як слід для оборони українське село з тисяч і тисяч інших!»

Про це згадує також ветеран війни Г. Герасимов: «2 грудня 1943 року

наш райцентр Георгіївське (Ново-Георгіївськ. — Авт. ) було звільнено

від окупантів. Цього дня почалася мобілізація всього чоловічого насе-

лення… Призвали до війська й мого старшого брата Володимира, як і

його товаришів по колгоспу… Брат бригадирував до війни, отож йому

і наказали написати список бригади. За цим списком його призначили

командиром взводу. Бригадир він був бравий, дотепний, а вояка ніякий, бо не мав відповідної підготовки. Вже 5 грудня (через три дні!) їм нака-

зали наступати. Усі мали дістати зброю в рукопашному бою в німців. Тил

«бригади» щільно прикривали автоматники із фронтового підрозділу

боротьби з дезертирами й панікерами. Бої точилися по селах поблизу

Чигирина. …Уявіть собі, що тут діялося! Від чиєї руки полягли тут прості

хлопці й дядьки? Одиниці, що залишилися живі, покалічені — без рук, ніг, сліпі, запитували по війні: заради чого все було? А відповідь проста

й жорстока: так Сталін розпорядився долею мільйонів українців, котрі з

його вини були в німецькій окупації» [4].

7

Про один з боїв згадує інвалід війни С. Філіпенко: «Я побачив, що це

люди в цивільному, не всі мали навіть гвинтівки, не кажучи вже про авто-

мати. Не добігши до ворожих траншей 300 метрів, усіявши трупами схи-

ли висоти, вони залягли… Через певний час — уже без так званої артпід-

готовки — під крики «Ура!» вони знову піднялися, та «Ура!» не допомогло

— лише додалося трупів і поранених… З’ясувалося, то хлопці 1926 року

народження, багатьом не було й сімнадцяти. Та вони були в німецькій

окупації і за це скеровували на передову… Чим же вони завинили, що ра-

дянська влада, як найгірших злочинців, погнала їх на винищення? Штра-

фники (а це бувалі люди) — і ті без зброї не воювали…» [5].

Тож матері, дружини, дізнавшись про загибель рідних, відправляли-

ся на місця недавніх боїв, де, відшукавши у снігових заметах чи в шта-

белях трупів своїх убитих синів, чоловіків, привозили їх додому, щоб

поховати у своєму рідному селі… З-під сіл Любомирка, Вищі Верещаки, Триліси Олександрівського району вивозили вбитих жінки з Чигиринсь-

кого району, а жіноцтво Олександрівського району на собі тягли санки з

убитими за десятки кілометрів з сусідніх районів Черкаської області.

На фото: фраг-

мент списку бійців

5 ГВДЗД, які були

вбиті чи пропали

безвісти в період з

8 по 12 лютого 1944

року під час боїв

поблизу м. Корсунь-

Шевченківський. Під

№ № 47, 50, 51, 52, 53,

54 вписані прізвища

жителів Кіровоградсь-

кої області, мобілізованих до армії в грудні 1943 — січні 1944 року: Лисохмара І. Ф., Чернашов І. Г., Захаров Г. О., Любин (ч) М. Л., Шият (а) ий Ф. Ю., Шпильовий Г. Д. Фото з архіву В. Даценка.

«Раптом відкриваються двері, — згадує О. Т. Кримський, — і до хати

на драбині заносять тяжко пораненого нашого воїна. Був він з с. Чер-

нече, що під Чигирином. Ще й адресу залишили його земляки, за якою

ми й написали пізніше в те село листа, бо поранений в голову воїн, як

визначила моя баба, не дочекавшись бодай якої допомоги від санітарів

чи лікарів, помер у нашій хаті. І взагалі, жодного медпрацівника за час

звільнення нашого села та й опісля я не бачив. Ми ж закутали «свого

бійця» у що було, пригорнули снігом біля братського поховання, чекаю-

чи звістки з Чернечого.

Через деякий час прибилася до нас з великими дерев’яними санка-

ми дружина вбитого. Ми разом відкопали його і допомогли прилашту-

вати замерзле тіло до саней, а було мені на той час неповних чотирна-

8

дцять років. Тож чи не старіла моя дитяча душа від всього побаченого?

І провели ми ту згорьовану жінку за село, і потягла вона, згорблена, по розбитій дорозі за тридцять кілометрів до рідного села свого чолові-

ка. А конячини, щоб дати їй в колгоспі для цього, так і не дали, хоч не ві-

риться мені, що не було її у звільненому їхньому селі, адже у нашому

колгоспі коні пережили і окупацію, і фронт».

Повідомлення про смерть в боях жителів Тарасівської сільської ради

Аджамського району також не забарилися — вони почали надходити

вже в лютому. А 31 травня 1944 горе прийшло відразу в кілька сімей

— трагічні звістки отримали відразу п’ять родин тарасівців: того дня

до голови сільської ради з військкомату за підписом капітана Андреєва

надійшов безсердечний за змістом та формою папір: «Сообщите же-

нам (йде перелік п’яти прізвищ), что ихние мужья убиты в боях за Сове-

тскую Родину» [6]. Ці повідомлення — не перші й не останні для жителів

Тарасівської сільської ради.

92863 воїнів — уродженців області, не повернулися до рідних домі-

вок, з них 44000 вважаються зниклими безвісти. Таким був внесок Кіро-

воградщини у Перемогу [7].

На фото*: після бою —

невдала атака бійців

Червоної Армії.

Повернення до рідних до-

мівок багатьох фронтовиків,

мобілізованих в 1944-1945

рр. та які вціліли у війні, роз-

тяглося в часі. Останні з них

повернулися додому тільки

в 1953 році, віддавши службі

в армії майже 7 років. Багато воїнів отримали бойові нагороди. За них

держава запровадила грошову винагороду. Зокрема, за орден «Черво-

на Зірка» фронтовик отримував 15 крб. щомісячно, за ордени «Слава» І, ІІ та ІІІ ст. — відповідно 15, 10 та 5 крб., за медалі: «За відвагу» — 10 крб.,

«За бойові заслуги» — 5 крб. [8]. Оскільки інших шляхів для отримання

цих та інших нагород, окрім власного героїзму, пролитої крові та каліцт-

ва, тоді не існувало, то нагороди були дійсно заслужені. Виплати за них

виявилися символічними. Однак і ними фронтовики тішилися не довго

— 10.09.1947 року Указом Президії Верховної Ради СРСР грошові ком-

пенсації за бойові та трудові нагороди, а також деякі пільги, держава,

«враховуючи численні звернення нагороджених орденами і медалями

СРСР», відмінила (дія Указу розпочиналася з 1.01.1948 р.), а «звільнені»

кошти спрямували на відбудову народного господарства країни.

9

2. МОБІЛІЗАЦІЯ ЦИВІЛЬНОГО НАСЕЛЕННЯ.

1944, 1945 рр.

Тих, кого не забрали до армії, а це переважно жінки та підлітки, вла-

да могла мобілізувати на виконання якої завгодно роботи.

На фото: доповідна записка

секретаря Кірововоградсь-

кого обкому ЛКСМУ по про-

паганді секретарю облас-

ного комітету КП(б)У щодо

внеску молоді області

в Перемогу.14.07.1944 р.

З фондів Державного архіву

Кіровоградської області

(далі — ДАКО) — Ф. П.429.

— Оп.4. — Спр.79. — Арк.32.

У січні 1944 року гене-

рал-майор Гончаров — ко-

мандир в

/

ч 2771 «л», на-

казав голові Тарасівської

сільської ради Аджамсько-

го району направити на земляні роботи терміном на 20 днів по облашту-

ванню оборонних рубежів біля с. Клинці бригаду жінок — жительок села.

До фронту 25 січня 1944 року відправилися Коломієць Галина, Клипачо-

ва Галина, Кича Віра, Загородня Надія, Горова Любов, Щербина Мотя, Драбина Марія, Скороход Олена, Скороход Лукерія, Ороль Дора та ін.

Там, на облаштуванні радянської оборони, тяжко захворіла Сотникова

Євдокія, тож повернулася додому, привізши з собою документ за підпи-

сом їхнього командира взводу про те, що вона не дезертирувала з в / ч, а є дійсно хвора [1]. Загалом на будівництво оборонних рубежів для по-

треб Червоної Армії мобілізували майже десять тисяч юнаків та дівчат

— жителів області. За сумлінну роботу двісті з них отримали урядові на-

городи [2].

10

На фото*: поруйноване

війною село та його

жителі.

18 січня 1944 року

військовий комендант

Аджамського району

Лаптєв надіслав всім

головам сільських

рад наказ, яким зо-

бов’язував їх мобілі-

зувати людей на збирання і поховання вбитих солдатів як радянської, так і ворожої армій. Вороги віддавалися землі переважно в непотріб-

них вже окопах, траншеях та вирвах, утворених снарядами та бомбами, а радянські воїни перевозилися до братських могил. Військовий комен-

дант також наказав очистити населені пункти і всі дороги від «завалов, разбитых машин и другого лома» [3]. Прибирання трупів у Новгородків-

ському районі тривало ще й у квітні 1944 року, а братські могили обла-

штували в травні, виконавши вимогу коменданта обмостити їх дерном

[4]. У травні територію області повністю очистили від убитих [5]. Все це

здійснювалося руками переважно жінок.

На фото: радянський агітаційний плакат.1944 р.

Згадує Сінченко Іван Мефодійович, 1935

р. н., народився в с. Любомирка Олександрів-

ського району, там же проживав до 2005 року,

у 80–90-х роках ХХ ст. — директор Любомирсь-

кої восьмирічної школи Олександрівського ра-

йону: «З одягу я носив штани, пошиті з німець-

кого брезенту, та великі чоботи, зняті з убитого

в грудні 1943 року радянського солдата. Якби

нині викопати з братської могили, що в с. Любо-

мирка, всіх там похованих радянських солдатів,

то чимало з них було б безногих: коли любомир-

ських жінок примусили збирати навкруги села вбитих воїнів, щоб їх по-

ховати, то жінки брали з собою сокири — так легше було знімати взуття

з убитих, бо дістати тоді якусь взувачку й годі було».

13 лютого 1944 року на ремонт доріг тільки з колгоспу «20-річчя

РСЧА» Тарасівської сільської ради мобілізували 80 колгоспників: 8 чо-

ловіків, 72 жінки, а також 4 коней [6]. Весною 1944 року юнаків віком від

1928 р. н. мобілізували на збирання мін, снарядів, бомб. Деякі з них, від

необережного та невмілого поводження з боєприпасами, загинули.

Впродовж зими та весни 1944 року, через відсутність залізничного

сполучення, зруйнованого війною, та весняне бездоріжжя, тисячі жінок, 11

дівчат та підлітків вручну переносили боєприпаси для поповнення ними

бойових частин і підрозділів військ ІІ Українського фронту, долаючи при

цьому відстань в десятки кілометрів з тяжкою ношею. Це явище — уні-

кальне в світовій історії.

На фото: подушній

склад сімей с. Янополе

Златопільського райо-

ну — в селі залишилися

практично самі жінки

та діти. 1944 р.

З фондів ДАКО.

— Ф. 2860. — Оп.1.

— Спр.125. — Арк.202.

Для використання працездатних, які залишилися в селах, в кожному

райвиконкомі створили бюро по обліку та розподілу робочої сили, т. зв.

«моббюро». До них надходили мобілізаційні списки на всіх працезда-

тних громадян по кожній сільській раді. Зокрема, голова Тарасівської

сільської ради Щербина на початку червня 1944 року надіслав до мо-

ббюро списки всіх чоловіків віком від 16 до 70 років, жінок — віком від

16 до 60 років, а також список всіх дітей віком від 12 до 16 років, які про-

живали на території сільради [7].

На фото: план мобілізації

працездатного міського

та сільського населення

Тишківського району

на сільськогосподарські

роботи. 15.06.1945 р.

З фондів ДАКО. —

Ф. 2860. — Оп.1. —

Спр.407. — Арк.20.

5 червня 1944 року

за підписом голови вико-

нкому Аджамської районної ради до голови Тарасівської сільської ради

надійшов лист такого змісту: «Райком КП(б)У та виконком Аджамської

райради зобов’язує вас негайно направити людей на підприємства «Укр-

наркомліс» в кількості 9 чол. Мобілізації підлягають чоловіки з 16 до 55

років та жінки з 16 до 50 років, в яких немає дітей віком до 8 років. Люди, які мобілізовані, повинні з’явитися по повістці на 19.6.1944 р. для відпра-

вки на лісозаводи» [8].

Замначальника Новгородківського РВ НКВС Анкушін мобілізував

двох колгоспниць колгоспу ім. Шевченка Оксамитну Є., Демченко М.

на мазку будівлі районної міліції з 21 по 23 червня 1944 року [9]. Впро-

довж всього літа на ремонт адміністративних будівель в районному

12

центрі Новгородка мобілізовували колгоспних ковалів, теслів, мазаль-

ниць, візників, як правило, людей похилого віку.

З середини літа колгоспники відправилися на будівельні роботи

до обласного центру. 21 липня 1944 року на колгоспи Новгородківсько-

го району прийшла рознарядка за підписом голови Новгородківського

районного виконавчого комітету про відправлення до м. Кіровограда

на будівельні роботи робочої сили. Колгосп ім. Шевченка ІІ-ї Новгород-

ківської сільської ради зобов’язувався відрядити двох чоловік. Ними ви-

явилися Ліщенко Сіма та Ворона Ганна [10]. З колгоспу «ІІІ-й Комінтерн»

на будівельні роботи до обласного центру відбули Башуренко Рая, Безу-

шко Ольга, Панченко Олександра, Ковальчук Вуля. Всім їм виповнилося

по 19 років [11]. У серпні Новгородківський райвиконком та райдорож-

відділ зобов’язав кожного голову колгоспу відправити до Новгородки

по одному працівникові на будівництво мосту. 18 серпня 1944 року мобі-

лізовані розпочали будівництво переправи через річку [12].

На фото: інформація секре-

таря Новгородківського РК

КП(б)У секретарю обкому

КП(б)У щодо мобілізації молоді

району на завод «Червона

зірка», Дніпропетровський ав-

тозавод, на будівництво мосту

через Дніпро. 15.03.1946 р.

З фондів ДАКО. — Ф. П.429.

— Оп.4. — Спр.302. — Арк.9.

У вересні 1944 року по ра-

йонах області відбулася мобі-

лізація колгоспників на цукрові

заводи — по три чоловіки з кожного колгоспу [13].

Виконком обласної ради провів мобілізацію робочої сили для ро-

боти на зернових елеваторах. Голова колгоспу ім. Шевченка Новгоро-

дківської сільської ради отримав завдання від райвиконкому направити

до Кущівського елеватора 20 колгоспників [14].

5 серпня 1944 року виконком Кіровоградської обласної ради депу-

татів трудящих затвердив «обов’язкову постанову» № 6 / 642 «Про мо-

білізацію населення на сільськогосподарські роботи». Постанова зо-

бов’язувала направити до колгоспів області 15 тис. жителів обласного

центру. Мобілізації підлягали як представники чоловічої, так і жіночої

статі віком від 14 років, серед них учні 6-10 класів, студенти технікумів

та вузів, домогосподарки тощо [15]. Мобілізація міського населення

на сільськогосподарські роботи відбулася також наступного року —

24 серпня 1945 року виконком Кіровоградської міської ради затвердив

«обов’язкову постанову № 723» «Про мобілізацію міського населення

13

на допомогу колгоспам і радгоспам у збиранні врожаю» та направив

кожній організації рознарядку на кількість мобілізованих [16].

З 25 грудня 1944 року на розчистку аеродромів від снігу в м. Кіро-

вограді та Канатовому відправили в «порядку трудової повинності»: 400

жителів обласного центру, по 100 чол. з Новомиколаївки, Некрасівки, Лелеківки, Бережинки, Високих Байраків, Аджамки та 150 чол. з Весе-

лівської сільської ради [17].

На фото: доповідна записка

про невиконаня планів мобілізації

робочої сили на торфопідприємс-

тва з Кам’янського та Маловисків-

ського районів. Грудень 1947 р.

З фондів ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1.

— Спр.755. — Арк.321.

5 лютого 1945 року на райо-

ни області надійшла рознарядка

про мобілізацію робочої сили

на підприємства чорної металу-

ргії СРСР в кількості 2000 чол. З

Олександрівського району під-

лягали мобілізації 100 чол., Оле-

ксандрійського — 75, Онуфріїв-

ського — 50, Аджамського — 80,

Чигиринського — 200 тощо [18].

7 червня 1945 року постановою виконкому обласної ради депутатів

трудящих та бюро обкому КП(б)У № 78 на будівництво Дніпропетровсь-

кого автомобільного заводу з 13 районів області передбачалося відпра-

вити 500 мобілізованих: з Новогеоргіївського — 50 чол., Петрівського

— 40 чол., Компаніївського та Піщанобрідського — по 30 чол. тощо [19].

В жнива 1945 року для навантажування та розвантажування хліба

на пристанційних пунктах «Заготзерна» мобілізували 1320 осіб з 26 ра-

йонів області. [20].

17 серпня 1945 року облвиконком та бюро обкому партії затвердили

спільну постанову про мобілізацію для 7 цукрових заводів області 3500

робітників. Зокрема, для Капітанівського цукрозаводу по 200 чоловік

зобов’язувалися направити Златопільський, Новомиргородський та

Підвисоцький райони [21].

Для збирання цукрових буряків в радгоспах «Цукробурякотресту»

восени 1945 року мобілізували 1228 осіб: з Чигиринського району 1000

чол., з Новогеоргіївського — 228 [22].

Обласна прокуратура, перевіривши розрахунки організацій та уста-

нов, зокрема Новомиргородського району, за використану робочу силу

з колгоспів, констатувала: «На протязі 1944 і 1945 року організації райо-

14

ну за роботу колгоспників (ім. Кірова, «Червона нива» тощо) розрахун-

ків з колгоспниками не здійснювали» [23].

У жовтні 1945 року в області розпочалася мобілізація молоді до шкіл

ФЗН системи державних трудових ресурсів, для чого в містах та районах

створили призовні комісії. План призову (мобілізації) в школи ФЗН сіль-

ської молоді з Кіровоградщини для Дніпропетровської області становив

2680 осіб з 24 районів області: 200 чоловік повинні відправитися з Новоге-

оргіївського району, 150 — з Компаніївського, по 120 — з Олександрівсь-

кого та Петрівського, 80 — з Аджамського тощо. Додатково передбачало-

ся направити 750 чоловік для шкіл ФЗН Кіровоградської області [24].

На фото: жителі обласного цетру — учасники суботника по відбудові

електростанції. 1944 р. З фондів ДАКО — № 17, оп.1.

2650 осіб молоді з сільської місцевості призивалися до залізничних

училищ. [25].

З початком освоєння покладів бурого вугілля поблизу м. Олександрії

для шахт мобілізували 3600 чоловік робочої сили: 200 чол. з Новогеоргі-

ївського району, 170 — з Єлизаветградківського, 150 — з Долинського, 120 — з Новоукраїнського, 80 — з Устинівського тощо [26].

Спроби будь-кого уникнути мобілізації суворо каралися.

Що далі від війни, то мілітаристська термінологія зазнавала змін, тож з часом «мобілізацію» замінило «вербування», або т. зв. «оргнабо-

ри» — коли працівників спокушали «довгим карбованцем», або, вдаю-

чись до демагогії та граючи на почуттях патріотичного обов’язку, від-

правляли працівників, особливо молодь, за т. зв. «комсомольськими

путівками» на новобудови, часто за тисячі кілометрів від рідного краю, знекровлюючи цим, в першу чергу, села області.

Від такої «мобілізації» демографічна криза замаячіла над Кіровогра-

дщиною вже в перші післявоєнні роки.

15

3. «ДЕЗЕРТИРИ ТРУДОВОГО ФРОНТУ»

Ухиляння від мобілізації, самовільне залишення місця роботи чи на-

вчання в школах ФЗН, запізнення на роботу владою розцінювалося як

злочин. Винних проголошували «дезертирами», віддавали до суду та

засуджували по Указах Президії Верховної Ради СРСР від 26.06.1940 р., від 28.12.1940 р., від 13.11.1942 р.

На фото: радян-

ський агітаційний

плакат.

Так було до вій-

ни, не змінилася

ситуація й після її

закінчення. За ухи-

ляння від мобіліза-

ції на різні роботи

Кіровоградський

обласний суд роз-

глянув протягом

осені 1944 року 45 касаційних справ, з яких 19 залишив в силі, 14 — на-

правив на новий розгляд, змінив приговорів по 6 справах та припинив

6 справ. В Олександрівському районі за ухиляння від мобілізації в 1944

році засудили 2 чол., в Олександрійському — 4, Златопільському — 8, Підвисоцькому — 3, Чигиринському — 20 тощо [1]. Зокрема, Єлизавет-

градківський нарсуд приговорив Кравченко М. М. — матір двох мало-

літніх дітей віком 5 та 8 років до 6 місяців виправних робіт за «ухиляння

від мобілізації в промисловість», повністю проігнорувавши те, що жінка

не мала змоги залишити на когось своїх дітей для догляду за ними [2].

Златопільський нарсуд засудив до 1 року виправних робіт Балінсь-

ку Г. П. за ухиляння від мобілізації в промисловість, не зваживши на ту

обставину, що жінка мала на утриманні 5-х непрацездатних членів сім’ї, а сама вона на той час вже працювала в банку [3].

16

До 1 року виправних робіт за ухиляння від мобілізації Чигиринський

нарсуд засудив Вороненко М. О., і це тоді, коли жінка доглядала тяжко

хвору матір, а батько і чоловік воювали на фронті [4].

Прямо на уроках в школі заарештували ученицю 6 класу Черевашко

Н. І., а Кіровоградський народний суд засудив її до 4 міс. тюрми за те, що дівчина нібито самовільно залишила роботу. Суд проігнорував той

факт, що в школах саме розпочався новий навчальний рік, тож учениця

сіла за шкільну парту [5].

Знам’янський нарсуд засудив на 3 міс. Голу Д. П. за те, що та, пра-

цюючи охоронцем на Знам’янському маслозаводі, з дозволу дирекції

заводу поїхала додому, але вдома голова сільської ради мобілізував її

на роботи оборонного значення, де жінка пропрацювала 5 днів. Там її

розшукали, заарештували та доставили до суду, звинувативши в «де-

зертирстві» [6].

4 міс. тюрми отримала жителька обласного центру Тараненко

М. Т. від Кіровоградського нарсуду за те, що, працюючи на пивзаводі, поступила в ремісничу школу, а на заводі це розцінили як дезертирство

з підприємства та, не вагаючись, відправили заяву до міліції, де миттє-

во оформили справу для суду [7].

На 4 міс. тюрми засуджена в 1944 році Олександрійським народним

судом Шеремет Г.І. за те, що, тимчасово працюючи на лісозаготовках, з початком нового навчального року дівчина повернулася до 6 класу

сільської школи. Також цей суд визнав дезертиром та засудив на 3 міс.

тюрми і ученицю Найденко А. Н., яка впродовж літа працювала в підсо-

бному господарстві в / ч 63462, але з початком навчання повернулася

до 7 класу школи [8].

Новомиргородський нарсуд засудив Кравцову А.І. по Указу від

26.06.1940 року до 4 міс. тюрми за самовільне залишення роботи, не врахувавши тієї обставини, що Кравцова успішно закінчила другий

курс медшколи, тож повернулася продовжувати навчання на ІІІ курсі [9].

За запізнення на роботу на 40 хвилин народний суд м. Кіровограда засу-

див до 5 місяців тюрми жительку міста Денуш Г. Г. [10].

В 1945 році нарсуд міста Кіровограда засудив до 2 місяців тюремного

ув’язнення Молодіну Г. І. за те, що та, працюючи нічним сторожем в мо-

лочній кухні, залишила свій пост на 20-30 хв., а коли повернулася на ро-

боту, то завідуюча її до роботи не допустила й віддала до суду [11].

У ІІ півріччі 1945 року органи НКВС розшукали 1033 дезертирів з

об’єктів воєнної промисловості, а 633 особи все ще переховувалися.

В липні 1945 року до військового трибуналу направили 16 справ на де-

зертирів, у серпні — 20, у вересні — 56, у грудні — 72 справи [12].

В ІІІ кварталі 1945 року до обласного суду від 47 засуджених надійш-

ли скарги на неправильне винесення приговорів за дезертирство з ро-

боти, 36 приговорів залишили в силі і тільки 1 справу припинили [13].

17

В 1945 році масові «дезертирства» відбувалися на заводі «Червона

зірка». В червні роботу покинули 60 робітників, у серпні — 82, у вересні

— 41, у жовтні — 24 тощо [14].

На фото: радянський агітацій-

ний плакат. 1944 р.

В 1945 році Онуфріївський

суд засудив 16-річного гр.

Омельченка до 4 міс. тюрми

за те, що засуджений само-

вільно залишив школу ФЗН

і повернувся додому [15].

Впродовж 1945 року зі шкіл

ФЗН області повернулися

додому 29 учнів, з них 10 чол.

примусово повернули знову

на навчання, 3 учнів віддали

до суду, а 16 — перебували

в розшуку [16]. В 1946 році

в нарсуд Великовисківсько-

го району надійшов матеріал

про дезертирство зі школи

ФЗН № 1 м. Кіровограда учня

Пашкова П.

Г. Суд засудив

його до 6 місяців виправних робіт [17]. Втечі учнів пояснювалися як

важкими умовами проживання, так і умовами праці. Зокрема, підлітки

1930 р. н. працювали на заводі «Червона зірка» в 1946 році по 11 годин

щоденно замість 6 годин, передбачених законом [18].

22-23 вересня 1945 року до КПЗ Добровеличківського РВ НКВС при-

мусово доставили колгоспницю колгоспу «Нове життя» Рибалко В. В., інваліда війни колгоспника Родіонова П.І., інваліда війни колгоспника

Костенка П. А. — вони звинувачувалися в тому, що умисне не виходили

на роботу до колгоспу, не давали корови для роботи на полі тощо [19].

Станом на 1.01.1946 року до кримінальної відповідальності за ухи-

ляння від мобілізації на сільськогосподарські роботи притягли 138 осіб

[20]. У ІІІ кварталі 1947 року суди області розглянули 314 справ про де-

зертирство та засудили 242 робітників. Крім того, ще 970 справ при-

зупинили «за нерозшуком» дезертирів. Це масове дезертирство з бу-

ровугільної промисловості зафіксоване в Олександрійському районі

станом на 1 жовтня 1947 року [21].

Тільки в 1948 році держава припинила переслідування своїх грома-

дян за ухиляння від мобілізації до оборонної промисловості. Згодом зі-

йшли нанівець й інші жорстокі закони щодо працездатного населення.

18

4. ЖІНКИ — НА ДОНБАС!

Все, щоб то не робилося в тогочасній державі, ініціювали нібито

народні маси. Саме так завжди стверджували офіційні джерела про-

паганди. В 1944 році, відразу після вигнання гітлерівських окупантів з

більшості областей України, визволене населення «виступило» зі ще

однією ініціативою — негайно розпочати відбудову шахт Донбасу, ки-

нувши гасло «Відбудова Донбасу — всенародна справа». «… треба всім

нам, всьому народу, поспішати з відродженням Донбасу. Загальними

зусиллями відродимо, товариші колгоспники і колгоспниці, нашу слав-

ну Всесоюзну кочегарку» — з таким закликом звернулися колгоспники

артілі «Заповіт Леніна» Клюсівської сільської ради Ново-Санжарсько-

го району Полтавської області до жителів звільнених територій. Лист

полтавських колгоспників відразу надрукувала газета «Кіровоградська

правда» в номері за 10 травня 1944 р.

На фото: замітка в газеті

про заготівлю лісу для шахт

Донбасу. З фондів ДАКО —

газ. «Кіровоградська правда»,

29.10.1946 р.

З цього часу в Кірово-

градській області розпоча-

лася активна пропагандист-

ська кампанія, підкріплена

адміністративними захода-

ми, по залученню трудових

ресурсів на відбудову шахт

та металургійних комбінатів

перш за все Сталінської (нині Донецької) області. Основою цих трудо-

вих ресурсів від Кіровоградщини, як, проте, і з більшості областей Укра-

їни, була переважно колгоспна молодь. А оскільки чоловіче населення

підлягало мобілізації перш за все в діючу армію, то величезний тягар

19

відбудови Донбасу припав на руки жінок та дівчат. Крім того, чималі

матеріальні ресурси, перш за все продуктові та фінансові, черпалися

на відбудову промислових об’єктів Східної України теж з колгоспів, зок-

рема й Кіровоградщини, все більше й більше посилюючи злидні на селі

серед колгоспників.

«Чим ти допоміг Донбасу?» — звертався на сторінках обласної га-

зети до колгоспників Кіровоградщини знаний шахтар-новатор О. Ста-

ханов [1]. «Розпочинається шефство областей України над вугільними

трестами» — повідомила газета «Кіровоградська правда» 10 червня

1944 року, назвавши це «новими методами народної самодіяльності».

«Почався великий всенародний похід за відбудову Донбасу. Кожен ра-

дянський патріот, незалежно від того, де він працює, вважає для себе

великою честю взяти особисту участь у відбудові слави Донбасу» —

не вгавала обласна партійна газета. «Чим більше колгоспників прийде

на шахти, закріпиться на роботі в Донбасі, тим швидше буде добитий

в своєму лігві поранений фашистський звір!» — стверджувала в своїй

передовиці «Кіровоградська правда» [2].

На фото: радянський агітаційний

плакат. 40-і роки ХХ ст.

Пропагандистська кампанія

в області набирала обертів. «Пе-

реїжджайте до нас на шахти!» —

закликав кіровоградців колишній

робітник заводу «Червона зірка»

Яків Деркач, якого «батьківщина

послала на відбудову зруйно-

ваного Донбасу» в березні 1944

року [3]. «Допоможемо у відро-

дженні Донбасу!» — запевняв Кі-

ровоградський обком КП(б)У. «Треба, щоб кожен район, село, колгосп

зав’язав міцну дружбу з окремими шахтами, допомагав їм людьми, про-

дуктами» — ставив завдання населенню обласний партійний орган [4].

Одним з перших районів області, що взяв шефство над шахтами

«Сталінвугілля», був Рівнянський. Тільки впродовж червня 1944 року з

району на шахти відправилися 300 колгоспників. Однак цього вияви-

лося замало, тож до кінця червня артілі зобов’язалися відправити ще

по одному колгоспнику. Цього ж місяця відбулася нарада передовиків

сільського господарства Рівнянського району, де вирішили постачати

шахтарів-колгоспників продуктами харчування. Перші 35 тонн продуктів

на шахту «Сталінвугілля» відправили з району 20 червня 1944 року [5].

«Честь» колгоспу ім. Тельмана Чернявської сільської ради відправи-

лися захищати на Донбасі 20 «передових колгоспниць», серед них —

20

Олександра Верюгіна, Марія Відько, Ольга Відько. Для шахтарів-кол-

госпників колгосп ім. Тельмана зобов’язався виростити на осінь по 2-3

курки, 150 цнт огірків, 25 цнт цибулі, 100 цнт капусти, 200 цнт картоплі, 900 пудів хліба [6].

На фото: постанова

виконкому обласної

ради депутатів трудя-

щих і бюро

обкому КП(б)У «Про

рішення РНК УРСР

і ЦК КП(б)У «Про

участь колгоспів УРСР

у відновленні зруй-

нованої німецькими

загарбниками про-

мисловості Донбасу».

Вересень 1944 р.

З фондів ДАКО. —

Ф. 2860. — Оп.1. —

Спр.383. — Арк. 3.

Загалом на кінець

червня 1944 року на шахти Донбасу колгоспи Кіровоградщини зібрали

й завантажили продуктами 60 вагонів, котрі 25 червня відправилися

в Сталінську область. Зокрема, колгоспи Хмелівського району відван-

тажили для шахтарів 36 тонн хліба, а також мед, масло, яйця. Трудя-

щі с. Глодоси зібрали 50 цнт хліба, колгоспники с. Кіровське — 45 цнт

зерна, члени артілі ім. Кірова Іванівської сільради — 25 цнт хліба та

1 цнт квасолі. Колгоспники Петрівського району відправили в Донбас

145 цнт хліба, 130 цнт картоплі, 200 кг сала. Колгоспи Добровеличків-

ського району зібрали для тресту «Сніжнянантрацит» 27 тонн картоплі, 15 тонн кукурудзи, 440 кг соняшникової олії, 10 тис. яєць та ще окремо

відправили продукти також для шахти № 33 [7]. Наприкінці червня 1944

року зі ст. Знам’янка відправився ще один «естафетний поїзд — шах-

тарям Донбасу». Підвіз продуктів на станцію тривав впродовж кількох

днів, не припиняючись і вночі — «червоні валки» з найвіддаленіших сіл

доставляли зерно, крупу, картоплю, жири, мед, сушені фрукти. Всього

завантажили 68 вагонів вагою 1576 тонн [8]. «Шефствували» колгосп-

ники Кіровоградщини над трестами «Сталінвугілля», «Сніжнянантра-

цит», комбінатом «Сталінвугілля».

Для шахт Донбасу зі степової Кіровоградщини надходив також ліс.

Зокрема, робітники Яничської лісодільниці Олександрівського ліспром-

госпу для шахт заготовили деревини на 122 %. По 500 % виконали пла-

ни рубки лісу лісоруби Іван Чорнобай, Іван Буц. До дня свята Великого

Жовтня вони зобов’язалися дати дві річні норми. [9].

21

Вже з кінця 1944 року пропагандистська кампанія «Чим ти допоміг

Донбасу» зійшла нанівець — механізм впровадили та й нові проблеми

стали більш актуальними.

Допомога Донбасу трудовими та матеріальними ресурсами здійс-

нювалася в Кіровоградській області через дуже нетривалий проміжок

часу після визволення від гітлерівських загарбників. Бойові дії на Кіро-

воградщині впродовж 1943-1944 років спричинили величезні матеріа-

льні збитки та втрати, а політика держави до власного народу встано-

вилася така, що вціліле населення враз позбавили в достатній кількості

перш за все продуктів харчування: з перших днів відновлення радян-

ської влади на щойно відроджені колгоспи Кіровоградщини наклали

великі податки продуктами харчування, тож колгоспники відразу після

визволення здавали хліб та м’ясо у фонд Червоної Армії, до сталінсько-

го фонду оборони, у фонд допомоги сім’ям фронтовиків, приступили

до засипки посівних матеріалів, виконували обов’язкові зобов’язання

перед державою поставками хлібом, м’ясом, молоком, вовною з осо-

бистих господарств, ліквідовували свої борги за 1943 рік, здавали кош-

ти на ІІІ Воєнну позику, на побудову танкової колони «Кіровоградський

комсомолець» та на будівництво літаків, на обов’язкове окладне стра-

хування, збирали подарунки для воїнів Червоної Армії тощо.

На фото: радянський агітаційний плакат.

1945 р.

Оскільки допомога Донбасу здій-

снювалася, починаючи з травня 1944

року, тобто коли на оброблених полях

хліб лише зеленів, а до нового урожаю

залишалося ще чимало часу, то селяни

Кіровоградщини, як і всієї вже визво-

леної на той час України, збирали про-

дукти харчування для шахтарів, як і ви-

конували численні зобов’язання перед

державою тими запасами хліба, який

вони заготували за умов нацистсько-

го окупаційного режиму. Зрозуміло,

що тих продовольчих запасів на довго

не вистачило: чисельні побори з сіль-

ського населення, здійснювані більшовицькою владою, що офіційною

пропагандою подавалося як «ініціатива мас», спричинило в 1944 році, як і в наступні роки, хронічне недоїдання серед колгоспників. А всі свої

заходи, зокрема, й щодо залучення жителів області на відбудову Дон-

басу, влада здійснювала майже винятково адміністративними, а тому

жорстокими методами.

22

Так, виконком Тарасівської сільської ради Аджамського району на-

правив 3.03.1944 року до районного виконавчого комітету районної

ради депутатів трудящих «Список осіб, які підлягають мобілізації на ро-

боту в «Донбассетьстрой» від колгоспу «20 років РСЧА». Всього мобі-

лізували того разу 9 колгоспників: Рябокінь Дору, 1926 р. н., Хаврюту

Івана, 1921 р. н., Рябуху Леоніда, 1927 р. н., Погрібну Ольгу, 1918 р. н., Стоян Гашу, 1919 р. н., Воробей Люсю, 1927 р. н., Клипач Ольгу, 1926

р. н., Дротянка Павла, 1928 р. н., Ткаченко Полю, 1928 р. н. [10]. З 9 мо-

білізованих на шахти — шестеро дівчат, наймолодшим з них ледь випо-

внилося 16-17 років.

12 березня 1944 року з Тарасівської сільської ради до виконкому

Аджамської районної ради депутатів трудящих надійшов новий «Мобі-

лізаційний список» працездатних громадян з трьох колгоспів сільради, куди вписали вже 26 прізвищ, з них жінок — 24, чоловіків — 2. Розподіл

по роках був таким: 1928 р. н. — 5 чол., 1927 р. н. — 3 чол., 1926 р. н.

— 5 чол., 1925 р. н. — 4 чол. тощо. Найстаршою серед мобілізованих

виявилася Стоян Лукія, якій на той час виповнилося 43 роки [11]. Зро-

зуміло, що тогочасна система мобілізації не передбачала згоди мобілі-

зованих.

Перші мобілізовані з Аджамського району відправилися на шах-

ти Донбасу 29 квітня 1944 року. Для цього вони прибули на ст. Хіровка

на 10 год. ранку, отримавши перед цим під розписку «Мобілізаційний

лист», до якого вписали прізвище мобілізованого та вказали, що його

мобілізовано для роботи на «Донбассетьстрой». «Мобілізаційний лист»

зобов’язував прибути на вказаний час певного числа за конкретною ад-

ресою — як правило, на залізничну станцію. Мобілізованих зобов’язува-

ли мати при собі продукти харчування на 10 днів та одяг по сезону [12].

Голова Тарасівської сільської ради Щербина А., попри всі свої нама-

гання, не зумів виконати плану мобілізації людей на Донбас, тож в те-

леграмі, відправленій на його адресу за підписом голови Аджамського

райвиконкому Ніколенка, суворо попереджувався про обов’язковість

виконання всіх планів по мобілізації та зобов’язувався 4 травня 1944

року на 7 годин вечора прислати додаткові списки мобілізованих [13].

Цей додатковий список Щербина надіслав на вказаний в телеграмі

час. До списку вписав ще двох осіб: Заікінову Ярину, 1927 р. н., та Сухи-

цьку Ольгу, 1917 р. н. [14].

Таким чином тільки з Тарасівської сільської ради Аджамського райо-

ну впродовж квітня-червня 1944 року на відбудову Донбасу мобілізува-

ли 40 осіб, з них 33 жінок та 7 чоловіків, що становило, відповідно, понад

82 % жінок та трохи менше 8 % чоловіків. Найстаршим з мобілізованих

— Гулаку Марку, виповнилося 50 років, Гулак Христі — 46 років, а най-

молодшими виявилися дівчата, яким виповнилося лише по 16 років.

Всього впродовж весни — початку літа 1944 року на Донбас відправили

понад 2000 мобілізованих з Кіровоградщини [15]. Співвідношення між

23

чоловіками і жінками, посланцями на Донбас з області, були, напевне, пропорційні показникам робочої сили по Тарасівській сільській раді

Аджамського району, а якщо й різнилися, то несуттєво. Отже, на важкі

фізичні роботи по відбудові Донбасу сільські ради і колгоспи спрямову-

вали переважно жінок і дівчат, бо працездатного чоловічого населення

в селах області майже не залишилося. А та кількість, що була, постійно

скорочувалася.

Так, у «Відомості про кількість працездатного населення в колгоспі

ім. 20-річчя РСЧА», що його надіслав голова Тарасівської сільської ради

на адресу Аджамського райвиконкому, в колгоспі нараховувалося [16]: Працездатного

Працездатного

Працездатного

населення: станом

населення: станом

населення: станом

на 26 березня 1944

на 10 травня 1944

на 10 червня 1944

року:

року:

року:

Всього працездатних

Всього працездатних

Всього працездатних

— 128

— 108

— 93

з них чоловіків — 22,

з них чоловіків — 19

з них чоловіків — 17

жінок — 106

жінок — 88

жінок — 63

Подібна ситуація з працездатними спостерігалася також в колгоспі

ім. Димитрова Тарасівської сільської ради Аджамського району [17]: Працездатного

Працездатного

Працездатного

населення: станом

населення: станом

населення: станом

на 26 березня 1944

на 10 травня 1944

на 30 травня 1944

року:

року:

року:

Всього працездатних

Всього працездатних

Всього працездатних

— 145

— 115

— 111

з них чоловіків — 18,

з них чоловіків — 14,

з них чоловіків — 10,

жінок — 127

жінок — 101

жінок — 101

Отже, жінок-колгоспниць в колгоспах Тарасівської сільської ради

нараховувалося в 4-10 разів більше, ніж працездатних чоловіків. Таку

диспропорцію спричинила тотальна мобілізація.

Критерії відбору для направлення на відновлювальні роботи в Дон-

бас чітко вказала для голів сільських рад районна влада: 3 травня 1944

року на всі села Аджамського району направили листи за підписом го-

лови виконкому районної ради Ніколенка, в яких райрада зобов’язува-

ла не мобілізовувати на роботи в Донбас бригадирів, ланкових рільни-

чих, городніх і тваринницьких ферм, керівних працівників і спеціалістів

сільського господарства. Цим листом Ніколенко вказував сільським го-

ловам безумовно виконувати наряди по мобілізації робочої сили за ра-

хунок рядових колгоспників [18]. А оскільки питома вага жінок-колгосп-

ниць в загальній кількості населення області набагато перевищувала кі-

лькість чоловіків, то саме жінки й дівчата за рознарядкою райвиконкому

їхали в Сталінську область.

24

На роботи в Донбас з Тарасівської сільської ради мобілізували Ка-

сян Катрю Леонтіївну. Виконком сільської ради повністю проігнорував

те, що жінка мала на вихованні трьох малолітніх дітей та тяжко хвору

матір. Однак до Сталінської області вона не поїхала, тож Аджамський

райвиконком постановив «замінити її іншою» [19]. До мобілізованих

вписували чимало дружин та дочок тих, кого радянська влада звинува-

тила в співпраці з німецькою окупаційною владою та засудила або вони

втекли на Захід, залишивши вдома сім’ї. Тож своєю тяжкою працею

на шахтах та будівництві жінки та дівчата спокутували нібито вину перед

радянською владою своїх чоловіків та батьків.

У липні 1944 року районні прокурори дали письмові вказівки головам

колгоспів та сільських рад, щоб вони негайно надіслали в прокуратури

списки тих мобілізованих на Донбас, які повернулися додому. 18 липня

1944 року таке розпорядження райпрокурора отримав голова колгос-

пу ім. Шевченка ІІ-ї Новгородківської сільської ради [20]. Повернення

додому розцінювалося за тогочасними законами як дезертирство, тож

суворо переслідувалося владою.

В серпні 1944 року розпочалася мобілізація колгоспників на шахти

й рудники Криворіжжя. Офіційною пропагандою все це також подава-

лося як ініціатива самих колгоспників. 10 серпня 1944 року на колгосп-

них зборах в артілі ім. ХVІІІ партконференції Олександрійського району

селяни «вирішили» надати допомогу Криворіжжю у відбудові рудників.

Колгоспники артілі звернулися також до всіх колгоспників Олександ-

рійського району взяти шефство над рудниками. Виступ на колгоспних

зборах колгоспниці Ольги Вовненко з колгоспу «Червоний Промінь»

Михайлівської сільської ради оперативно надрукувала газета «Кірово-

градська правда» в номері за 12 серпня 1944: «Я працювала в колгоспі

по-стахановськи, вже виробила 288 трудоднів, — заявила колгоспниця.

— Тепер хочу працювати на відбудові рудників Криворіжжя». До кінця

серпня з Олександрійського району на роботи в Криворіжжі відправи-

лися 40 колгоспників [21].

Однак цих зусиль виявилося недостатньо, тож 15 вересня 1944 року

виконком обласної ради депутатів трудящих та бюро обкому КП(б)У за-

твердили спільну постанову, якою зобов’язали колгоспи додатково від-

правити на шахти Донбасу ще по 1-2 колгоспники [22].

З 1945 року на шахти Донбасу масово прибували репатрійовані ра-

дянські громадяни та демобілізовані з лав Червоної Армії воїни. Тиск

на колгоспи Кіровоградщини щодо відправки мобілізованих до східних

областей України дещо знизився, але мобілізації тривали. Так, тільки

впродовж лютого-березня 1945 року з області для вугільної промис-

ловості Донбасу повинні відправитися 2860 «чоловіків-колгоспників».

По 105 колгоспників зобов’язувалися відіслати Олександрівський та

Новомиргородський райони, 115 чоловік — Єлизаветградський, 100 —

Знам’янський, по 95 — Бобринецький та Новоукраїнський тощо [23].

25

Про умови праці репатрійованої Г. з Олександрівського району

на шахті в Донбасі свідчить її розповідь: «Привезли в Дебальцеве, звід-

ти машинами і під вартою на шахту — якась там «Біс». Розмістили в де-

рев’яних бараках за колючим дротом. Вранці рудий конопатий офіцер

говорить: «Сейчас вы начнете искупать свою измену Родине!» Спуска-

ють нас у шахту. А ми ж у туфликах, шовкових платтячках… А в шахті

води де по кісточки, а де й по коліно, і бредемо ми в штрек, щоб рубати

те вугілля. Дали нам кайла і наказали: «Не виконаєте норми, не буде

вам пайки!» А ми ж в шовкових платтячках і в туфликах… Вже за годину з

мозолів потекла кров, змішана з вугільною потертю. За тиждень роботи

перетворилися ми на опудала… У бараках холодно, сиро, зі стелі пада-

ють блощиці, тече дощова вода крізь гонтовий дах. І в шахті води тієї, води… Ніде ні нагрітися, ні обсохнути, ні перепочити. Німці, які жили

поруч, через колючий дріт, але всі у кам’яних, ще царської кладки бара-

ках, працювали на поверхні, на будівництві. Дивилися на нас, потвор, зі

співчуттям, та ще й через огорожу кидали нам сухарі. Один німець кинув

мені саморобного гребінця. Я стягую з кострубатої голови ганчірку, яка

була мені за платок, і показую, що я зовсім лиса, як і всі шахтарки. Як

він переді мною вибачався, за той гребінець. На весну 1946 року цинга, сухоти та тиф косили нас, мов з кулемета ворог. Захворіла і я…» [24].

На фото: лист до обкому

КП(б)У і облвиконкому

про незадовільне вико-

нання планів поставок

Сталінській області м’яса

з Кіровоградщини

(«…по вашій області

на протязі року повинно

здати 2900 тонн худоби.

Здано за 10 місяців тільки

907 тонн…»). Грудень

1947 р. З фондів ДАКО. —

Ф. 2860. — Оп.1. —

Спр. 755. — Арк.135.

Всього за три роки,

що минули з часу визволення Донбасу, з шахт відкачали 550 млн куб.

метрів води, відбудували 1200 км підземних виробок, збудували 3,5

млн. кв. метрів житлової площі, також відбудовано чи збудовано 146

основних і 420 дрібних шахт [25]. Чималий внесок до цього зробили і

мобілізовані з Кіровоградщини — переважно жінки та дівчата. Їхня пра-

ця виявилася вкрай тяжкою, виснажливою, небезпечною. СРСР — чи

не єдина країна на континенті, де використовувалася праця жінок, час-

то підневільних, у підземному виробництві.

26

5. ХЛІБОЗАГОТІВЕЛЬНА КАМПАНІЯ:

1944, 1945 роки

«Хліб — фронту!», «Хліб — це зброя перемоги, запорука бойових ус-

піхів Червоної Армії!», «Дати державі, дати фронту більше хліба — зна-

чить наближати час радісної перемоги!». Це — найпоширеніші гасла

відразу після вигнання ворога з території Кіровоградської області. Се-

ляни розуміли та сприймали їх, адже на собі відчули, що таке війна, та, крім того, на фронт відправилися їхні батьки, чоловіки, сини, тож свідо-

мо включилися у виконання планів хлібозаготівлі.

На фото*: повернення мир-

них жителів до визволеного

села.

Щоб виконати плани

по заготівлі хліба, посіяно-

го та зібраного ще в умовах

нацистської окупації, піш-

ли взимку та весною 1944

року попід хатами колгос-

пників численні уповноважені. «І розпочалося відродження. В перший

місяць після визволення належало здати від двору по шість центнерів

зерна на вибір або, на вибір, компенсувати цю кількість грошима. І, над-

риваючись, виконали й здали, бо німці за місяць не все з’їли», — зга-

дував Кримський Олекса Терентійович з с. Триліси Олександрівського

району.

Станом на 28 лютого 1944 року план здачі хліба державі, або «у фонд

Червоної Армії», область виконала на 97,3 %. До передових районів, що

вчасно виконали свої зобов’язання, ввійшли Новопразький, Онуфріїв-

ський, Чигиринський, Петрівський. А колгоспники артілей «Нове жит-

тя», «Новий шлях» с. Деріївка Онуфріївського району виконали план

хлібоздачі на 200 %. Сотні тонн хліба здали державі колгоспи Знам’ян-

ського, Новогеоргіївського районів [1].

27

На фото: зобов’язання колгос-

пників Бобринецького району

здати для Червоної Армії

22 тис. центнерів зерна.

1944 р. З фондів Кіровоград-

ського обласного краєзнавчо-

го музею: ФО-3324.

На середину березня,

через два місяці після звіль-

нення, план по хлібозаготівлі

виконали колгоспники Оле-

ксандрівського району: з 34

колгоспів надійшло в державні

засіки 6 тис.717 цнт хліба [2].

Станом на 19.03.1944 року колгоспники області, особливо не напру-

жуючись, здали державі 3 млн. 327 тис. 855 пудів хліба [3].

А хлібозаготівля все тривала й тривала. На початок квітня, задовго

до жнив, від колгоспників Олександрійського району хліба державі на-

дійшло 453 тис. пудів та 21 тис. пудів соняшнику [4]. Колгоспники кол-

госпу ім. Шевченка Олександрівського району здали державі 450 цнт

хліба, а по с. Несваткове хліба зібрали 480 цнт, крім того, план здачі

картоплі державі врожаю 1943 року Олександрівський район переви-

конав на 5 245 цнт [5]. Колгоспники Компаніївського району заготовили

124 200 пудів хліба [6].

На фото*: обід на бойових позиціях

радянських військ. 1944 р.

На середину квітня область здала дер-

жаві 3 млн. 897 тис. 397 пудів хліба та 1 млн.

067 тис. 908 пудів картоплі. До кінця травня

показник зданого зерна державі становив

вже 5 млн. 477 тис. 345 пудів [7].

Крім хліба державі, або «у фонд Червоної

Армії», селяни області здали 243 223 пудів

м’яса, 1 721 549 пудів картоплі та готівкових

коштів 43 млн. 537 тис. крб.

З лютого 1944 року в області інтенсивно

відбувалася ще й заготівля посівного зерна,

зібраного в жнива 1943 року. Його теж збирали з господарств колгосп-

ників. Станом на 27 лютого по 12 звільнених від ворога районів посівно-

го зерна засипали 42 % до плану, а в колгоспах Новопразького району

посівматеріалу зібрали 77 %, Знам’янського — 63 %. На початок посівної

28

1944 року колгоспники Кіровоградського району здали для посіву 5351

цнт зернових культур, 4150 цнт картоплі, 242 цнт технічних культур [8].

Крім здачі хліба у фонд Червоної Армії та на посівну, жителі облас-

ті віддавали зерно та продукти харчування у фонд допомоги родинам

фронтовиків. Тільки колгоспники Аджамського району до цього фонду

на кінець квітня 1944 року віддали 57 цнт хліба та 103 цнт картоплі [9].

З такого фонду в Добровеличківському районі сім’я Шевченко Ніни отри-

мала 50 кг зерна, сім’я Павленко Ганни — 50 кг борошна та 100 кг картоплі

[10]. Колгоспники Кіровоградського району до фонду допомоги сім’ям

фронтовиків внесли також 17 тис. трудоднів.

Наступного, 1945-го, року колгоспи області завдання по обов’язко-

вій здачі хліба державі не виконали. І що далі від війни, виконувати ці

плани було все важче, а для більшості колгоспів — взагалі неможливо.

Рівень виконання хлібозаготівельних планів за 1944 та 1945 рік добре

ілюструє таблиця [11]:

1944 рік

1945 рік

Район

З них

З них

Кількість

Кількість

виконали

виконали

колгоспів

колгоспів

план

план

Аджамський

40

40

40

1

Олександрійський

45

45

45

10

В. Висківський

39

39

39

—

Бобринецький

64

64

64

52

Витязівський

51

51

51

—

Долинський

76

76

76

42

Д. Величківський

52

52

52

—

Єлизаветградківський

62

62

62

—

Златопільський

32

32

32

5

Знам’янський

72

72

72

38

Олександрівський

51

51

51

8

та ін.

Всього

1712

1698

1712

358

У жовтні 1945 року, коли бойові дії практично припинилися на всіх

напрямках і територіях, газета «Кіровоградська правда» закликала всі

колгоспи здавати хліб понад план до «фонду Червоної Армії». До цьо-

го фонду колгосп ім. Горького Знам’янського району вивіз додатково

до плану 300 пудів зерна, а колгосп ім. Ворошилова — 222 пуди. Хліб

до «фонду Червоної Армії» здавали не тільки з колгоспних комор: кол-

госпники артілі ім. Леніна закликали всіх колгоспників здавати держа-

ві хліб з власних запасів, отриманих на трудодні, що й зробили самі та

вивезли на державні заготівельні пункти 120 пудів хліба. «Патріотичний

почин підхопили всі колгоспники району та області!» — стверджувала

газ. «Кіровоградська правда» в номері за 21.10.1945 р. На вивозці хлі-

ба у «фонд Червоної Армії» відзначилися члени артілі ім. газети «Пра-

вда» Великовисківського району Пономаренко і Гайдук — колгоспниці

29

своїми коровами щодня вивозили на приймальний пункт «Заготзерна»

120-130 пудів хліба [12].

В період з липня 1944 по 20 квітня 1945 року з господарств Олекса-

ндрівського району на Фундукліївський пункт «Заготзерна» надійшло: 5949,5 тонни зерна в рахунок обов’язкових поставок; 2208,8 тонни як

натуроплата за роботи МТС; у «фонд Червоної Армії» — 4260,5 тонни; від одноосібників — 2,4 тонни; із радгоспів — 557,9 тонни; 49 тонн зе-

рна замість сінопоставок; 22,7 тонни зерна замість яйцепоставок; від

господарств колгоспників як обов’язкові натурпоставки — 136,6 тонни, а всього — 13 тис. 210,5 тонни [13]. Що залишилося для прогодування

населення району — статистика мовчить, тож можна лише здогадувати-

ся — майже нічого.

На великий оброк для колгоспів області в 1945 році перетворила-

ся здача сортового насіння ще й на склади «Держсортфонду». Станом

на 20 серпня 1945 року на пункти «Держсортфонду» Кіровоградської

області надійшло лише 2 987 цнт сортового зерна, що становило 7,4 %

до плану. 23.08.1945 року питання про заготівлю сортового насіння роз-

глянули на засіданні облвиконкому. Обласний виконавчий комітет ухва-

лив, що в усіх випадках використання сортового насіння не на посівні

цілі справу передавати до прокуратури [14].

На фото: результати діяльно-

сті Олександрівського району

в 1944 році. Газ. «Більшовиць-

кий шлях», орган Олександ-

рівського РК КП(б)У та район-

ної ради депутатів трудящих,

8.01.1945 р.

Отже, майже все наявне

зерно колгоспи в 1944-1945

роках віддавали: на обов’яз-

кові поставки державі,

у «фонд Червоної Армії»,

«Держсортфонду». У жовтні

1945 року влада наказала

здавати хліб ще й понад план, залучаючи до цього не тільки колгосп-

ні резерви, а й збираючи його з особистих господарств колгоспників.

Починаючи з літа 1944 року населення області збирало продукти хар-

чування для шахтарів та будівельників Донбасу та відправляло їх деся-

тками вагонів на схід.

Незаперечно, що майже ввесь хліб, що був у колгоспах та в колго-

спників, держава впродовж 1944 та 1945 років масово вилучила. Вже

в цей час населення фактично опинилося на межі голоду.

30

6. ПРИХОВУВАННЯ ЗЕРНА:

СЛІДЧА СПРАВА № 1132. 1944 рік

Для уродженця та жителя хутора П’ята Миколаївка Петрівської сіль-

ської ради Онуфріївського району Панченка П. Х. хлібозаготівельна кам-

панія, розпочата відразу після визволення села від німецьких загарбни-

ків, обернулася трагедією. Про це свідчить слідча справа № 1132, роз-

почата 8 січня і закінчена в серпні 1944 року, по звинуваченню Панченка

Петра Хрисантовича в приховуванні хліба [1].

На фото*: підбита німецька

техніка на колгоспному полі.

1944 р.

8 січня 1944 року опер-

уповноважений Онуфріївсько-

го РВ НКВС молодший лейте-

нант міліції Філіпенко порушив

слідство щодо злочину, здійс-

неного колгоспником колгоспу

ім. Молотова Панченком П. Х., та заарештував його. Оперуповноваже-

ний підставою для арешту селянина вважав таке: Панченко, 1886 р. н., проживаючи на тимчасово окупованій німцями території в с. Петровка

Онуфріївського району, працював у громадському дворі та нібито про-

водив контрреволюційну діяльність, спрямовану проти радянської вла-

ди. Крім того, в січні 1944 року Панченку був доведений план здачі хліба, повністю якого він не виконав, мотивуючи тим, що хліба в нього немає.

Коли до двору Панченка прийшла комісія, то вона виявила дві ями з хлі-

бом вагою до 200 пудів. Тому в діях Панченка оперуповноважений ви-

явив склад злочину та заарештував його. Арешт 58 річного колгоспника

та утримання його під вартою оперуповноважений Філіпенко мотивував

тим, що Панченко може втекти, то, щоб цього не сталося, його потрібно

заарештувати. З 8 січня 1944 року і до кінця своїх не таких вже й довгих

днів хлібороб перебував під вартою.

31

На фото*: сім’я колгоспника повер-

тається до рідного села. 1944 р.

11 січня 1944 року о 17 год.

20 хв. Панченка викликали на пер-

ший допит. Спочатку уточнили де-

які біографічні дані — рік та місце

народження, місце роботи. Зааре-

штований також повідомив, що він

одружений та має дочку, всі вони колгоспники колгоспу ім. Молотова.

Оперуповноважений дізнався зі слів допитуваного, що в 1931 році го-

сподарство Панченка, за невиконання твердих завдань, розкуркулили.

Цей факт біографії колгоспника віднині відігравав обтяжуючу обстави-

ну, адже Панченко вважався «з куркулів», тож у всіх його діях молодший

лейтенант міліції Філіпенко вбачав приховані спроби всіляко шкодити

радянській владі.На запитання «За які дії вас арештували?» Панченко

відповів так: «За те, що з доведеного мені сільською радою плану зда-

чі державі хліба я на добровільних началах здав 160 кг, вважаючи, що

лишків хліба в мене немає. Коли комісія по хлібозаготівлі вдруге при-

йшла до мене у двір і запропонувала продати ще хліб державі, то я, Панченко П. Х., показав їм на дві ями із закопаним в землю хлібом, яко-

го там виявилося 37 пудів пшениці, 20-22 пуди ячменю. Більше хліба

в ямах не було. Комісія полізла на горища і конфіскувала зерна різних

культур приблизно до 200 пудів». На запитання «Де ви взяли 200 пу-

дів хліба?» заарештований відповів так: «На протязі двох років роботи

в громадському дворі та ще трохи купив знову ж таки в громадському

дворі. Іншими шляхами зерна не здобував».

«Що вас примусило стати на шлях саботажу і злісної нездачі хліба

державі, який гноїли в ямах?» — запитав Філіпенко, на що отримав таку

відповідь: «Винним я себе в саботажі не визнаю через те, що хліб пере-

ховував не від Червоної Армії, а від німців». «Чому ви здали тільки 160 кг

хліба державі?» — продовжував допит оперуповноважений. «Я не знав, яка кількість хліба у мене є», — відповів колгоспник.

До кримінальної справи доданий акт, складений 25 грудня 1943

року, такого змісту: «Цього числа було знайдено дві ями, в яких був за-

копаний зерно-хліб, про який гр. Панченко уперто замовчував. З цих ям

вибрано зерна: пшениці 532 кг, жита 440 кг, ячмінь 364 кг, гречка 108 кг, кукурудза 191 кг, соняшник 97 кг, соя 26 кг, а разом 1758 кг. Та залишки

у коморі борошна 130 кг, кукурудзи качанів 300 кг, соняшнику 100 кг, посліду жита 150 кг, а разом 680 кг. Вищезазначений зерно-хліб знято і

здано в комору колгоспу ім. Молотова, на що і складено цей акт».

Оперуповноважений Філіпенко також звинуватив колгоспника Пан-

ченка в тому, що перед окупацією села німцями в 1941 році він нібито

розбирав колгоспне майно, адже обшуком господарства, здійсненим

32

відразу після арешту, в селянина знайшли: 2 коси ручні, 2 терпуги, 1 вірьовка, 1 мантачка, 1 сокира, 1 коловорот, 1 лопата, 1 рубанок, 5 кг

білого прядива, 1 котушка ниток, 11 кг солі, 30 кг глини білої, 5 порожніх

лантухів тощо (уявити селянське господарство без цих вкрай потрібних

знарядь праці та майна і сьогодні важко).

На фото: радянський агітаційний

плакат. 1944 р.

7 січня 1944 року комісія з сільських активіс-

тів склала ще одного акта, в якому стверджува-

ла, що саме нею, комісією, після перевірки дво-

ру Панченка, знайдено прихований в ямах хліб,

що Панченко Петро Хрисантович у минулому

куркуль, що в роки окупації агітував проти ра-

дянської влади і сьогодні веде агітацію про те,

що нинішня заготівля хліба прирекла на смерт-

ний голод. Тож комісія просить притягти Панче-

нка П. Х. до карної відповідальності за зрив ви-

конання хлібопоставок, який це все саботує.

А документів у справі все більшало й більшало. 10 січня 1944 року

колгосп ім. Молотова відправив до Онуфріївського РВ НКВС довідку

про те, що в гр. Панченка знайшли й розкопали дві ями з хлібом. Перша

яма мала ширину 140 см, довжину 180 см та глибину 210 см. Друга яма

— подібна першій: 170х150х190 см. Правління колгоспу підтверджува-

ло, що з ям вийнято зерно, якого, включно з борошном, квасолею та

послідом, там налічується 28 цнт 59 кг.

11 січня 1944 року датована ще одна довідка для райвідділу НКВС

про те, що Панченку П. Х. сільська рада «довела здати у фонд Червоної

Армії 30 цнт хліба, а він здав лише 160 кг, тож коли комісія виявила дві

ями, то звідти взяли ще 28 цнт зерна».

На вимогу міліції голова колгоспу ім. Молотова Самков надіслав

7 травня 1944 року довідку про те, що «Панченко П. в 1943 році мав тру-

доднів 500 і з сімейством отримав при розподілі хліба зерна 500 кг».

Поки селянин перебував у КПЗ, на все його майно наклали арешт.

Дружина заарештованого, Панченко Марфа, 13 січня 1944 року дала роз-

писку Онуфріївському РВ НКВС про те, що «будинок, вкритий черепицею

розміром 6х6 м, повітка вкрита черепицею розміром 6х12 м, теля, свиня

вагою 60 кг, пальто чоловіче, тканина біла домоткана 20 м та дві подушки

описані, але вона бере зобов’язання все це зберігати до ухвали суду».

З 7 по 10 січня до райвідділу НКВС викликалися з села свідки. Проти

Панченка П. Х. засвідчували четверо односельчан. Показання свідків на-

вдивовижу схожі, і всі вони як один стверджували, що їхній односелець

Панченко П. Х. навмисне ховав хліб від влади, а під час окупації займався

контрреволюційною діяльністю, спрямованою проти радянської влади.

33

22 січня 1944 року о 10-й годині вечора оперуповноважений Філіпе-

нко вдруге і востаннє для підслідного провів допит Панченка П. На запи-

тання міліціонера, чи визнає себе винним, Петро Хрисантович відповів:

«Винним визнаю себе частково і одночасно пояснюю, що контррево-

люційною діяльністю і висловлюваннями не займався і винним себе

в цьому не визнаю. Щодо хліба, то я здав 160 кг зерна, а інше зберіга-

лося в землі. Але я сам вказав комісії на дві ями, бо мені не було часу

їх відкривати». На запитання слідчого, де в нього взялося стільки хліба, напевне, що накрав в громадському дворі, колгоспник відповів: «Хліб

мною здобутий особисто за рахунок трудоднів, вироблених в колгоспі, крадіжками не займався». Оперуповноважений Філіпенко вважав, що

доказів, зібраних у справі про злочинну діяльність Панченка, цілком до-

статньо, тож відправив її до суду — у військовий трибунал.

14 лютого 1944 року військовий трибунал 5-ї Повітряної армії про-

вів підготовче засідання по справі Панченка П. Х. та постановив: справу

передати суду військового трибуналу та розглянути її без захисту з ви-

кликом свідків.

Суд відбувся того ж дня. На суді Панченко П. Х. заявив, що на ями з

хлібом комісії він вказав сам, що якби комісія не прийшла до нього того

дня, то він сам би відкрив ями і здав би хліб державі, що хліб він не крав, а заробив його під час окупації за свою роботу в громадському дворі

на протязі трьох років, що хліб закопав у ями тому, що боявся, якби нім-

ці, відступаючи, не забрали його увесь, і ніякої мети, щоб не виконувати

плану по хлібоздачі, він не мав.

В останньому слові колгоспник попросив відправити його на фронт

для боротьби проти німецьких загарбників.

Цього ж дня військовий трибунал ухвалив: «Панченка П. Х. визнати

винним та позбавити волі терміном на 8 років з відбуванням покарання

у виправно-трудових таборах з конфіскацією майна».

На цьому випробовування для засудженого не закінчилися — 12 кві-

тня 1944 року голова військового трибуналу 2-го Українського фронту, переглянувши вирок військового трибуналу 5-ї Повітряної армії щодо

Панченка П. Х., з ним не погодився, мотивуючи тим, що колгоспник за-

суджений тільки за переховування хліба, проте його контрреволюційна

діяльність, на думку голови військового трибуналу фронту, виявилася

зовсім не врахованою трибуналом Повітряної армії, тож справу потріб-

но переглянути. 13 липня 1944 року судова справа на Панченка П. Х. по-

вернулася до Онуфріївського РВ НКВС для дорослідування його контр-

революційної діяльності.

24 липня 1944 року начальник Онуфріївського РВ НКВС старший

лейтенант Тарасюк звернувся до начальника тюрми м. Кіровограда з

проханням видати їм ув’язненого Панченка П. Х. для проведення нового

слідства. Але до Онуфріївки Панченко П. Х. так і не повернувся — засу-

дженого колгоспника в тюрмі Кіровограда вже не було — його відпра-

вили до Харкова. Спроби знайти Панченка П. Х. в харківських таборах та

34

тюрмах для молодшого лейтенанта міліції Філіпенка закінчилися безре-

зультатно — ув’язнений десь «загубився». І тільки 14 серпня 1944 року

до Онуфріївського РВ НКВС надійшло повідомлення про те, що місяць

тому назад, 15 липня, в’язень Панченко П. Х. помер у пересильному

пункті м. Харкова. Причина смерті не вказувалася.

Отже, влада відібрала в колгоспника не тільки увесь зароблений ним

хліб, але позбавила його ще й життя. Це при тому, що в умовах нацистсь-

кого окупаційного режиму цей селянин як плату за роботу отримав май-

же три тонни зерна та мав у власному господарстві телицю та свиню.

Тож про голодне існування навіть мови не велося, а наявність зерна (де б

то не було — в ямах чи на горищі) окупантами не розглядалася як привід

для арешту та ув’язнення. Трагічна доля Панченка П. Х. не поодинока.

Так, нарсуд Добровеличківського району засудив у 1944 році до

5 років позбавлення волі колгоспника Чернявського Ф. С. за те, що засу-

джений нібито саботував здачу хліба у фонд Червоної Арміїі — в резуль-

таті обшуку в нього знайшли прихований хліб. Обласний суд приговор

нарсуду відмінив, мотивуючи тим, що міра покарання для Чернявського

обрана «м’якою» [2].

Це досить типові долі, як на той час, українських колгоспників. Дер-

жава нагнітала страх серед щойно визволеного населення та приму-

шувала селян «добровільно» віддавати майже увесь хліб, прирікаючи

його на напівголодне існування, злидні та виснажливу й тяжку працю

на колгоспному полі, адже в умовах окупації, як вважала влада, селяни

«розслабилися» та «роз’їлися».

Смерть звинуваченого в приховуванні хліба Панченка П. Х. в пере-

сильній тюрмі вважалася явищем не винятковим, а, скоріше, звичай-

ним, буденним. Про умови, в яких перебували в’язні, зокрема в тюрмі

№ 1 Кіровоградського УМВС, свідчить секретна доповідна прокурора

Кіровоградської області Кондратьєва, надіслана ним на ім’я прокурора

УРСР Руденка 17.10.1947 року, в якій повідомлялося, що на корпус № 1

накладено карантин у зв’язку з появою в’язнів з тифом, яких привезли з

КПЗ Новомиргорода та Знам’янки. Довгий час в кіровоградській тюрмі

перебувають інваліди, яких з тюрми не вивозять, «тому що на них немає

нарядів». Місцевий табір «ОЛП 52» не може взяти інвалідів, оскільки жи-

лої площі в таборі і так недостатньо. В «ОЛП 52» утримується 840 в’язнів

при нормі 736, на кожного ув’язненого припадає 1,7 квадратного метра

жилої площі.

Більшість камер тюрми № 1 не забезпечені твердим і м’яким інве-

нтарем, відсутні нари та постільна білизна. В’язні сплять на асфаль-

тованій підлозі камер, в камері № 12 другого корпусу в’язні грабують

передачі в інших в’язнів. При обході камер в’язні скаржилися на те, що

вміст передач переполовинений. Вікна в камерах не повністю заскле-

ні, в камерах холодно — звітував прокурор Кіровоградської області [3].

Тож не дивно, що, переживши війну та окупацію, колгоспник Панчен-

ко П. Х. тюремних умов не витримав.

35

7. КЕРІВНІ КАДРИ В ПОВОЄННИХ КОЛГОСПАХ

На 1.01.1947 року в області на посадах голів колгоспів працювали

1721 особа, з них — 16 жінок. Про професіоналізм керівників госпо-

дарств свідчить той факт, що 810 з них, або 47 %, мали стаж роботи до 1

року, від 1 до 3 років пропрацювали 589 чол. Тільки про 322 голів колго-

спів можна сказати як про досвідчених та компетентних, оскільки мали

стаж керівництва господарствами понад три роки [1]. Проте крізь ці ци-

фри зовсім не можна розгледіти моральні якості голів колгоспів. А саме

від них залежали долі тисяч і тисяч рядових колгоспників.

На фото: голова

колгоспу Рома-

ненко (в центрі)

серед колгосп-

ників колгоспу

«Жовтень»

Кам’янського

району. 1946 р.

З фондів

Кам’янського

історичного му-

зею (далі — КІМ)

— Ф.№ 3199.

Забезпеченість колгоспів спеціалістами залишалася вкрай низькою.

Тільки 125 колгоспів мали дипломованих агрономів, лише в 41 колгос-

пі працювали зоотехніки, дещо вищою виявилася кількість ветлікарів і

ветфельдшерів — їх налічувалося 616. 60 агрономів мали стаж роботи

в колгоспах до 1 року, 5 агрономів мали виробничий стаж більший за

3 роки [2]. Впродовж 1946 року в 800 господарствах відбулися зміни

голів колгоспів. В 592 колгоспах їх голови змінилися один раз, у 178 —

змінювалися двічі, у 26 господарствах — помінялися тричі, а в чотирьох

колгоспах голови змінилися 4 рази впродовж року. У 1946 році не було

змін у керівництві 921 господарства області. 562 керівників зняли з по-

36

сад голів колгоспів за те, що ті не справилися з роботою, 123 допус-

тили значні розтрати і зловживання, тож їх теж зняли зі своїх посад, а

115 залишили роботу через хвороби, виїхали за межі районів і області

тощо [3]. У Маловисківському районі тільки впродовж жнив 1945 року

замінили 47 голів колгоспів, а в деяких селах району вони впродовж

року перемінювалися по 3-4 рази [4].

На фото: передовики

колгоспу

ім. Щорса Улья-

новського району.

1948 р. З фондів

Кіровоградського

обласного краєзнав-

чого музею:

ФО-4990.

Низьким виявив-

ся освітній рівень

керівників колек-

тивних господарств: тільки у 83 колгоспах їх голови мали вищу освіту, а 1557 осіб, або понад 90 % від загальної кількості очільників колгоспів, мали освіту за три класи початкової школи [5].

Велика текучість керівників господарств, як і малий досвід у робо-

ті та низька освіта, поглиблювали проблеми в сільському господарс-

тві області, зменшували шанси рядових колгоспників, а то й зводили

їх нанівець, мати достатню кількість продуктів харчування. Більшість

колгоспників, тяжко працюючи, елементарно виживали. Причина цього

не тільки у війні, яку щойно пережили, а й в методах керівництва країною

взагалі, неефективній формі господарювання на землі у вигляді колго-

спів. Голови колгоспів лише мавпували командний стиль керівництва, пануючий в тогочасній державі, тож будували свою роботу на примусові

та насаджуванні страху серед селян, тож таке керівництво виявилося

малоефективним. Проте вони перетворилися на заручників політики

держави й іншого виходу не мали.

Спогади Кримського Олекси Терентійовича, 1930 р. н. Народився

в с. Триліси Олександрівського району: «Привезли нам і нового голову

колгоспу — з Кіровограда, який з перших днів зайнявся очищенням по-

лів, та не від бур’янів, а від зайців і лисиць, бо сильно любив полювання, а не сільське господарство. Тієї зими 1944 року випав добрий сніг, а ди-

чини розвелося стільки, що можна було полювати, не вилазячи із саней.

Та й розгінні коні були в доброму стані, доглянуті моїм однокласником

Гришею, який прямо-таки любив коней. Розповідав мені Гриша, як возив

за 72 кілометри кіньми голову колгоспу із зайчатиною і лисячим хутром

аж до Кіровограда, де проживала головиха з дітьми. Завершивши весня-

37

ну оранку, горе-голова десь зник. Але встиг відправити до військкомату

мого батька, який відмовився орати, коли голова, освітлюючи ліхтарем

борозну, впав під колеса трактора. Сіяти прислали іншого голову, подіб-

ного до попереднього, але цей вже верхи на коні з автоматом на грудях

гасав по степу. Потім голови почали мінятися як погода весною. Аж поки

не став головою той, що був ним до війни та при німцях».

На фото: спорудження народними уміль-

цями вітряної установки для отримання

електричного струму. Кіровоградщина.

1947 р. З архіву Ю. В. Тютюшкіна.

Робота голови колгоспу надзвичай-

но складна, адже керівник персонально

відповідав за виконання господарством

всіх зобов’язань перед державою. Ви-

конати їх всі в післявоєнний час прак-

тично було неможливо. Багатьох голів

колгоспів, агрономів, бригадирів за це

в різний спосіб карали, зокрема судили

та позбавляли волі.

Надзвичайно «добре» попрацювали правоохоронні органи щодо

виявлення злочинів під час збору врожаю і заготівлі сільськогосподар-

ської продукції в 1945 році. Тоді до кримінальної відповідальності пра-

воохоронні органи притягнули (станом на 1.01.1946 р.) 86 голів колгос-

пів, а всього колгоспних керівних кадрів — 154 чол.: за незабезпечення

охорони врожаю засудили 36 чол., за зрив хлібозбирання — 43 чол., за зрив хлібопоставок державі — 75 чол. [6].

На фото: пере-

довики колгоспу

«Серп і молот»

Ново-Ігоревської

(нині Димитрів-

ської) сільської

ради Устинів-

ського району.

1948 р. Перший

ряд (сидять, зліва

на право) Пірков-

ський Є. —

бригадир брига-

ди № 1, Саєнко І. П. — голова сільради, Вовченко П. Ф. — голова колгоспу, Пустовий Я. І. — бригадир бригади № 2. Другий ряд (стоять, зліва направо)

— Прокопенко Н., Скрекотень О., Доленкова К., Соловеєнко Г., Горох Н., Михайленко О., Опряник Л. З фондів ДАКО — № 5856.

38

У вересні 1945 року на засіданні бюро Маловисківського РК

КП(б)У секретар райкому партії Фесикова запропонувала арештувати

двох голів колгоспів, які прибули на засідання бюро — нібито за незадо-

вільне керівництво господарствами. Це усне розпорядження секретаря

партії працівники РВ НКВС негайно виконали — голів колгоспів Клочка і

Васильєва заарештувалиі прямо в приміщенні райкому партії [7].

У період із січня по квітень 1946 року за посадові злочини, пов’язані

з підготовкою та проведенням весняної сівби, до судової відповідаль-

ності притягли 17 керівних кадрів — працівників сільськогосподарсь-

кого активу: 4 голів колгоспів, 6 бригадирів, 2 бригадирів тракторних

бригад, 3 полеводів тощо. Всіх чотирьох голів колгоспів засудили до по-

збавлення волі терміном від 2 до 5 років, суворими були ухвали суду

і щодо решти спеціалістів сільського господарства [8]. 17 засуджених

— керівники та спеціалісти господарств — мали досить поважний вік: наймолодшому виповнилося 32 роки, найстаршому — 50. По строках

керівної роботи тільки 5 чоловік мали стаж до 2 років, до 6 місяців —

4 чол., а 7 осіб взагалі його не мали [9].

На фото: критика на адресу

деяких голів колгоспів («Черво-

ний шлях», ім. газети «Правда»,

«Трудова зірка») Знам’янського

району за невиконання планів

хлібоздачі. З фондів ДАКО

— газ. «Кіровоградська

правда», 2.10.1946 р.

Нові випробовування че-

кали на керівників колгоспів,

як, проте, і радгоспів, у жнива

1946 року. До судової відпові-

дальності за зловживання слу-

жбовим становищем, саботаж

хлібозаготівлі, розтрати зерна

тільки в IV кварталі 1946 року

притягнули 105 чол., з них 102

засудили до позбавлення волі: до 1 року — 12 чол., до 3 років — 39, від

3 до 5 років — 35 чол., від 5 до 9 років — 10 чол., до 10 років — 5 чол.

[10]. Зокрема, народний суд Знам’янського району 12 жовтня 1946 року

засудив голову колгоспу «Червона Зірка» Височина В. І. до 10 років по-

збавлення волі за те, що нібито він, спільно з іншими особами, заховав

від здачі державі 81 центнер зерна. [11].

Починаючи з І кварталу 1946 року всі районні прокурори зобов’язу-

валися притягувати до кримінальної відповідальності тих голів колгос-

пів, які не передавали в суди матеріали на колгоспників за невироблен-

39

ня ними встановленого мінімуму трудоднів. Таку вказівку прокурорам

Кіровоградської області надіслав в. о. прокурора УРСР Нощенко [12].

Щедрим виявився врожай правоохоронних органів, в першу чер-

гу прокуратури, щодо притягнення до кримінальної відповідальності

керівних кадрів колгоспів за підготовку й проведення весняної сівби

в 1947 році. Цього разу засудили 6 голів колгоспів, 1 бригадира, 2 агро-

номів, 1 завідуючого тваринницькою фермою. Їхні злочини кваліфікува-

ли так: за порушення агротехніки засуджено — одного голову колгоспу, одного бригадира та 2 агрономів; за розкрадання і розбазарювання по-

сівматеріалів — 4 голів колгоспів; за відсутність боротьби з шкідниками

посівів — одного голову колгоспу тощо. Зокрема, керівника колгоспу

ім. 18 партконференції Якима С. А. (Олександрійський район) засуди-

ли за те, що з колгоспної комори невідомі викрали 13 центнерів зерна; голова колгоспу ім. Дзержинського Ключка А. В. і завфермою Нестеров

(Великовисківський район) «допустили мелкую пахоту на площади 40 га, в результате чего на поверхности поля оталось незапаханными 10-15 %

высеянного зерна» — за це їх віддали до суду. Старший агроном рад-

госпу «Червоний землероб» Пінковський А. С. і агроном Ткаченко А. М.

(Бобринецький район) халатно поставилися до роботи — не відрегулю-

вали сіялки для висіву зерна, від чого на площі 120 га було недосіяно

по 40 кг ячменю. За свою халатність розплатилися позбавленням волі

[13].

На фото: голова колгоспу

ім. Кірова с. Стара Осота

Олександрівського району

Р. О. Гресь (стоїть праворуч)

з садівником колгоспного саду

(прізвище невідоме).

Кінець 40-х років ХХ ст.

З архіву П. Р. Греся.

Жорстоко переслідували-

ся владою спроби деяких го-

лів колгоспів надати допомогу

голодуючим колгоспникам.

На початку весни 1947 року

суд засудив голову колгоспу

«13-річчя Жовтня» Доброве-

личківського району Горбенка

— за «незаконну видачу кол-

госпникам 180 кг зерна» [14].

19 серпня 1946 року Вели-

ковисківський народний суд

засудив голову колгоспу «ІІІ-й

40

Комінтерн» Сидоренка Г. Г. до 4 років позбавлення волі за те, «що роз-

базарив різним особам 20 цнт зерна»; а напевне, що видав його колго-

спникам на трудодні до завершення виконання плану по обов’язковій

здачі хліба державі [15].

Попри все в матеріальному плані голова колгоспу завжди перебував

у незрівнянно виграшному становищі, ніж рядовий колгоспник. За ре-

зультатами господарювання він отримував значні додаткові оплати, зо-

крема голова колгоспу ім. Молотова с. Любомирка Олександрівсько-

го району Сінченко А. Я. таких доплат у 1946 році отримав понад 2 тис.

крб. — сума просто-таки фантастична порівняно з тими копійками, що їх

отримали на трудодні рядові колгоспники [16].

Більшими в керівника господарства були нарахування й на трудод-

ні, адже згідно із затвердженим правлінням колгоспу ім. Шевченка ІІ-ї

Новгородківської сільської ради «Розподілом трудоднів по колгоспу»

голові колгоспу, бригадирам та агротехніку нараховувалося 45 трудо-

днів на місяць, що за рік становило понад 500 трудоднів. Ковалю за-

писували за один робочий день 2,25 трудодня, старшому плотнику —

2 трудодні за один вихід на роботу, сторож поля отримував 1 трудодень, а нічні сторожі — 0,75 трудодня за одне чергування [17]. Робочий день

для рядових колгоспників, зайнятих у рільництві, розпочинався о 6-й

ранку, а закінчувався о 20-й вечора. Саме такий розпорядок дня затве-

рдили (протокол № 7) на засіданні правління колгоспу ім. Шевченка с.

Новгородка на час посівної кампанії 1947 року [18]. Саме стільки, а то

й довше, тривав робочий день керівника господарства, проте значну

його частину він проводив на засіданнях та нарадах: в районі, області.

Що далі від війни, то кількість і тривалість цих нарад зростали, а дистан-

ція між головою і рядовим колгоспником все збільшувалася.

41

8. ТРУДОДНІ

У 1945 році до сіл області повернулися 8475 демобілізованих вої-

нів, більшість яких приступили до роботи в колгоспах. Якщо в 1945 році

кількість чоловіків у колгоспах до всіх працездатних становила 25,2 %, то в 1946 році — вже 30,1 %. На жінок, дітей, підлітків, престарілих, не-

мічних і хворих, які теж працювали в колгоспі, припадало 69,9 % всіх

працюючих [1]. Саме вони виробляли основну кількість сільськогоспо-

дарської продукції та були найбільш експлуатованою частиною тогоча-

сного населення, яке проживало на Кіровоградщині.

На фото*: зустріч сільських жителів з воїнами

Червоної Армії. 1944 р.

На 1.01.1947 року по колгоспах облас-

ті нараховувалося 220 460 дворів. В них на

1 січня 1947 року проживало 696 999 чол.

[2]. Кількість колгоспного населення не-

впинно зменшувалася: порівняно з 1946

роком в області стало менше на 1873 сіль-

ських двори. Зокрема, з сіл Олександрійсь-

кого і Новопразького районів вибуло по 404

сім’ї, з Петрівського — 539, Новгородків-

ського — 425, Аджамського — 159 сімей

тощо. Сільські хати спорожніли — важкі

умови праці в колгоспах та голод примушу-

вали селян залишати обжиті місця та шука-

ти кращої долі переважно в містах [3]. Проте залишити село і колгосп

для більшості його жителів в тих умовах виявилося справою марною

— сільська влада не видавала їм необхідних документів.

Для оплати праці колгоспників держава ще до війни винайшла так

звані трудодні, що перетворилися на досить дієвий механізм фактич-

ного присвоєння результатів праці колгоспників, що свідчило про не-

ймовірну експлуатацію жителів села. Трудодні як форму оплати праці

42

не застосовували в промисловому виробництві, на будівництві, для пра-

цівників бюджетної сфери тощо.

В середньому вироблення трудоднів на одного працюючого в обла-

сті в 1945 та 1946 роках було таким [4]:

1945 р. / вироблено

1946 р. / вироблено

Контингент працюючих

трудоднів

трудоднів

Чоловіки

349

320

жінки

225

183

підлітки (з 12 до 16 років)

88

74

престарілі і непрацездатні

(відс. дані)

113

Всі категорії працюючих у сільському господарстві виробили таку

кількість трудоднів (у %) [5]:

1945 р. / у % до всіх

1946 р. / у % до всіх

Вироблено трудоднів

працюючих

працюючих

До 50 трудоднів

4,1

4,6

від 51 до 100

8,8

10,7

від 101 до 200

40,8

41,9

від 201 до 300

26,7

22,7

від 301 до 400

11,6

11,1

понад 400

8,6

9,0

На фото: на кол-

госпному полі.

Околиці м. Кірово-

града (Зінов’євсь-

ка). 30-і роки

ХХ ст. З архіву

Ю. В. Тютюшкіна.

Для колгоспни-

ків Кіровоградської

області постано-

вою виконкому обласної ради депутатів трудящих від 28.04.1944 року

встановлювалися обов’язкові мінімуми трудоднів у таких кількостях та

в такі строки: для колгоспників з районів Великовисківського, Долинсь-

кого, Єлизаветградківського, Златопільського, Знам’янського, Малови-

сківського, Новгородківського, Новомиргородського, Новопразького, Новоукраїнського, Олександрівського, Олександрійського, Онуфріїв-

ського, Петрівського, Піщанобрідського, Хмелівського — до 15 червня

виробити не менше 35 трудоднів, з 15 червня по 15 серпня — 30 трудо-

днів, з 15 серпня по 15 жовтня — 40 трудоднів, інші трудодні могли бути

виконаними після 15 жовтня. Для решти районів мінімум трудоднів вста-

новлювався меншим на 5. Підписав цей документ голова облвиконкому

Іщенко [6]. До колгоспної праці ставали і ті селяни, які були престаріли-

ми, непрацездатними і хворими. Ними вироблено трудоднів [7]: 43

Вироблено трудоднів

Непрацездатні, престарілі, хворі (чол.)

До 50 трудоднів

22063

від 51 до 100

14216

від 101 до 200

11433

від 201 до 300

6024

від 301 до 400

3307

понад 400

2252

В середньому по області на один трудодень за результатами роботи

колгоспників у 1946 році нарахували [8]:

Вид продукції, нарахованої на трудодні

Її обсяг

Зерно

286 грам

гроші

54 коп.

картопля

72 грам

овочі

16 грам

сіно

8 грам

солома

163 грами

м’ясо

4 грами

молоко

358 грам

Середньостатистичний показник нарахованої продукції та грошей

на один трудодень надзвичайно різнився як по 1721 колгоспові області, так і по районах [9]:

Нараховане зерно на

К-сть

% до загальної

К-сть

1 трудодень

колгоспів

к-сті колгоспів

районів

До 100 грам

111

6,4

23

від 101 до 300

343

20, 0

31

від 301 до 500

503

29,2

31

від 501 до 700

191

11,1

24

від 701 до 1000

63

3,7

6

від 1001 до 2000

9

0,6

6

від 2001 до 3000

1

—

1

На фото: закладання кукурудзи

на силос колгоспниками кол-

госпу ім. Леніна Онуфріївсь-

кого району. 1948 р. З фондів

Кіровоградського обласного

краєзнавчого музею: ФО-425.

Отже, майже в кожно-

му четвертому господарстві

області колгоспникам нара-

хували до 300 грамів зерна

на один трудодень. Особливо тяжке становище склалося з наявністю

хліба в 111 колгоспах області, де нарахованого зерна на трудодень ви-

явилося менше будь-якого мінімуму — до 100 грамів. У майже 30 % гос-

подарств нараховано до 0,5 кг хліба. Незаперечно, що цього виявилося

надзвичайно мало.

44

На фото: фрагмент статті про добро-

совісну працю колгоспників колгоспу

ім. Молотова с. Любомирка Олександрів-

ського району в 1944 р. — «…700 трудоднів

виробив слюсар Дементій Григорович

Курганський». Газ. «Більшовицький шлях»,

8.01.1945 р.

Готуючи річний звіт для Держплану

СРСР, обласне керівництво не вказало

на те, скільки нарахували зерна на один

трудодень в тих 500 колгоспах, або в 30 %

з усіх, що на той час функціонували на Кі-

ровоградщині та які до звіту не потрапили.

Відповімо за них: «Жодного грама зерна!» Без сумніву, такі розрахунки

з колгоспниками на трудодні спричинили масове й хронічне недоїдання

в їхніх сім’ях та голод в зиму — весну 1946-1947 років. Незаперечно і те, що голод охопив усі райони області, та особливо сильним він виявився

в 28 районах (з 31), бо нарахованого на трудодні зерна та інших проду-

ктів харчування надовго не вистачило. Саме для «гостропотребуючих»

колгоспників цих 28 районів область розподілить майже всю зернову

позику в зиму-весну 1947 року.

Проте були і винятки. Зокрема, в Новоукраїнському районі на один

трудодень нарахували в середньому по 560 грамів зерна, у Великовис-

ківському — по 529 грамів, у Кіровоградському — по 490 грамів, у Боб-

ринецькому — по 472 грами, в Знам’янському — по 440 грамів.

Найменша оплата праці зерном на трудодні припала в Олександрій-

ському (міському) районі — в середньому 183 грами на один трудодень, Підвисоцькому — 132 грами, Долинському — 150 грамів, Петрівському

— 160 грамів, Златопільському — 190 грамів [10].

На фото: підвезення волами

кормів колгоспній худобі.

З фондів Кіровоградського

обласного краєзнавчого

музею: ФО-2885.

Але ці нарахування іс-

нували тільки на папері.

Практика видачі зароблено-

го на трудодні в 1945, 1946

роках виявилася надзвичай-

но цинічною: колгоспники ніколи не отримували всього нарахованого

по трудоднях. Їх реальне наповнення зерном, грошима та іншою проду-

кцією фіксувалося набагато нижчим від декларованого. Це називалося

так: колгосп заборгував колгоспникам. Заборгованість колгоспникам

45

перетворилася на «хронічну»: борги колгоспів селянам на 1.01.1946

року по зерну становили 52 511 цнт, а станом на 1.01.1947 року — 69910

цнт [11.] Аналогічна ситуація склалася і з виплатою грошей колгоспни-

кам. За 1946 рік доходи колгоспів становили 126158,1 тис. крб. На по-

датки і збори колгоспи витратили 22310 тис. крб., на держпозику 1946

року — 231, 9 тис. крб., до видачі на трудодні визначили 39 346 тис. крб., або в середньому по 54 копійки на 1 трудодень [12]. Проте виявилося

багато таких колгоспів, де на трудодень за результатами роботи в 1946

році нарахували від 2 до 5 копійок. Були й такі господарства, де на тру-

додні селянам не нарахували жодної копійки. Отримати навіть копійки

за тогочасної системи оплати праці в колгоспах селянам було немож-

ливим з кількох причин: майже всі зароблені гроші йшли на розрахунки

за зобов’язаннями по державних позиках, крім того наявних (живих) грошей в колгоспних касах практично завжди не вистачало. Борг колго-

спів по грошах колгоспникам на 1.01.1947 року становив 1 370 588 крб.

[13]. Все це свідчило про жахливу бідність колгоспників та про масове

недоїдання ними, а то й голод, попри важку й виснажливу працю майже

кожного жителя села в колгоспах та на присадибних ділянках.

На фото: одержан-

ня хліба на трудодні

в колгоспі «Серп і молот»

Димитрівської сільсь-

кої ради Устинівського

району. Хліб одержують

члени сім’ї Данила Соло-

їда.1949 р. З фондів

ДАКО — № 5857.

З трудоднів як фо-

рми оплати своєї праці сільське населення зле глузувало, створивши, зокрема, такий влучний зразок народної творчості (записав О. Т. Крим-

ський, 1930 р. н., нар. в с. Триліси Олександрівського району):

«Трудодень, трудодень, трудодниця.

Ходить дядько без штанів, тітка — без спідниці!»

Прикметно, що мінімуми трудоднів встановлювалися і для корів, які

знаходилися в особистих господарствах колгоспників. Зокрема, прото-

колом № 3 загальних зборів колгоспників артілі ім. Крупської с. Бірки Дру-

гі Олександрівського району, що відбулися 5.04.1948 р., для селянських

корів встановили норми трудоднів в кількості 85 за порами року: під час

весняної сівби корова повинна виробити 25 трудоднів, на оранці парів

— 10, під час жнив — 25, на вивозці цукрових буряків — 25 трудоднів [14].

Форма оплати праці колгоспників у трудоднях призвела до того, що

селянин працював фактично задарма, а якість і кількість його роботи

не була пов’язана з матеріальним станом працюючого. Всі колгоспники

тривалий час надзвичайно бідували.

46

9. ДИТЯЧІ ТРУДОДНІ. ПРАЦЯ ДІТЕЙ В КОЛГОСПАХ

ЯК ЗАСІБ ВИЖИВАННЯ

З 13.04.1942 року, відповідно до постанови Ради народних комі-

сарів і ЦК ВКП(б) «Про підвищення для колгоспників обов’язкового

мінімуму трудоднів», встановлювався обов’язковий мінімум трудоднів

на рік також і для дітей та підлітків віком від 12 до 16 років — членів сімей

колгоспників. Дітей та підлітків — жителів села, держава зобов’язува-

ла виробити в колгоспі впродовж року не менше 50 трудоднів. Проте

до праці в колгоспі їх примушувала не тільки ця постанова, а й немо-

жливість батьків прогодувати своїх дітей через відсутність достатньої

кількості продуктів харчування, яку вони отримували як заробітну плату

з колгоспної комори. Крім того, обов’язкові норми поставок сільсько-

господарської продукції, що вироблялася на селянських подвір’ях та

присадибних ділянках, держава встановила максимальними, тож діти

змушені під тиском післявоєнних обставин заробляти для себе хліб тя-

жкою й виснажливою працею. Аналогів цьому на післявоєнному євро-

пейському просторі не спостерігалося, хоча й тамтешнім дітям довело-

ся тяжко працювати.

На фото*: повоєнна дитина. 1944 р.

Дітей влада відправляла на сільського-

сподарські роботи. Зокрема, 25.05.1944

року виконком Вільшанської районної ради

депутатів трудящих затвердив «обов’язкову

постанову» про мобілізацію всіх учнів шкіл

на «боротьбу з шкідниками сільського госпо-

дарства»: «…з усіх пійманих ховрахів знімати

шкірки…», застосовуючи при цьому «ручний

збір і всі хімічні методи» [1].

13 липня 1944 року виконавчий комітет

Новомиргородської районної ради (протокол № 6) мобілізував на сіль-

ськогосподарські роботи всіх учнів 6-10 класів [2].

47

Діти та підлітки, як і дорослі, включалися в соціалістичне змагання.

В травні 1944 року ЦК ВЛКСМ, наркомосвіти і наркомзем СРСР ого-

лосили Всесоюзне соціалістичне змагання на кращу участь учнів шкіл

в сільськогосподарських роботах у 1944 році. Реакція чиновників у Кі-

ровограді не забарилася.

12 червня 1944 року в міському театрі зібралися учні кіровоградських

шкіл на мітинг. Його відкрив секретар МК ЛКСМУ т. Рудік. «Під звуки орке-

стру і дзвінке учнівське «ура!» школярі обрали до Почесної президії Політ-

бюро ЦК ВКП(б) на чолі з великим вождем народів товаришем Сталіним»

— писала обласна газета «Кіровоградська правда» про неодмінний того-

часний атрибут будь-яких зборів: обирати почесні президії обов’язково

з вождем. На мітингу вирішили: «Всі як один виїхати на колгоспні лани.

Зібрати кожен колосок — це буде наша допомога фронту» [3].

Впродовж літа 1944 року школярі Златопільського району на колго-

спних полях виробили 20894 трудодні, а на випасанні худоби — 1200

трудоднів, ними також зібрано 2,5 цнт лікарських трав. Учні Новопо-

мічнянської школи тільки в липні на колгоспних полях виробили 3884

трудодні на в’язанні снопів. Учениця Віра Гучок щодня в’язала і склада-

ла по 9 кіп. Учні Петрівського району на збиральних роботах виробили

10 тис. трудоднів [4].

На фото*: повернення до рідного

села. 1944 р.

У листопаді 1944 року під-

били підсумки роботи учнів

у колгоспах області: вони ви-

робили 2 млн. 108 тис. трудо-

днів. А найкращих результатів

в області досягла Анненська

(Ганнівська) неповна середня школа Кіровоградського (сільського) ра-

йону — 52 учні цієї школи за 4 місяці виробили 7301 трудодень. Учні та

вчителі школи також підготували в колгоспі 4 вечори художньої самоді-

яльності, випустили 4 стінні газети і 9 бойових листків. За ці показники

школі присудили перехідний Червоний прапор ЦК ЛКСМУ і першу пре-

мію Наркомзему УРСР в розмірі 10 тис. крб. [5].

У 1946 році учні Кривоносівської семирічної школи (директор т. До-

ценко) на зборі колосків виробили 1600 трудоднів. 104 учні Плетено-

ташлицької середньої школи Маловисківського району теж працювали

в колгоспі, де виробили 3904 трудодні. Учениця 6 класу Ліда Браун їх

виробила 167, п’ятикласник Володимир Петров — 112, Леонід Кириче-

нко — 90 трудоднів [6].

В 1946 році в колгоспах області працювали 34 155 дітей. Їм нараху-

вали трудоднів [7]:

48

Вироблено трудоднів

Діти і підлітки віком від 12 до 16 років

До 50 трудоднів

15349

від 51 до 100

10016

від 101 до 200

6133

від 201 до 300

2061

від 301 до 400

504

понад 400

92

В той же час облікові підлягали і ті діти, які не виробили мінімуму

трудоднів. У 1946 році таких виявилося 11073 чол. Яких дисциплінарних

заходів впливу щодо них вжито, нині невідомо.

На фото*: міські діти рвуть

портрет Гітлера. 1944 р.

Щовесни, взявши участь

у весняно-польових роботах,

тисячі дітей переключалися

на боротьбу зі шкідниками

зерна. Головним ворогом по-

сівів проголосили, вже вко-

тре, ховрахів, тож проти них

розпочалася справжня війна

на їх повне винищення. «Ге-

роїчну» участь в цьому взяли

діти. У квітні 1947 року школярі Олексіївської неповної середньої школи

Маловисківського району на чолі зі старшою піонервожатою Зубенко

А. Т. організовано вийшли на боротьбу з ховрахами і знищили 50 тва-

рин. Їхньому прикладу наслідували учні початкової школи, де директо-

ром т. Махно Д. О., яка знаходилася на території колгоспу ім. Калініна

Злинківської сільської ради № 2. Вони знищили 250 ховрахів [8]. Учень

1 класу Маловисківської середньої школи № 3 Володя Нетреба знищив

на колгоспних полях 300 шт. тваринок, а шкірки здав в «Заготпушнину»

[9]. 14.04.1947 року виконавчий комітет Маловисківської районної ради

затвердив рішення, згідно з яким в районі встановили план по заготівлі

20 тис. шкірок ховрахів та 300 шт. шкірок хом’яків [10]. Незаперечно, що

головними виконавцями цього плану були діти.

Це тільки поодинокі приклади добросовісної та старанної роботи

дітей, чиї батьки числилися колгоспниками. До будь-якої праці сільські

учні бралися цілком усвідомлено, без примусу, оскільки цим допомага-

ли своїм сім’ям елементарно виживати.

Обов’язковість роботи дітей в колгоспах впливала на навчальний

процес — з настанням весняного тепла відвідування учнями школи рі-

зко скорочувалося, а до школи учні поверталися вже тоді, як польові

роботи закінчувалися. Одночасно з цим тисячі дітей номінально вва-

жалися учнями. Адже багато з них, особливо у повоєнний час, не мали

49

теплого одягу, взуття. 13 лютого 1947 року на засіданні виконкому Кіро-

воградської обласної ради заслухали питання «Про роботу шкіл обла-

сті за перше півріччя 1946 / 1947 років», де, зокрема, зазначалося, що

школу не відвідували 3154 учні: в Долинському районі таких нарахували

278, в Петрівському — 195, Устинівському — 159, Добровеличківсько-

му — 135, Олександрівському — 113 тощо [11]. 15 лютого 1947 року

ревізор КРУ МФ УРСР Берненко проінформував виконавчий комітет

Кіровоградської районної ради про наслідки проведеної ним ревізії

відділу народної освіти Кіровоградського райвиконкому. З-поміж іншо-

го ревізор повідомив, що 377 дітей шкільного віку до школи не ходили

[12]. Не відвідували школи в 1947 році також 418 дітей шкільного віку

— мешканців обласного центру [13]. 8 жовтня 1947 року в. о. завідуючо-

го обласним відділом народної освіти Дьяконов направив завміськвно

м. Кіровограда Сергієнку листа, в якому вказав, що по вул. Тимірязєва,

№ 55 обласного центру проживає сім’я Дзяусів, в якій троє дітей шкіль-

ного віку не відвідують школу через те, що знаходяться в дуже важкому

матеріальному стані, та просив надати допомогу дітям [14].

Недоїдання, голодування, фізичне виснаження спричиняли числен-

ні хвороби в дітей, зокрема інфекційні.

Незаперечно, що тогочасні діти дитинства власне й не мали.

На фото: сільські діти.

Кіровоградщина. 50-60-і

роки ХХ ст. З архіву

Ю. В. Тютюшкіна.

Згадує Кримський

Олекса Терентійович,

1930 р. н. Народився

в с. Триліси Олександ-

рівського району: «Тру-

додні були мені дорожчі

від будь-якого гостинця,

бо мати хворіла і не мог-

ла напрацювати обов’язковий мінімум трудоднів, тож мої, дитячі, трудо-

дні дописувалися на її рахунок. Чи знав хтось у світі, крім нас, колгосп-

ників, що то воно таке — трудодень?! А ми, сільські діти, на собі спізнали

цей економічний витвір. Обведіть руками навколо себе велике коло, охо-

пивши якомога більше повітря та простору, та візьміть його в руку. Схо-

пили? Ото і є трудодень?! Отож і втискував спритний бригадир для своїх

родичів і близьких в трудодень необмежену кількість одиниць праці в той

час, як ті родичі майже не працювали. А той, хто безміри трудився, але

не мав родичів чи кумів в колгоспній конторі, мав тих трудоднів мов кіт

наплакав. У жнива 1944 року я працював на колгоспному точилі — разом

з дідом Михайлом заточували коси до жниварок. До цього часу не можу

50

збагнути, як бригадир кількість обертів мого точила переводив в одини-

цю праці — трудодні, адже лічильника на агрегаті не було. (Що було б, якби капіталісти для оплати праці своїм робітникам теж запровадили

трудодні? Їхні статки, як і наші, колгоспні, неймовірно «зросли» б!) Було

й таке, що збиралося правління колгоспу на таємні ради і багатьом спи-

сували вироблені ними у великому поті трудодні, «забуваючи» при цьому

списати їх із себе та своїх родичів чи кумів.

Назавтра, ледь зазоріло, вже чекав мене дід Михайло біля точила, навіть води в коритце налив, що було моїм обов’язком.

Цього ранку за село вийшли чи не всі його жителі — їхали на підво-

дах, йшли пішки. Над головами — коси, вила, граблі. У жінок та дівчат —

серпи. Поруч з ними до поля йшли мої ровесники — з відрами для води, з кухликами та тиквами. Вся людська маса без зайвих зволікань вгриз-

лася в хлібний лан, і незабаром поле вкрилося полукіпками та копами.

Нині, спізнавши на собі не одні жнива та наробившись на них, запитую

себе: «Чому так радісно всім ставало від однієї тільки звістки про по-

чаток жнив, адже жнивувати — це не в конторі сидіти за рахівницею, не біля вагів в прохолоді магазину відпускати товар? Жнива — це тяжка

виснажлива праця!» І відповідаю аж ось тепер сам собі: «В жнива ми

наїдалися! Бо через тиждень-другий чомусь знову ставало сутужно з

харчами і, в першу чергу, з хлібом. Бо скільки колгосп не збирав його, в коморах пшениці не залишалося!»

На фото: лист голови

виконкому облас-

ної ради депутатів

трудящих Іщен-

ка до голів райвикон-

комів про необхідність

розрахуватися кол-

госпам з учнями шкіл

за їхню роботу влітку.

Грудень 1947 р.

З фондів ДАКО.

— Ф.2860. — Оп.1.

— Спр.755. — Арк.228.

З раннього ранку

і до пізнього вечора

завертілося-закру-

тилося моє точило з

годинною перервою на обід. Жнива тоді тривали довго, ледь не місяць.

Увесь місяць тільки зрідка випадала вільна година, коли косу від жатки

переривало і ковалі склепували її. Ох та післявоєнна техніка! Ось виїхали

на лан жатки і лобогрійки (лобогрійка — це вже народна назва механіз-

51

му, бо на ньому стояв з вилами дужий чоловік, бо така була конструкція, і

без упину скидав ними заготовки снопів, добре нагріваючи собі лоба).

На підручному коні першої пари коней древньої жатки сидить мій

ровесник і, без похибки визначивши відстань від стінки посівів до пер-

шого сегмента жатки, вірно направить обидві пари тягла вздовж поко-

су, і лише встигай в’язати заготовки снопів. Перепечене сонцем повіт-

ря наповнюється гуркотом косарок, дзвоном кіс, хрускотом зрізаного

серпами стебла… І над усім цим — стогін: «Води! Води!..» Босоногі

хлопці, віком 9-10 років, біжать по колючій стерні і не встигають гасити

спрагу жниць, в’язальниць, косарів… (Ота колюча стерня на наші босі

ноги була пекельним випробовуванням для кожного з нас. До стерні

добавлялися ще й «курчата». Чи хоч один вождь революції спробував

це у своєму дитинстві?) До жнив залучалися й дівчатка — наші рове-

сниці. Їм робота знаходилася не тільки на полі, а й у сільських яслах, де утримувалися, поруч з дво-, трирічними малюками і немовлята, яких

потрібно було регулярно годувати материнським молоком. Тож, узявши

запелене немовля на руки, дівча бігло з ним на поле, де молоді матері

жнивували, і віддавали їх матерям, щоб ті годували своїх дітей. Потім, стернею, босими ногами бігли з затишеним немовлям до ясел, щоб

взяти інше, і повторити так і з ним. Так — цілий день.

Гінці на конях, теж мої ровесники, охляп, без сідел, снують від поля

до майстерні із затупленими косами, додаючи нам з дідом Михайлом

роботи впродовж всього дня. І я, міцно охопивши корду, подібно ки-

тайському божку, ритмічно хитаюсь разом з точилом: один оберт руки

— три оберти точила… Немов гірський струмок, дзюркотить в коритці

збурена каменем мутна вода. Сичить точило, обгризаючи сталеві три-

кутники коси.

На фото: будівництво нової

хати толокою — т. зв. лиття

будинку. 50-і роки ХХ ст.

м. Кіровоград. З архіву

Ю. В. Тютюшкіна.

Круком над точилом

навис дід Михайло (нині

подумки намагаюся ви-

значити його вік — напе-

вне, було трохи більше

п’ятдесяти), і тисне, тисне

на точило всім своїм худим, але жилавим тілом, охопивши руками, мов

обценьками, тупу косу. Не було у діда Михайла своїх дітей, тож не здо-

гадувався він, що і я можу стомитися, а кисті рук вже через годину праці

здавалися мені не моїми, а частиною отого точила, продовженням кор-

ди, а я існував якось окремо, відсторонено, мріючи безнадійно про те, 52

коли в діда Михайла від утоми випаде з рук коса або він зробить, помі-

тивши мій стан, коротку, хвилин на дві, перерву.

В проміжках вільного часу, коли склепували перервані коси ковалі, або коли випадав дощ і косовиця зупинялася, розповідав мені дід Ми-

хайло, щоб і самому згаяти час, про своє наболіле. А «боліло» дідові від

однієї тільки згадки про те, як у 1917 році пропали у нього в центра-

льному банку Києва кревно зароблені вісімдесят карбованців золотом.

Тоді, в безгрошівному і голодному 1944 році, як і в наступних роках, ці

«вісімдесят карбованців золотом» здавалися не тільки дідові, а й мені

велетенським, казковим скарбом. Бо, уявлялося мені, май я ті «вісімде-

сят золотом», то був би найбагатшим і найщасливішим у світі. Але я, та й

не тільки я, не мав на той час жодної копійки, і її не було де й взяти — бо

ж трудодні, тож горе діда передавалося і мені.

Якось дід Михайло звернувся до мене з жартом, і той жарт я пам’ятаю

і сьогодні. Дід, перебуваючи від чогось у доброму гуморі, можливо, що

пішов дощ і припинилася робота, проспівав, звертаючись до мене:

«Бросай, Ванька, водку пить, пойдем на работу, будем деньги получать

каждую субботу!» Я здивовано подивився на діда, бо не зрозумів споча-

тку, як це можна кожну суботу отримувати гроші.

Якось дід розповів і таке: «Сапальницям, які працювали в економії

триліського пана Безрадецького, видавали платню щодня. Надвечір, в кінці рядка, лежали зароблені гроші, але сапати буряки потрібно було

задкуючи». Я довго ще уявляв, як дівчата й жінки, дійшовши в кінець

гону, брали зароблені гроші, закутували їх у хустинку і по дорозі додому, зайшовши до крамаря, могли накупити собі чого забажають, я ж в кінці

дня, промучившись біля точила, отримував «трудодень», за який не те, що не міг щось купити, а й, навіть, потримати його, як ті сапальниці, в руках.

Жнива на полі, з якого вивезли копи, вважалися закінченими лише

після того, коли діти визбирували всі колоски в торби і здавали їх бри-

гадиру. Щоб прискорити збирання колосків, дітей ділили на групи й ор-

ганізовували між ними «соціалістичне» змагання. Переможців відмічали

на жовтеняцьких і піонерських лінійках. Могли навіть нагородити куль-

ком цукерок «подушечок», які за здатність злипатися в одне ціле сільсь-

кі дотепники прозвали «навіки разом».

Зрештою, нагострена остання коса. Без жалю консервуємо з дідом

Михайлом металеві частини точила, яке буде чекати наступних жнив і

нових дурнів, яким був цього першого післявоєнного літа 1944 року я.

А дід Михайло (Кримський Михайло Пилипович. — Авт.) проживе ще три

роки і помре голодного 1947 року, і не допоможуть йому ні важка праця, ані зароблені в колгоспі трудодні.

Я ж прощався з тим точилом без жалю, радів волі, що настала з за-

кінченням жнив, і славив безмежний простір майбутнього пасовиська, бо ж ставав я пастухом».

53

10. ПЕРЕСЛІДУВАННЯ КОЛГОСПНИКІВ ПО УКАЗУ

від 15.04.1942 р. — ЗА НЕВИРОБЛЕННЯ МІНІМУМУ

ТРУДОДНІВ

Всі колгоспники — престарілі, хворі, багатодітні матері, каліки та

інваліди, чоловіки та жінки, їхні діти та внуки — зобов’язані працювати

в колгоспах. Для них встановили мінімальну норму виходів на роботу, що обчислювалася трудоднями. Невироблення норми спричиняло пе-

реслідування колгоспників владою — їх всіляко цькували на загальних

зборах колгоспників, виключали з господарств, відбирали городи, від-

давали до суду. Розпочалися ці судилища ще в 1944 році — відразу піс-

ля визволення краю від німецьких загарбників.

На фото: борону-

вання колгоспно-

го поля. З фондів

РДАКФ, 0-60954.

У липні 1944

року, на вимогу

А д ж а м с ь к о г о

райвиконкому,

колгоспи наді-

слали відомо-

сті на тих кол-

госпників, які

не виробили мінімуму трудоднів. З колгоспу ім. Димитрова Тарасівської

сільської ради до відомості про невиконання мінімуму трудоднів станом

на 5.07. 1944 року вписали прізвища 9 колгоспниць: троє з них були ва-

гітними, четверо — хворіли, і тільки двоє, як зробив висновок голова

колгоспу, не виробили мінімуму «без причин» [1]. Тож немає сумніву, що їх притягли до судової відповідальності. Коли 24 грудня 1944 року

голова Тарасівської сільської ради звітував райвиконкому про «турбо-

ту» про ті сім’ї, дорослі члени яких воювали на фронті, а жінки, діти та

54

батьки яких працювали в колгоспі, то, зокрема, на запитання «скільки

завезено палива» та «скільком сім’ям завезено овочі, продукти і скі-

льки центнерів» нічого стверджувального написати у відповідь не зміг, бо, фактично, ніякої «турботи» про ті сім’ї, з яких чоловіки боролися з

ворогом, з боку сільської влади не було [2]. Що неспростовно доказує

— держава відбирала в колгоспників здоров’я та життя шляхом неймо-

вірної експлуатації, розплачуючись за це байдужістю, зневагою та жо-

рстокістю.

На 4 місяці виправних робіт Олександрійський народний суд засу-

див у 1944 році Мацак М. М. за невироблення нею мінімуму трудоднів.

На день суду колгоспниці виповнилося 56 років і вона тяжко хворіла. Три

місяці виправних робіт — таке покарання ухвалив Олександрійський

суд і щодо колгоспниці Тамбовець О. О., яка не змогла виробити всіх

передбачених Указом трудоднів. На суді колгоспниця пояснювала не-

можливість щодня виходити на роботу до колгоспу тим, що в неї на ру-

ках залишилися двоє малолітніх дітей, яких немає на кого залишити, бо

в колгоспі не створили дитячих ясел [3].

На фото: радян-

ський агітаційний

плакат.

Впродовж 1944

року суди області

засудили 240 кол-

госпників за неви-

конання ними норм

Указу від 15.04.

1942 року. До 1-2

місяців виправних

робіт з утриман-

ням з них частини

заробітної плати,

як правило 20-25 %, засудили цього року 21 колгоспника, до 3-4 мі-

сяців — 60 чол., до 5-6 місяців — 20 чол. тощо [4]. Серед засуджених

— колгоспниця з Бобринецького району Вишневська Т. В., яку покарали

виправними роботами на 4 місяці за невироблення в першому періоді

мінімуму трудоднів. Бобринецький народний суд не врахував ті об-

ставини, що спричинили це «невироблення встановленого мінімуму», а саме: впродовж 10 днів Вишневська Т. В., отримавши дозвіл правління

колгоспу, їздила в госпіталь провідати пораненого в боях брата, а по-

вернувшись додому, тяжко заслабла, оскільки на неї вже чекала похо-

ронка на вбитого чоловіка, що й спричинило її хворобу впродовж трьох

тижнів. Новоархангельський народний суд засудив Іванову К. І. на 4 мі-

55

сяці виправних робіт за те, що замість 45-50 трудоднів, передбачених

Указом, колгоспниця спромоглася виконати тільки 45 трудоднів за один

період [5]. До 4 місяців примусової праці Олександрівський народний

суд засудив колгоспницю Кучеренко М. А. з вирахуванням з її зарплати

25 % за невироблення нею в третьому періоді сільськогосподарських

робіт необхідного мінімуму, не зваживши на те, що в колгоспниці її ма-

лолітня дитина хворіла коклюшем [6].

Станом на травень 1946 року по 8 районах області до суду по Ука-

зу від 15.04.1942 р. віддали 187 колгоспників. Покарання народні суди

призначили 136 особам, або 72,7 % всіх справ завершилися звинува-

чувальними вироками. 46 чол. виправдали, решту справ відправили

на дорозслідування [7]. Нарсуд Бобринецького району, за поданням

правління колгоспу, притягнув до судової відповідальності Джебко К.І., яка не виробила в другому періоді сільгоспробіт 12 трудоднів. На суді

з’ясувалося, що в Джебко в цей час тяжко захворіла дитина, тож колго-

спницю, після подання нею суду відповідних підтверджуючих докумен-

тів, виправдали [8].

Стан виконання Указу від 15.04.1942 р. в Кіровоградській області

вивчила прокуратура УРСР та 16 травня 1946 року вказала на недоліки

судових справ з приводу невиконання колгоспниками мінімуму трудо-

днів. Дісталося тим головам колгоспів, які необґрунтовано направляли

в суди матеріали по відношенню до осіб, які не виробили мінімуму, од-

ночасно критиці були піддані також ті прокурори районів Кіровоградсь-

кої області, які не притягували колгоспників до судової відповідальності

за порушення ними норм Указу. «Зобов’язати прокурорів, — наказував

в. о. прокурора УРСР Нощенко, — притягувати до кримінальної відпові-

дальності голів колгоспів і бригадирів за непередачу матеріалів в суди

на колгоспників за невироблення ними мінімуму трудоднів» [9].

Всупереч жорстоким покаранням впродовж 1946 року обов’язково-

го мінімуму трудоднів не виробили 58 207 колгоспників, або 16,3 % всіх

працездатних.

По районах області цей показник був таким [10]:

Кількість колгоспників, які не виробили

Район

мінімуму трудоднів (у %)

Олександрійський

9,5

Маловисківський

23,5

Добровеличківський

4,8

Хмелівський

14,2

Знам’янський

11,5

Аджамський

26,5

Підвисоцький

34,7

Олександрівський

14,2

Єлизаветградківський

18,0

та ін.

56

Не виробили мінімуму трудоднів 40525 жінок та майже 1,5 тис. пре-

старілих, непрацездатних і хворих та чимало чоловіків та дітей. Хворо-

би, вік, каліцтво не завжди слугували підставою невиходу на колгоспне

поле, на ферму, конюшню, кошару чи майстерню, тож працювати в селі

зобов’язані всі, бо злидні виявилися такими, що не працювати в того-

часних колгоспах мали право дозволити собі лише немовлята та абсо-

лютно немічні.

За невиконання мінімуму трудоднів в 1946 році з колгоспів виключили

1461 чол. [11]. Ще 2072 особи вигнали за різні проступки [12.] На той час

це вважалося тяжким покаранням — виключений відразу зараховувався

до категорії одноосібників, від чого втрачав присадибну землю та обкла-

дався неймовірно великими податками.

Весною 1947 року, коли для багатьох колгоспників порятунком від

голодної смерті були пайки хліба, які вони отримували за роботу під час

весняно-польових робіт згідно постанови Кіровоградського обласного

виконавчого комітету № 53 від 17.03.1947 року — по 300 грамів хліба

на працюючого в полі та гаряча страва, в якій для приварку було 60

грамів борошна (для зайнятих на інших роботах в колгоспі норма хліба

становила 250 грамів), кількість невиходів на роботу різко скоротилися, тож суттєво зменшилася кількість судових справ щодо колгоспників, які

не виробили обов’язкового мінімуму трудоднів [13].

Проте й надалі влада від покарань колгоспників не відмовилася, а лише «вдосконалила».

57

11. «ПРОДОВОЛЬЧІ ТРУДНОЩІ». 1946 рік

Методи хлібозаготівлі, до яких вдавалася більшовицька влада в пі-

слявоєнний період, майже нічим не відрізнялися від хлібозаготівлі 30-х

років: хліб з колгоспів та господарств колгоспників відбирався майже

ввесь. Тож з початком 1946 року голод, а на мові влади — це лише «про-

довольчі труднощі», настирливо стукав до кожної оселі, не дуже доди-

вляючись, колгоспна, робітнича це оселя чи тут проживає радянський

службовець.

На фото: телеграма

на адресу облас-

ного виконавчого

комітету з Малої

Виски про відмову

Маловисківського

пункту «Заготзерно»

виділити для району

борошно. Січень

1946 р. З фондів

ДАКО. — Ф. 2860.

— Оп.1. — Спр.586.

— Арк.6.

З перших тижнів нового, 1946 року, тривожні телеграми зі звістка-

ми про відсутність хліба та з проханням допомогти полетіли до Кірово-

градського облвиконкому з районів області. 11 січня 1946 року голова

Златопільської РСС Дрюченко в телеграмі на ім’я заступника голови

облвиконкому Антоненка сповіщав: «На Новомиргородському елевато-

рі немає муки, зривається постачання контингенту» [1].

Голова Великовисківського райвиконкому Бабенко 20 січня 1946

року в телеграмі до облвиконкому скаржився: «Заготзерно Помічної

припинило видачу борошна» [2].

28.01.1946 року телеграму на ім’я заступника голови облвиконкому

Антоненка відправили з Малої Виски. В ній голова РВК Безпалий по-

58

відомив: «Маловисківський пункт «Заготзерна» відмовляється забезпе-

чити 2500 кг борошна. Борошно відсутнє» [3]. Голова президії облспо-

живспілки Колов М. С. у січні 1946 року направив голові облвиконкому

Іщенку доповідну записку, в якій навів такі дані щодо постачання сіль-

ського населення області хлібом на картки: «На протязі 1945 року, —

писав Колов М. С., — з 6 175 тонн борошна для постачання сільського

населення отримано 1881 тонну, тобто 30,5 %. У грудні 1945 року Ма-

ловисківський район борошна не отримав: з 33 тонн отримано 2 тонни

борошна і 7 тонн зерна…» [4].

На фото: прохання

про поліпшення

харчування спе-

ціалістів обласної

державної інспе-

кції по насіннє-

вому контролю

і карантину с / г

рослин. Квітень

1946 р. На доку-

менті резолюція:

«Через відсутність

лімітів відмовити».

З фондів ДАКО.

— Ф. 2860. — Оп.1.

— Спр.587.

— Арк.92.

8 лютого 1946

року забили тривогу в Новоукраїнському районі — заврайторгвідділом

Татаров у телеграмі на ім’я голови облвиконкому Іщенка просив нада-

ти допомогу району: «Новоукраїнське «Заготзерно» зриває отоварення

нарядів борошном, внаслідок чого зривається постачання контингенту

борошном» [5]. Інформація про відсутність борошна для постачання «ко-

нтингенту» надійшла в облвиконком з Піщанобрідського, Рівнянського, Златопільського та ін. районів області [6]. Зокрема, зі Златополя 11 лю-

того повідомили, що «млини не працюють, Новомиргородське «Заготзер-

но» борошна не видає, постачання «контингенту» хлібом зривається» [7].

Сигнали з районів про відсутність хліба примусили голову облви-

конкому Іщенка звернутися 8 лютого 1946 року до заступника голови

РНК УРСР Караваєва з проханням про виділення додаткових фондів хлі-

ба для Кіровоградської області. 16 лютого в область з Києва надійшла

відповідь: «…питання про виділення для Кіровоградської області дода-

ткових фондів борошна на лютий місяць може бути розглянуте тільки

після позитивного вирішення союзним урядом» — повідомив нарком

торгівлі УРСР Дрофа [8].

59

На фото: заява жителя

Хмелівського району

Танського до Кірово-

градської обласної ради

депутатів трудящих

з проханням допомогти

його сім’ї з шести душ

хлібом. 30.05.1946 р.

З фондів ДАКО. —

Ф. 2860. — Оп.1. —

Спр.587. — Арк.120.

Голод відчули на собі

не тільки «рядові» жителі

області, а й представники т. зв. номенклатури. 8 лютого 1946 року на-

родному комісару м’ясної і молочної промисловості УРСР Старигіну П. І.

та голові Кіровоградського облвиконкому Іщенку В. Г. надійшла досить

типова для того часу заява від головного інженера Кіртресту «Укрголов-

маслопрому» Бусигіна Михайла Петровича такого змісту (подається

мовою оригіналу зі скороченнями. — Авт.):

На фото: про-

хання голови

Кіровоград-

ського міськ-

виконкому

про виділен-

ня для м. Кі-

ровограда 44

тонн борош-

на, «…оскі-

льки частина

населення

не має змоги

отоварити

хлібні картки

за увесь місяць». Лютий 1946 р. З фондів ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1.

— Спр.586. — Арк.168.

«С такой мелкой просьбой в другое время и при других обстояте-

льствах я не осмелился бы отвлекать Ваше внимание… До февраля

месяца с / года я, как главный инженер и заместитель начальника тре-

ста, получал литерное снабжение по первой категории, но в феврале

по неизвестным для меня причинам с меня снято литерное снабжение.

Для меня этот случай явился совершенно неожиданным и новым… Я, как главный инженер, должен возглавлять производство, а не ходить

60

по городу и искать себе средства к существованию. Питаться и снаб-

жаться с семьей с рынка на полученную мною зарплату я не в состо-

янии…» Тож головний інженер просив відновити для нього літерне по-

стачання.

18 лютого 1946 року Бусигін М. П. отримав від заступника голови

облвиконкому Антоненка відповідь: «Додатково виділити для вас літе-

рне постачання облвиконком не має можливості» [9]. Без сумніву, го-

ловний інженер належав на той час до привілейованої частини суспіль-

ства, але і його голод примусив звертатися з принизливим проханням

до органів влади про поліпшення постачання продуктами харчування

його сім’ї, але він, як і сотні йому подібних, отримав негативну відпо-

відь, тож керівник обласного рівня та його сім’я жили впроголодь. Де-

сятки тисяч робітників області, т. зв. контингент, хліба недоотримували, тож теж голодували. Кілька сотень тисяч колгоспників Кіровоградщини

майже ніякої допомоги ні від кого не отримували і по неї не зверталися

— тож голод для них був особливо тяжким та нестерпним.

На фото: список

працівників облас-

ного тресту

«Маслопром»,

яким на травень

1946 р. знизили

норми отримання

продуктів харчу-

вання по картках

— для 6 чол.,

та зовсім

не виділили про-

дуктів харчування

на літерні картки

— для 9 чол.

З фондів ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.587. — Арк.33.

У лютому 1946 року голод відчули на собі також жителі обласного

центру — голова Кіровоградської міської ради Луценко в листі на ім’я

голови облради писав, що «…в лютому місяці для контингенту м. Кіро-

вограда недодані 44 тонни борошна, внаслідок чого для частини насе-

лення немає чим видавати хліб на хлібні карточки за увесь місяць» [10].

Голова Новоукраїнського райвиконкому та секретар райкому партії

у спільному листі, відправленому 18 лютого 1946 року, скаржилися го-

лові облвиконкому, що «…робітники цегельного заводу, маслозаводу, 4-х промартілей, комунгоспу, яйцебази, птахокомбінату, багатодітні

матері, сім’ї загиблих воїнів — всього 1787 чол. — залишаються повніс-

тю не забезпеченими хлібом» [11].

61

З метою поліпшення постачання населення хлібом, зокрема тих, хто

проживав в обласному центрі, 1 березня 1946 року відкрили 2 магазини

для комерційної торгівлі хлібом. З 1 по 10 березня хліба в них продали

15 322 кг, а всього за березень місяць його реалізували 17 тонн. Комер-

ційні магазини часто працювали з перебоями — торгівлі хлібом не було

5, 6, 9, 10 березня та майже всю другу половину місяця — через відсут-

ність борошна на хлібозаводі [12].

1 червня 1946 року комерційний магазин по торгівлі хлібом відкрили

в м. Олександрія [13]. Проте постачання хлібом його жителів суттєво

не покращилося — при щоденній потребі в 6 тонн печеного хліба фак-

тично випікалося 2-2,3 тонни, від чого до 70 % олександрійців не мали

змоги придбати хліб [14].

Військовослужбовець Іванов, дізнавшись про голодування його ба-

тьків, які проживали в Знам’янському районі, написав скаргу до Верхо-

вної Ради УРСР з проханням допомогти батькам хлібом. 10 квітня 1946

року заява, як і було тоді заведено, повернулася до області, звідки була

переправлена до голови Знам’янського райвиконкому Компанійця

— заступник голови облвиконкому просив допомогти хлібом Івановим

[15]. Чи була надана ця допомога — невідомо.

На фото: реагування

облвиконкому на скаргу

гр. Горбань про відмо-

ву на постачання «її як

сім’ї старого більшо-

вика — члена ВКП(б)».

Жовтень 1946 р. З фондів

ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1.

— Спр.589. — Арк.167.

Жителі області, ті, які

мали право на отримання хліба по картках, скаржилися на відсутність

хліба, відправляючи листи до Ради Міністрів УРСР, до Верховної Ради, до ЦК КП(б)У особисто М. Хрущову впродовж зими, весни та літа 1946

року.

Типовою є скарга Барабаша М. М. — заступника керуючого Кірово-

градською обласною «заготживконторою» при облземвідділі, нагоро-

дженого орденами «Червоного прапора», «Червоної зірки» та 8 медаля-

ми. Її він написав 13 квітня 1946 року:

«8 лютого 1946 року після 4-х років перебування на фронтах Великої

Вітчизняної війни, — писав у заяві Барабаш М. М., — я демобілізувався

як спеціаліст сільського господарства і працюю на попередньому місці

роботи…. На фронтах урядом 10 разів нагороджувався, маю 2 пора-

нення, в Червоній Армії служив у гвардійських підрозділах офіцером.

За своїм становищем (тобто по займаній посаді) повинен отримувати, 62

але ніяк не можу добитися отримати картки на літерне харчування. …

Я вкрай потребую допомоги, але її не отримую…» [16].

На відсутність карток на літерне харчування скаржилися 25 кві-

тня 1946 року працівники редакції газети «Кіровоградська правда»: не отримали карток завідуючий відділом марксизму-ленінізму, заві-

дуючий культури, завідуючий відділом шкіл, а всього — 6 працівників

[17]. Зі скаргою на незадовільне постачання промисловими товарами

звернулися 25 працівників обласного суду [18]. Працівники бібліотеки

ім. Крупської обласного центру: заступник директора з наукової роботи

Тірський (інвалід війни), завідуючий методичним кабінетом Загребель-

ний, завідуюча читальнею Чистоганова та ін., всього 7 працівників, про-

сили виділити їм літерні картки, оскільки в травні 1946 року отримали

лише одну, тож голодували [19].

Голодували також старі партійці. Зокрема, Косаковська Т.Є., член

ВКП(б) з січня 1918 року, в своїй заяві 25.04.1946 року писала: «Я про-

шу надати мені допомогу в отриманні літерної картки. …За роки війни

загинуло все моє майно. Я просто роздягнена і роззута до такої міри, що майже не пристойно виходити до людей… Без допомоги я не в змо-

зі подолати бідність і не маю що їсти, немає в чому працювати. Мені

57 років, я майже все своє свідоме життя віддала партії і роботі» [20].

Розпачливі звернення скаржників виявилися безперспективними

та безнадійними: 13 травня 1946 року заступник голови РМ УРСР Ка-

раваєв відправив листа до Кіровоградського облвиконкому з суворою

вимогою «…вжити заходів до забезпечення безперебійної випічки хліба

для постачання та комерційної торгівлі», зрозуміло, що з власних фо-

ндів, тож область повинна розраховувати на свої запаси зерна, а його

вже давно не було [21].

На фото: заява

керуючого

«Облзаготзер-

ном» до голови

облвиконкому

з проханням

видати лімітно-

продовольчу

картку на суму

300 крб. та при-

кріпити на про-

дпостачання

до магазину № 2.

Липень 1946 р. З фондів ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.589. — Арк.108.

В травні 1946 року в Новомиргородському районі, замість континге-

нту на 5582 чол. на отримання хліба, виділили карток тільки на 4380 чол., 63

чим зменшили надходження до району борошна з 31 950 кг до 22 100 кг, в результаті чого майже півтори тисячі жителів району опинилися перед

фактом неотримання хліба на картки [22].

25 червня телеграма вже вкотре з тривожним повідомленням надій-

шла до облвиконкому зі Златополя: «Район без хліба, в тому числі за-

криті заклади, борошна до цього часу немає. Вживайте заходів» [23].

25 червня 1946 року з проханням виділити борошно для Долинсь-

кого району звернувся до заступника голови облвиконкому Антоненка

голова райвиконкому Тимофеєв. «Виділити вам муку не можемо» — пи-

сали у відповідь з облвиконкому [24].

26 червня телеграма з Онуфріївського райторгвідділу за підписом

начальника Берлая на адресу облвиконкому сповіщала: «Отримано на-

ряд на борошно на червень на 14 тонн. На Онуфріївку борошно не від-

гружено. Зривається постачання. Вживайте заходів» [25].

26 червня знову телеграма зі Златополя: «На елеваторі Новомирго-

рода борошна немає, зривається постачання контингента хлібом, не-

обхідне ваше втручання» [26].

«Відпустити борошна для випічки хліба не можемо» — така відповідь

надійшла 29 червня 1946 року голові Хмелівського райвиконкому Дене-

жко від заступника голови облвиконкому Антоненка [27].

«Хліб не отримуємо на протязі місяця, що призвело до масових про-

гулів учнями. Прошу допомогти!» — благав директор Златопільського

зоотехнікуму Щукін у телеграмі, надісланій голові облвиконкому Іщенку

29 червня 1946 року [28].

На фото: голова виконавчого комітету

Кірововоградської обласної ради депутатів

трудящих Віталій Павлович Іщенко — ним він

став у віці 35 років. За успіхи в післявоєнній

відбудові області нагороджений

орденом Леніна.

Скарга на відсутність хліба впродовж

9 днів для постачання ним міліціонерів Під-

висоцького РВ МВС надійшла в область

24 липня. Голодували і ті, хто перебував

на той час в КПЗ [29].

«Прошу виділити борошно у червні за ра-

хунок липневих фондів» — просив голова

облвиконкому Іщенко Міністерство заготівлі

УРСР і пояснював — «…в червні населення

міст і деяких районів залишилося без хліба» [30].

В червні 1946 року, вперше від початку року, в області згадали про та-

ких своїх громадян, як колгоспники, та виділили для них борошно. Воно

й не дивно — на порозі чекали жнива, тож з’явилася потреба в робочій

64

силі. Її вирішили підгодувати. Наскільки об’ємним був цей раціон, свід-

чить, зокрема, таке: 12 червня виконком Новопразької районної ради

ділив між колгоспами району 30 цнт борошна, відпущеного облвикон-

комом для постачання колгоспників. Райвиконком вирішив розподілити

борошно кожній колгоспній родині тільки «після перевірки і встановлен-

ня такої необхідності». 30 цнт розподілили так [31]: Назва сільради

Скільки відпущено (в кг)

Пантазіївська

100

Головківська

100

Лозоватська

100

І-а Новопразька

450

ІІ-а Новопразька

400

Дубівська

100

Митрофанівська

300

Нововолодимирівська

100

Васинська

200

Світлопільська

200

тощо

Цю жалюгідну кількість борошна роздали тим, хто десятки тисяч

центнерів хліба виробив у 1945 році та звіз до пунктів «Заготзерна», майже нічого не залишивши собі на прогодування.

На фото: засолювання

огірків врожаю 1946 р.,

м. Кіровоград, засолю-

вальна база «Міськ-

змішторгу». З архіву

Ю. В. Тютюшкіна.

Зерно врожаю

1945 року на території

області було — воно

непорушно знаходи-

лося на глибинних

складах «Заготзерна».

30 грудня 1945 року

керуючий облконторою «Південьзаготзерно» Лебеденко написав голові

облвиконкому Іщенку доповідну записку, у якій відзначив, що «…на гли-

бинних пунктах Кіровоградської області зберігається 101296 цнт зерна, яке в більшості випадків перебуває в непристосованих приміщеннях, в результаті чого останнім часом його якість погіршується, а в деяких

випадках навіть псується, особливо зерно, невивезене в попередні

вивозки». В Олександрійському районі на глибинних пунктах знаходи-

лося 1289 цнт зерна, в Бобринецькому — 3766 цнт, Устинівському —

65

3837 цнт, Олександрівському — 3788 цнт, Новоукраїнському — 1535 цнт

тощо [32].

Незаперечно, що конфіскаційний характер хлібозаготівель, що

до нього вдалася держава, призводив до голодування жителів області, та, особливо, колгоспників, вже взимку та весною 1946 року: з 7 тис. 330

листів, виявлених військовою цензурою МДБ УРСР у процесі перегляду

поштової кореспонденції за час з 10 квітня по 15 травня 1946 р. зі скар-

гами на продовольчі утруднення, 2 тис.815 відправлені цивільним насе-

ленням Кіровоградської обл. В одному з них В. Ф. Ситник з с. Завадівка

Кіровоградського р-ну писав А. Ф. Ситнику на адресу польової пошти

47655-Р 21 квітня 1946 р.: «…Андрійку, працювали цілий рік, заробили

багато трудоднів, залишилися на весну напівроздягнені, без шматка

хліба. Не знаю, як далі жити, доведеться пропадати тут від голоду…»

З 15 тис. 507 скарг населення на засуху, неоплату праці й голод, висло-

влених у листах жителів 6 областей України, як свідчить документ архіву

СБУ, датований 30 вересня 1946 р., тільки з Кіровоградської області на-

дійшло їх 6 тис. 751 [33].

Скількох трагедій вдалося б уникнути, якби хоч частину вирощеного

в області зерна спрямували на харчування голодних жителів краю? Од-

нак в столиці на це дивилися по-іншому.

66

12. ПОГОДНІ УМОВИ ТА ПРОГНОЗИ НА ВРОЖАЙ

1946 року

Важливим фактором, що мав суттєвий, але не визначальний вплив

на результати господарювання колгоспів Кіровоградщини в 1946 році, був погодний. Восени 1945 року сіяти озимі зернові багатьом господар-

ствам довелося в суху землю — осінь вдалася бездощовою та теплою, тож в метровому шарі ґрунту вологи майже не залишилося. Лише в жо-

втні випали рясні дощі, тож з’явилися дружні сходи пшениці та жита.

Проте в листопаді розпочалися ранні заморозки, і не тільки в повітрі, а й на поверхні ґрунту, що призупинило ріст рослин, не давши їм можли-

вості повністю дійти до нормального кущіння. Зима 1946 року вдалася

нестійкою, а сніговий покрив — незначним. Температура в перших двох

декадах січня подекуди знижувалася до — 28 °С, — 30 °С. Лютневі поте-

пління, зокрема в третій декаді місяця та в березні, призводили до роз-

мерзання ґрунту до 10 см, проте в ночі морози сягали — 12 °С [1].

На фото: радянський політичний плакат.

40-50-і роки ХХ ст.

До початку весняних польових ро-

біт вологи в ґрунті залишилося неба-

гато. Квітень 1946 року — місяць ви-

сіву ярих зернових культур не вселив

оптимізму — опадів випало по області від

3 до 20 мм при місячній багаторічній но-

рмі в 31-36 мм [2]. Розпочалася квітнева

засуха — її посилили південно-східні ві-

три. Температура в першій декаді квітня

трималася на позначці + 22, + 23 °С. Хлі-

бороби поспішали зберегти вологу в ґру-

нті, тож проводили боронування. Станом

на 20 квітня 1946 року встигли заборо-

нувати 49,7 % всіх площ озимих культур

[3]. На решті полів, зайнятих під пшеницею та житом, зберегти вологу

67

не змогли — на неборонованих полях утворилася товста та міцна кірка, що призводило до вивертання боронами цілих кусків землі з корінням

рослин.

Засушливим видався і травень. Проте інколи випадали грозові дощі

з нерівномірним розподілом по районах області. Зокрема, на початку

травня рясні опади випали в Кіровоградському, Рівнянському, Аджам-

ському, Новгородківському, Єлизаветградківському районах. Проте

в Підвисоцькому, Тишківському, Добровеличківському, Піщанобрід-

ському, Устинівському, Златопільському районах з початку весни і до

1 червня не випало жодного дощу. Помірні опади зросили поля в Новоук-

раїнському, Бобринецькому, Долинському, Компаніївському, Знам’ян-

ському, Петрівському, Хмелівському, Новомиргородському районах.

На фото: радян-

ський агітаційний

плакат.

Н а д з в и ч а й н а

спека встановила-

ся і в червні 1946

року. Різке підви-

щення температу-

ри зафіксоване 8

червня, коли тем-

пература в тіні дій-

шла до позначки

+32 °С. Впродовж

8-17 червня денна температура нижче +30 °С не спадала. Хоч озимі

пішли в колос, на багатьох полях вони вродилися порожніми — спека

спричинила голоколосицю. Зрідка грози зрошували землю, але до сут-

тєвого зволоження ґрунту це не призводило.

В третій декада червня 1946 року, особливо в перші п’ять днів, тем-

пература сягла +34 °С, віяли північні і північно-західні вітри. Такі погодні

умови виявилися згубними для колосових. Температура ґрунту на гли-

бині 10 см становила +26 °С. Ячмінь, озимі жито та пшениця почали

в’янути [4].

Про погодні умови, що склалися по всій Кіровоградській області, Москва знала, оскільки ще 27 квітня 1946 року листом за № 542 про це

доповів керівнику Держплану СРСР уповноважений Держплану по Кі-

ровоградській області Пархоменко [5]. Він також повідомив про стан

озимих культур після їх перезимування. З цією метою в період з 8 по 18

квітня 1946 року районні інспектори ЦСУ та інспектори апарату упов-

новаженого Держплану СРСР по Кіровоградській області здійснили

перевірку посівів у 22 районах області з охопленням посівів на площі

68

41141 га жита, 15975 га озимої пшениці, 389 га ріпаку, що становило

12,5 % від всієї площі посівів.

На фото: пробний виїзд в колгоспі ім. Ворошилова Кам’янського району.

Весна 1946 р. Основна тяглова сила — корови. З фондів КІМу — Ф.№ 2448.

Перевірка показала, що 4,5 % посівів озимого жита загинули по-

вністю, не зійшло 0,7 % площ, перезимували задовільно 53,3 %, добре

— 20 %. Озимої пшениці загинули повністю 1,3 % площ, не зійшла пше-

ниця на 0,9 %; задовільно перезимували 44,2 %, добре — 30 %, відмінно

— 11,2 % площ. В 22 районах, де здійснені перевірки, пересіву підляга-

ли 2490 га озимого жита та пшениці. Найбільше загинуло пшениці в Но-

воукраїнському, Новопразькому, Златопільському районах. Зокрема, в колгоспі «Більшовик» Новоукраїнського району загинули 31 % посівів

жита, в колгоспі «Комуніст» Златопільського району жита загинули 73 %

площ. В колгоспі ім. Фрунзе Новоукраїнського району пропали 82 %

озимої пшениці, в колгоспі ім. Ілліча Новопразького району — 22 % по-

сівів пшениці [6].

19.07.1946 року до Держплану СРСР надійшов ще один лист з хара-

ктеристикою погодних умов літа 1946 року та з висновками про очікува-

ний врожай основних зернових культур по Кіровоградської області [7]: Очікуваний урожай

Озиме

Озима

Яра

в 1946 році порівняно

Ячмінь Овес

жито

пшениця пшениця

з 1945 роком

1946

6,6

7,6

6,7

7,8 8,3

1945

8,7

8,6

9,2

11,0

11,0

69

Висновок уповноваженого Держплану СРСР по Кіровоградській об-

ласті Пархоменка однозначний: урожай зернових в 1946 році очікується

нижчим від врожаю 1945 року. Зменшення врожаю очікувалося в Під-

висоцькому, Новархангельському, Тишківському, Добровеличківсько-

му, Піщанобрідському, Устинівському, Витязівському, Златопільському

районах.

На фото: сільські механізатори за обробітком молодого колгоспного саду.

Кіровоградщина. 40-і роки ХХ ст. З архіву Ю. В. Тютюшкіна.

В той же час в таких районах області, як Кіровоградський, Рівнянсь-

кий, Аджамський, Новгородківський, Компаніївський, Великовисківсь-

кий, врожай зернових в 1946 році очікувався вищим за попередній рік.

Незаперечно, природа принесла чимало погодних несподіванок

для сільського господарства області, однак ще більші сюрпризи для

Кіровоградщини очікувалися від центральної влади.

70

13. З ВІРОЮ В НОВИЙ ВРОЖАЙ ТА РОЗЧАРУВАННЯ.

1946 рік

На весну 1946 року в Кіровоградській області засіяли та засадили

зерновими, технічними, баштанними, кормовими культурами та овоча-

ми 1 млн. 79 тис. 90 га земель. Обробили і засіяли площ в цьому році

більше, ніж у 1945 році, — тоді спромоглися на 887741 га [1].

На фото: наряд перед

виходом в поле в колгоспі

ім. Ворошилова Кам’янсь-

кого району. Весна 1946 р.

З фондів КІМу — Ф.№ 540.

Для успішної та своєча-

сної весняної сівби колгос-

пи і МТС на 1 лютого 1946

року засипали 359845 цнт

насіннєвого зерна, що ста-

новило 95

% від потреби

[2]. Виконали і перевико-

нали засипку насіння Добровеличківський район — на 106 %, Злато-

пільський — на 128 %, Новоукраїнський — на 102 %, Новоархангельсь-

кий — на 104 %, Хмелівський — на 114 %. Картоплі заклали 219519 цнт, або 55 % від потреби. На поля впродовж зими господарства вивезли

89336 возів органічних добрив. З 3288 тракторів готовими до весняних

польових робіт виявилося 1857 шт. Тривало завезення до МТС пального.

На 1.02.1946 року в сховищах машинно-тракторних станцій знаходило-

ся 31,4 % гасу, 32,8 % бензину від потреби [3].

Масовий сів ранніх зернових в області розпочався 5 квітня. Станом

на 20 квітня 1946 року ярі зернові посіяли на 101,6 % площ. Перевикона-

ли плани посіву ранніх зернових в Кіровоградському районі на 115 % від

плану, Онуфріївському — 106 %, Устинівському — 103 %, Олександрів-

ському — 103,8 %. Дещо відставали з посівами в Долинському районі —

71

засіяли впродовж 15 днів 97 % площ, Аджамському — 88,8 %. Незна-

чне відставання у весняній сівбі спостерігалося і в Новоархангель-

ському та Новомиргородському районах. Якість польових робіт була

задовільною [4].

На фото: відпра-

вка комбайнів з

Кам’янської МТС

в колгоспи на зби-

рання хліба.1948 р.

З фондів КІМу,

— Ф.№ 2836.

До збору уро-

жаю 1946 року

господарства під-

готувалися добре.

На 11 червня від-

ремонтували 58 %

комбайнів. Перевірку якості їх ремонту здійснювали державні комісії.

В Новоукраїнському районі, передовому по підготовці до жнив, з 196

самоскидок відремонтували 148, з 118 лобогрійок підготували до збору

врожаю 86, також відремонтували 9 сінокосилок (з 18), 110 кінних гра-

бель (з 141), 467 безтарок (з 700), 45 віялок (з 75). По Новоукраїнській

МТС підготували до збору врожаю 2 комбайни, а 5 ще потребували не-

значного ремонту. Робота по ремонту техніки в МТС кипіла цілодобово.

Комбайни та трактори мали укомплектовані екіпажі. Всі зерносховища

ще з весни відремонтували та продезінфікували [5].

Щодо визначеності різними організаціями врожайності зернових з

1 га в 1946 році по колгоспах Кіровоградщини в оцінках спостерігалися

великі розбіжності — що далі від землі знаходилися кабінети перевіря-

ючих, то врожаї в них очікувалися вищими [6]:

Очікувана врожайність в 1946 році

Культура

За оцінкою

За оцінкою

За оцінкою

За оцінкою

колгоспів

райземвід-

райінспек-

уповноваж.

(цнт / га)

ділів

торів

Держплану

Оз. жито

4,9

5,7

6,0

6,6

оз. пшениця

4,9

5,7

6,0

7,6

яра пшениця

4,2

4,9

5,1

6,7

ярий ячмінь

5,8

6,4

7,0

7,8

просо

6,5

7,4

7,8

8,8

гречка

3,6

4,1

4,7

4,1

кукурудза

5,5

6,6

7,0

9,8

картопля

32,7

38,5

39,8

40,0

72

Незважаючи на всі труднощі, перш за все погодного характеру, в 1946

році зерна і зернобобових зібрали 3537791 цнт (проти 4873121 цнт в 1945

році), що становило 72,6 % від урожаю попереднього року [7].

Всупереч складним погодним умовам в області працювали госпо-

дарства, які досягли дійсно високих врожаїв зернових та технічних куль-

тур. Зокрема, в Олександрійському районі в колгоспах: ім. Куйбишева, ім. В. Ульянова, ім. Енгельса, ім. К. Маркса — отримали рекордні як

на той час врожаї соняшнику, зібравши його по 7-8,54 цнт / га. В колгос-

пі «15-річчя ВЛКСМ» зібрали по 10 цнт / га проса. В колгоспі ім. Фрунзе

Новопразького району ланкова Овац Феодосія Семенівна виростила

цукрових буряків по 350 ц / га на площі 4,5 га [8]. В той же час в колго-

спах: ім. Сталіна, «ІІІ-й вирішальний», «Оборона країни» Бандурівської

сільської ради Олександрійського району проса і кукурудзи зібрали від

0,40 цнт / га до 1,5 цнт / га.

Розподіл культур за валовим збором в 1946 році по області виявив-

ся таким [9]:

Назва культури

Зібрано (в цнт)

Пшениця озима

1136253

пшениця яра

92806

ячмінь

965072

овес

173288

просо

292501

гречка

35425

кукурудза

272628

Зібраний урожай зернових колгоспи розподілили так: 1. По обов’язкових поставках державі здали — 1114584 цнт, або

31 % від всього врожаю.

2. Заплатили МТС (натуроплата) — 897841 цнт, або 25 %.

3. Повернули насіннєвих позик — 165240 цнт, або 4,6 %.

4. Виділили по контрактації — 16120 цнт, або 0,45 %.

5. Виділили для продажу на колгоспних ринках — 6225 цнт, або

0,2 %.

6. Засипали як насіннєві і фуражні фонди — 839669 цнт, або

23,3 %.

7. Виділили для продовольчого страхового фонду — 1059 цнт, або

0,03 %.

8. Для допомоги інвалідам війни заклали — 9157 цнт, або 0,3 %.

9. Списали на усушку і мертві відходи — 211262 цнт, або 5,9 %.

10. Визначили до видачі мобілізованим воїнам — 796 цнт, або

0,02 %.

11. Виділили колгоспникам на трудодні і на зарплату трактористам

— 310771 цнт, або 8,6 %.

12. Інші витрати — 22701 цнт, або 0,6 %.

73

Урожай технічних, кормових культур та овочів в 1946 році виявився

теж досить значним [10]:

Культура

Зібрано (в цнт)

Картопля

344573

цукровий буряк

1799902

соняшник

254638

овочеві

277642

баштанні

54346

Ці дані беззастережно засвідчують, що вирощеного колгоспами ці-

лком вистачило б не тільки для прогодування всіх жителів області та

для потреб урожаю 1947 року, а й для помірних розрахунків з державою.

20 жовтня 1946 року остаточно підрахували кількість посівів, що за-

гинули на Кіровоградщині впродовж весни-літа 1946 року від неспри-

ятливих погодних умов: озимих культур загинуло 37751 га, ярових —

5981 га. По районах картина загибелі ярих культур вималювалася

не надто драматичною [11]:

Район

Загинуло посівів / га

Витязівський

105,9

Піщанобрідський

480

Маловисківський

268

Долинський

336

Новоархангельський

810

Червонокам’янський

728

Петрівський

847

Олександрівський

700

та ін.

На фото: збирання

врожаю в колгоспі

ім. 40-річчя Жовтня

Вільшанського району.

1946 р. З фондів ДАКО

— № 579, оп.1.

Проте в перед-

день посівів озимих

культур, на вересень

1946 року, в багатьох

колгоспах якісного

зерна, щоб сіяти, вже

не було — його вивезли в план здачі хліба державі, тож виконком Кі-

ровоградської обласної ради та бюро обкому КП(б)У спільною поста-

новою № 216 від 19.08.1946 року дозволили відпустити колгоспам об-

ласті з державних ресурсів в позику насіння озимих культур в кількості

74

5000 цнт. [12]. Через місяць, 18 вересня, колгоспи області, відповід-

но до нової постанови облвиконкому та бюро обкому партії, отримали

в позику ще 32 500 цнт посівного зерна [13]. Потім колгоспи отримають

ще одну позику в 20 тис. цнт озимої пшениці. Забравши майже все зер-

но з колгоспів відразу після жнив за безцінь, держава вимагатиме за ці

позики повернення боргу з нарахуванням 10 % до позиченого.

Восени 1946 року в колгоспах області, згідно зі звітами колгосп-

них ревізійних комісій, все ще залишалося насіння пшениці озимої та

ярої — 20 329 цнт, жита — 2374 цнт, ячменю — 113993 цнт, вівса 28979

цнт, разом зернових — 230175 цнт, або майже по 130 цнт в середньо-

му на колгосп. Картоплі колгоспи зберігали 139 754 цнт, або в серед-

ньому кожен колгосп області мав її майже по 80 цнт. Зрозуміло, що це

були насіннєві та інші недоторкані фонди. В колгоспних коморах станом

на 1.01. 1947 року висівок і борошна зберігалося 1823 цнт, або в се-

редньому майже по центнеру в кожному господарстві [14]. Більше бо-

рошна й висівок отримати колгоспам було нізвідки. До нового урожаю

залишалося більш як півроку.

75

14. ХЛІБОЗАГОТІВЕЛЬНА КАМПАНІЯ 1946 року

За планом хлібозаготівель, встановленим Кіровоградській області

постановою Ради міністрів СРСР і ЦК ВКП(б) від 26 червня 1946 р. та

постановою Ради міністрів УРСР і ЦК КП(б)У «Про план хлібозаготівель

з урожаю 1946 р. по областях», затвердженою 4 липня 1946 р., Кіро-

воградщину спочатку зобов’язали здати державі 26 млн. 748 тис. пу-

дів зерна. Проте в липні та серпні 1946 р. план для області підвищили

на 1 млн. 300 тис., потім ще на 1 млн. 500 тис. пудів. Це були одні з най-

більших підвищень завдань для областей України. Тож область повинна

здати з урожаю 1946 року 29 млн. 548 тис. пудів хліба (або 4 млн. 727

тис. 680 цнт). [1].

На фото: заклики по ліквідації

відставання хлібоздачі та підбірка

статей щодо темпів хлібозаго-

тівлі в області. З фондів ДАКО

— газ. «Кіровоградська правда»,

1.10.1946 р.

Колгоспи, під шаленим ти-

ском влади, змушені здійснити

перепланування розподілу зібра-

ного зерна шляхом збільшення

поставок державі та зменшення

видатків на власні потреби. Ста-

ном на 1.01.1947 року колгоспи

області план здачі зерна держа-

ві виконали тільки на 34,9 % [2].

Оскільки вже здані майже 1 млн. 115 тис. цнт зерна влада вважала тільки

за третю частину виконання плану, то колгоспи області зобов’язувалися

ще здати його понад 3 млн. цнт, тоді як валовий збір зерна та зернобо-

бових в області становив трохи більше 3,5 млн цнт. [3]. Тобто план здачі

державі зерна виявився більшим на понад 1 млн. цнт від валового його

збору. Тому різкого зменшення зазнали фонди, визначені для розрахун-

76

ку з колгоспниками за трудодні, фонди фуражні, посівні та продовольчі

страхові. В зиму 1947 року деякі колгоспи області, через надзвичайно

великі зобов’язання по поставках зерна державі, що не враховували

дійсний стан у рільництві впродовж року, викликаний засухою, залиши-

лися фактично без хліба. Зокрема, колгоспи ім. Фрунзе і ХVІ партз’їзду

Знам’янського району, за вказівкою уповноваженого ЦК КП(б)У Сотер, здали в рахунок хлібопоставок весь насіннєвий фонд [4].

На фото: передовиця в обласній

газеті «Боротьба за хліб —

бойове завдання партійних

організацій». З фондів ДАКО —

газ. «Кіровоградська правда»,

2.10.1946 р.

Виконати річний, тобто

надзвичайно завищений, план

здачі хліба державі радянсь-

кі та партійні органи облас-

ті вимагали від господарств

до 30.10.1946 року.

Майже всі жителі Кірово-

градщини, а особливо колгос-

пники, вже зазнали хронічного

недоїдання впродовж зими,

весни та літа 1946 року. На-

дії на покращення рівня їхнього життя, принаймні щодо забезпечення

продуктами харчування з нового врожаю, розвіялися, адже держава

примусила здавати майже все вирощене зерно, навіть те, яке колгоспи

залишали на насіння. Плани хлібозаготівлі для області та, відповідно, для районів кілька разів переглядалися, і увесь час в бік збільшення.

30.07.1946 року спільною постановою облвиконкому та обко-

му КП(б)У районам області довели новий план хлібозаготівлі. Якщо

до 30 липня 1946 року Кіровоградський район зобов’язувався здати

майже 77 тис. цнт зерна, то віднині — вже 108 тис. 300 цнт. Щоб вико-

нати цей новий план, на засіданні виконкому Кіровоградської районної

ради, що відбулося 10.08.1946 року, встановили нові норми здачі хліба

з 1 га, а саме — 2 цнт 32 кг, або на 67 кг більше від попереднього плану.

План хлібопоставки від району в такому разі становив 108 тис. 300 цнт.

Для деяких колгоспів району норми здачі хліба з 1 га встановили в 4 цнт

64 кг, зокрема для колгоспу ім. Петровського Черняхівської сільської

ради, а для колгоспу ім. Димитрова цієї ж сільської ради план умотиву-

вали в 3 цнт 48 кг з 1 га [5].

17.08.1946 року Рада Міністрів УРСР затвердила постанову № 1456

«Про хлібозаготівлю по Українській РСР», в якій дозволила виконавчим

77

комітетам обласних рад і обкомам КП(б)У збільшувати, як виняток, для тих колгоспів, що мали високий врожай, обов’язкові поставки зерна

до 100 % від попереднього розміру зернопоставок [6]. Від Кіровоград-

ської області «з колгоспів з високим урожаєм» очікувалося додаткових

надходжень в 1 млн. 500 тис. пудів хліба — ці дані містилися у випис-

ці з додатку до постанови РМ УРСР і ЦК КП(б)У № 1456 від 17.08.1946

року [7]. Бажаних наслідків ця постанова не дала — Кіровоградщина

не справлялася з поставками хліба державі в тих об’ємах, що їй вказали

з Києва. Крім того, 22 серпня 1946 року Рада Міністрів СРСР затверди-

ла розпорядження № 10202-р та направила його до Кіровоградського

облвиконкому. В ньому заступник голови РМ СРСР А. Мікоян зобов’язу-

вав голову облвиконкому Іщенка відправити 1000 тонн жита в Москву і

Московську область впродовж вересня місяця [8].

На фото: критична стаття

на адресу керівництва

Кіровоградського (сільсь-

кого) району, уповмінзагу

та деяких голів колгоспів

за «нестерпне зволікання

хлібоздачі». З фондів

ДАКО — газ. «Кіровоградсь-

ка правда», 2.10.1946 р.

24 серпня 1946 року

Рада міністрів УРСР затве-

рдила чергову постанову

№ 1514 «Про хлібозаготі-

влю станом на 20 серпня

1946 року». В ній жорсткій критиці піддано, зокрема, керівництво Кіро-

воградської області, за зволікання у виконанні планів хлібозаготівлі та

незадовільну організацію цієї роботи, оскільки «увесь план хлібозаготівлі

по Кіровоградській області виконано тільки на 28,6 %, тоді як область …

повинна була здати не менше 40 %». Тож, наказував уряд, впродовж 3-х

днів розглянути стан хлібозаготівлі в кожному районі, а в районі — в кож-

ному колгоспі та «вжити найрішучіших заходів для того, щоб якнайшвид-

ше виправити ситуацію з хлібоздачами» [9].

Не дивно, що 2 вересня 1946 року виконком Кіровоградської ра-

йонної ради зібрався знову і затвердив нову норму здачі зерна державі

в середньому по району в 2 цнт 65 кг з 1 га, зростання плану при цьому

становило 23 кг з 1 га, а по району загальний об’єм хліба, що підлягав

здачі державі, затверджувався в 123 тис. 635 цнт. [10]. Цього дня також

відбулося засідання виконкому Хмелівської районної ради і РК КП(б)У, де затвердили спільну постанову № 10, відповідно до якої колгоспам до-

вели «додаткові плани здачі хліба державі по обов’язкових поставках».

78

26 колгоспів району зобов’язувалися додатково здати 4500 цнт хліба.

Зокрема, колгоспу «Правда» Глодоської сільської ради план збільшили

на 200 цнт, колгоспу ім. Кірова цієї ж сільради — на 100 цнт, колгоспу

«18-й партз’їзд» Хмелівської с / р — на 50 цнт тощо [11].

На фото: довідка

про виконання

п’ятиденного

завдання

з поставок хліба

в окремих районах

області. Вересень

1946 р. З фондів

ДАКО. — Ф. 2860.

— Оп.1. — Спр.589.

— Арк.125.

Та й цей план

виявився не оста-

точним — плани

для районів зокре-

ма та області взагалі зростали й надалі. 31 грудня 1946 року виконком

Кам’янської районної ради та райком КП(б)У збільшили на 30 % норми

обов’язкових поставок зернових на 1946 рік таким господарствам: «Жо-

втень» Кам’янської 1 ч. сільської ради, «Серп і молот» Телепинської, ім.

Леніна Флярківської сільських рад тощо [12].

Відповідно до практики, що встановилася в тогочасній державі, хліб

вилучався не тільки з колгоспів, а й з особистих господарств селян, ро-

бітників та службовців шляхом т. зв. «зобов’язань на поставку державі

зерна». Ця робота покладалася на уповноважених наркомату (міністер-

ства) заготівлі СРСР, які діяли в кожній області та кожному районі.

Уповмінзаг СРСР по Кіровоградській області Гвоздецький затвер-

див та направив у райони плани обов’язкових поставок зерна в 1946

році з особистих (підсобних, індивідуальних) господарств колгоспників, робітників та службовців. Для кожного району цих планів впродовж року

надійшло не менше трьох. Вони так і називалися: «Перший план», «Дру-

гий план», «Третій план». Кожен наступний план для більшості районів

області, як правило, встановлювався більшим за попередній [13].

Район

І план / пуд

ІІ план / пуд

ІІІ план / пуд

Аджамський

9783

10005

10265

Олександрівський

9006

13048

14203

Великовисківський

10282

11148

11723

Бобринецький

16413

16613

17073

та ін.

Всього

386568

420215

434450

79

Ріст планів хлібозаготівлі з індивідуальних господарств в 1946 році

добре ілюструє діаграма:

Діаграма № 1:

зростання планів

хлібозаготівлі з під-

собних господарств

колгоспників, робіт-

ників, службовців

у 1946 році.

Реальне вико-

нання цих планів

для уповмінзагів

виявилося невтіш-

ним, оскільки станом на 20.10.1946 року колгоспники, робітники і служ-

бовці області, замість понад 300 тис. пудів хліба, фактично здали держа-

ві тільки 81 тис. пудів, за що уповноважений міністерства заготівлі СРСР

по УРСР Калашников направив уповмінзагу СРСР по Кіровоградській

області гнівного листа за № 30410 з вимогою «встановити суворий конт-

роль за поставками хліба з цих господарств в кожному районі, а в районі

— в кожній сільській раді» та вкотре вказав на вжиття суворих заходів

до нездавачів хліба [20].

На фото: передовиця

«Будь-що виконати

державний план хлібо-

заготівель» в обласній

газеті «Кіровоградська

правда». З фондів

ДАКО — газ. «Кіро-

воградська правда»,

4.10.1946 р.

7 жовтня 1946

року Рада Міністрів

УРСР затвердила

постанову №

1736

«Про хлібозаготів-

лю на 5 жовтня 1946

року», в якій знову

вказала на вкрай не-

задовільні темпи хлі-

бозаготівлі та наказа-

ла «винних притягувати до суворої державної відповідальності» [21].

12 листопада 1946 року область отримала від уповмінзагу СРСР

по УРСР вимогу жорстко вимагати здачі хліба в найкоротші стро-

80

ки, вручивши «неакуратним» хлібоздатникам попередження та після

10-денного терміну притягувати їх до судової відповідальності [22]. Ця

засторога стосувалася як голів колгоспів, так і колгоспників, робітників

та службовців.

На фото: тік колгоспу

«Росія» Олександрій-

ського району.

50-60-і роки ХХ ст.

З архіву

Ю. В. Тютюшкіна.

Заходи дійсно

вживалися, бо 20

листопада заступник

уповмінзагу СРСР

по Кіровоградській

області Косенков

направив до Києва «Звіт по провірці виконання обов’язкових поставок

і заходах впливу, вжитих до боржників по зерну станом на 20.11.1946

року». Він зроблений таблицею [23]:

Район

вилучено

Засуджено

сподарства, які не

Передано до суду

Вручено зобов’язань

Го

приступили до здачі

Колгоспні господарст-

ва, яким вручено при-

писи і описано майно

Скільки беззастережно

Аджамський

2282

1455

6

—

—

—

Олександрійський

4570

1346

92

—

29

26

Олександрівський

5554

389

156

28

3

3

Великовисківський

2415

821

50

29

7

2

Бобринецький

1906

164

96

27

27

7

Витязівський

1369

87

62

23

11

4

Долинський

4164

586

245

116

59

59

Добровеличківський

2598

75

88

18

49

46

Єлизаветградківський

5839

1005

388

89

19

3

та ін.

Всього:

131514

31801

5185

2034

397

213

30 листопада 1946 року до Кіровоградського облвиконкому надій-

шла чергова постанова РМ СРСР № 52546, в якій наказувалося «зда-

вати продовольче та фуражне зерно всім підсобним господарствам», 81

що діяли в області [24]. На той час підсобні господарства мали лікарні, школи, заводи, фабрики, шахти тощо. Цією постановою хліб відбирався

і в них. Його повинен був здати і єдиний в області жіночий монастир

в м. Чигирині.

З 30.11.1946 року, згідно з розпорядженням, отриманим з Києва від

уповмінзагу СРСР по УРСР Калашникова, до всіх інспекторів «Заготзе-

рна», дозволялося приймати від господарств «як виняток» продовольче

зерно з домішком битого зерна до 30 % від загальної ваги [25]. Через кі-

лька днів кількість домішків «битого і щуплого» зерна, яке можна здава-

ти на пункти «Заготзерна», зросла до 50 % [26]. Все це свідчило про те, що все зерно, навіть послід, відбиралося державою.

Всі способи вилучення зерна в колгоспах, колгоспників, робітників

та службовців, до яких влада вдалася в 1946 році, мали переважно на-

сильницький характер.

З 20 листопада 1946 року держава вирішила закупляти лишки зе-

рна в населення та господарств області, як, проте, і всієї республіки, пропонуючи за зерно різні, як правило, дефіцитні товари. Зокрема, за 1

карбованець вартості купленого державою хліба дозволялося продава-

ти швейних товарів на 15 крб., посуду, бавовняних тканин, панчіх — на 8

крб., ниток, гумового взуття — на 5 крб. тощо [27].

На фото: рідкісна за змістом стаття

в обласній газеті — про перевиконання

колгоспом «Червона зірка» Новогеоргі-

ївського району річного плану хлібоза-

готівлі. З фондів ДАКО — газ. «Кірово-

градська правда», 11.10. 1946 р.

31.12.1946 року обласна влада

розпорядилася передати кондиційне

зерно з спиртзаводів до «Заготзерна»

[28].

Схоже, що це був останній ре-

зерв зерна в області, який теж пішов

на виконання нею планів хлібозаготів-

лі в 1946 році. Незаперечно, що саме

нещадні методи хлібозаготівельної

кампанії 1946 року, а не погодні умо-

ви, призвели до голоду в зиму-весну

1946-1947 років на Кіровоградщині.

А планів поставок зерна державі об-

ласть так і не виконала. Вони вияви-

лися нереальними.

82

15. «САБОТАЖНИКИ». 1946 рік

За умов насильницького відбирання в колгоспах зерна врожаю 1946

року розпочався спротив цій несправедливій та грабіжницькій хлібоза-

готівельній кампанії. Він набрав досить-таки пасивних форм, але поши-

рився по всіх районах Кіровоградщини. Цей опір органи влади назвали

своїм улюбленим, але досить зловісним терміном — «саботаж» хлібо-

заготівлі.

На фото: кореспонденції

про темпи виконання планів

хлібоздачі в колгоспах

Витязівського та Новомирго-

родського районів. З фондів

ДАКО — газ. «Кіровоградська

правда», 13.08.1946 р.

У «саботажі» хлібозаготі-

вельної кампанії 1946 року,

а отже, і в злочині, тепер

звинувачувалися, в першу чергу, голови колгоспів, на відміну від «сабо-

тажників» 1944 року, якими проголошували виключно селян — рядових

колгоспників. «Саботаж» хлібозаготівлі головами колгоспів проявився

в тому, що зібране зерно довго не вивозилося на склади «Заготзерна», а зберігалося на колгоспних токах впродовж тривалого часу, або відвер-

то переховувалося, або, всупереч забороні влади, роздавалося як аванс

на трудодні колгоспникам відразу в жнива, задовго до підбиття остаточ-

них результатів господарювання (це явище влада називала «розбазарю-

ванням» зерна).

Факти «саботажу» органами влади викривалися. «Доручити проку-

рору негайно провести слідство і притягти до кримінальної відповіда-

льності голову колгоспу «Шлях колективіста» с. Розумівка Олександрів-

ського району Кривенка за приховування ним на стелі воловні 90 цнт

хліба» — таку грізну постанову затвердив 10 липня 1946 року виконком

Олександрівської районної ради [1].

83

На фото: критична стат-

тя з приводу зниження

темпів хлібозаготівлі

в колгоспах Олександ-

рівського району.

З фондів ДАКО — газ.

«Кіровоградська

правда», 17.08.1946 р.

«За саботаж в спра-

ві здачі хліба державі

колгоспом ім. Молото-

ва, де при плані 2578

цнт здали державі 242 цнт, справу на голову колгоспу Воробйова пере-

дати в прокуратуру» — таку постанову затвердив 5.10.1946 року викон-

ком Кіровоградської районної ради [2].

Наприкінці жовтня 1946 року на бюро Кіровоградського обкому

КП(б)У розглянули питання про виконання плану хлібоздачі колгоспа-

ми Онуфріївського району. Ситуацію з виконанням плану бюро визнало

загрозливою, мотивуючи тим, що станом на 25 жовтня 1946 року район

вивіз тільки 42,5 % хліба від запланованого. В безвідповідальності щодо

невиконання державного завдання отримали звинувачення секретар

Онуфріївського райкому партії Резнік, голова райвиконкому Левадченко

та уповмінзаг по Онуфріївському району Тимошевський. «Замість вжит-

тя рішучих заходів по ліквідації відставання району, вони самоусунулися

від керівництва цією найважливішою справою» — зазначалося на бюро.

За те, що в колгоспній коморі зберігалися і не вивозилися 261 цнт хліба, голову колгоспу ім. 17-го партз’їзду Ліхачова бюро обкому партії звину-

ватило «в антирадянській практиці». 100 цнт зерна, що цей колгосп заси-

пав у себе на насіння, визнали товарним та таким, що його «приховали».

В колгоспі «Комунар» «прихованим» знайшли 274,5 цнт зерна, в колгоспі

ім. 16-річчя Жовтня голова колгоспу Польовий звинувачувався в «прихо-

вуванні» 75,5 цнт хліба. В колгоспі «Комсомолець» комісія обкому партії

«знайшла» 100,5 цнт хліба та наказала голові колгоспу Тахоновському

вивезти його на склади «Заготзерна», обґрунтовуючи тим, що колгосп

виконав план по хлібові тільки на 60 %. Рішення обкому партії щодо керів-

ників району виявилося суворим: з роботи зняли секретаря райкому пар-

тії, у нього ще й відібрали партійний квиток. Набагато суворіші покарання

чекали на деяких голів колгоспів: вони звинувачувалися «в антидержав-

ній практиці в хлібозаготівлі, що виявилося в приховуванні від держави

хліба», тож їх теж зняли з роботи та віддали до суду. Бюро обкому партії

запропонувало обласному прокурору виїхати до Онуфріївського району

«для проведення слідства з метою притягнення до відповідальності зліс-

них нездатчиків хліба» [3].

84

На фото: фрагмент передовиці

«Повністю і в строк здати хліб

державі!». З фондів ДАКО —

газ. «Кіровоградська правда»,

7.08.1946 р.

«Неприпустимо зволікали з

виконанням першої заповіді пе-

ред державою» колгоспи Добро-

величківського району — станом

на 25.10.1946 року господарства

району здали зерна державі тіль-

ки 47,3 % від плану. Масові пере-

вірки колгоспних комор уповно-

важеними виявили «приховане»

зерно: в колгоспі «Червоний схід» 75 пудів зерна знайшли у відходах; 102 пуди хліба «приховали» в колгоспі «13-річчя Жовтня»; у Марківській

сільгоспартілі ім. Хрущова під виглядом «відходів» комісія знайшла 150

цнт хліба. На «чисту воду» керівників цих господарств, за «примиренство

і благодушність» під час виконання планів хлібозаготівель, вивела обла-

сна газета «Кіровоградська правда» в номері за 2 листопада 1946 р.

У листопаді 1946 року план вивозу хліба державі Хмелівський район

виконав тільки на 44,2 %. Численні перевіряючі, направлені в колгоспи

району, досліджували там комори та токовища, лазили на піддашшя

колгоспних будівель та порпалися в зерновідходах. Березівський кол-

госп ім. Щорса, куди прибули перевіряючі в пошуках хліба, план по зда-

чі зерна державі виконав тільки на 52 %. Голова колгоспу Чумак запе-

внив уповноважених, що комори порожні, й показав їх представникам

району — склади дійсно виявилися порожніми. Проте ретельна й при-

скіплива перевірка всього господарства дозволила представникам РК

КП(б)У виявити на горищах тваринницьких ферм необмолочене зерно.

У жовтні 1946 року 106 цнт «прихованого» хліба знайшли в Компа-

ніївській сільськогосподарській артілі ім. Петровського, за що голову

правління Деркача райком партії звільнив з роботи та віддав до суду.

До суду віддали і голову колгоспу ім. Куйбишева Кожухаря — мотивація

та сама: «за приховування хліба». До колгоспу ім. Орджонікідзе Компа-

ніївського району уповноваженим райкому партії направили редактора

районної газети «По шляху Леніна» Цибульського. Напевне, людиною

він вродився совісною, адже в донесеннях райкому партії твердив, що

хліба в колгоспі немає. Райком партії вирішив перевірити роботу са-

мого уповноваженого — вже нові ревізори виявили в колгоспі ім. Ор-

джонікідзе «прихований хліб» (напевне, що це були насіннєві фонди).

За «обдурювання» райкому партії Цибульського виключили з партії та

зняли з роботи [4].

85

На фото: тематич-

на підбірка статей

«Виконання планів

хлібозаготівель

— непорушний

закон». З фондів

ДАКО — газ. «Кіро-

воградська правда»,

16.10.1946 р.

100 пудів хліба

«заховали» в артілі

ім. Леніна с. Крас-

носілля Олександ-

рівського району.

А голова колгоспу

ім. Петровського

с. Нова Осота Олександрівського району «розбазарив» зерно в такий

спосіб: змолов у млині 20 пудів пшениці, звісно, що без дозволу влади, та роздав борошно колгоспникам. В колгоспі «Червона зірка» с. Родни-

ківка цього ж району з відома голови правління Василеги колгоспникам

роздали 186 пудів хліба — це партійні органи трактували як «злочин».

За «зрив хлібоздачі» до судової відповідальності, як це вирішив вико-

нком Олександрівської райради, притягалися також голови правлінь

колгоспів «Червоний жовтень», «Червоний селянин», «Перемога» [5].

Голова правління колгоспу «Іскра» Олександрівського району І. Трегуб

уповноважених до колгоспу з перевіркою взагалі не допустив, вигнавши

їх з території господарства [6]. За «приховування» зерна, якого пізніше

виявили в колгоспі 205 цнт., 32-річного голову колгоспу, який нещодавно

прийшов з армії, намагалися віддати до суду, але Трегуб арешту уникнув, пересидівши кілька днів в очеретах річки Тясмин, що протікала неподалік

батьківської оселі, навіки застудивши при цьому ноги, адже був вже лис-

топад. Дружина голови, 28-річна Феодосія Степанівна, носила чоловікові

в плавні їжу, що її збирали для свого молодого голови сусіди — колгосп-

ники артілі «Іскра».

А керуватиме цим господарством І.І. Трегуб ще 30 років — до 1976

року, та отримає від держави за високі показники господарювання ор-

дени «Леніна» та «Трудового Червоного Прапора» [7].

«Будь-що виконати державний план хлібозаготівель!», «Боротьба

за хліб — бойове завдання партійних організацій!», «Більше хліба, ово-

чів, м’яса державі!», «Хліб — сила країни!», «Всі сили на дострокове

виконання планів хлібоздачі!» — такими передовицями зарясніла того-

часна обласна газета «Кіровоградська правда». «До суду саботажників

хлібозаготівлі!» — не вгавала ця ж газета.

86

На фото: Трегуб І.І.

— незмінний впро-

довж 30 років голова

колгоспу «Іскра» Олек-

сандрівського району

серед рідні (сидить

в другому ряду з дити-

ною на руках).

Поч. 50-х років ХХ ст.

З архіву С. Г. Рули.

6 жовтня 1946 року

на засіданні Долин-

ського РК КП(б)У роз-

глянули питання «Про

антидержавне став-

лення голови к-пу ім. Леніна Кіровської сільської ради т. Барабухи до ви-

конання плану хлібозаготівлі». Голову колгоспу звинуватили в «прихову-

ванні» 127 цнт пшениці, 35 цнт соняшника. У вину Барабусі зарахували й

те, що з проса переробив на пшоно 7 цнт і витратив на колгоспні потреби

та, крім того, роздав колгоспникам 47 цнт зерна «понад план». Тож Долин-

ський РК КП(б)У ухвалив: члена ВКП(б) з 1943 року Барабуху виключити з

роботи і партії та притягти до судової відповідальності [8].

Про них, колгоспних повоєнних керівників — «саботажників», нині

варто сказати добре слово: вони, без сумніву, добре знали, що то є го-

лод, багато з них пережили окупацію, значна частина з них зі зброєю

в руках боролися проти гітлерівців у лавах Радянської армії чи парти-

занських загонах, тож намагалися рятувати в післявоєнний час своїх

колгоспників включно з їхніми сім’ями вже від нового голоду. Їхні вчи-

нки були при цьому гуманними, але вкрай небезпечними для них са-

мих — голови колгоспів всіляко каралися владою: їх виключали з партії, виганяли з роботи та, що найгірше, позбавляли волі, запроторюючи в

тюрми та концтабори.

87

16. «ХЛІБ В СОЛОМІ ТА ПОЛОВІ!». 1946 рік

Для прискорення виконання хлібозаготівельного плану, шляхом

вчинення тиску на керівництво районів, голів колгоспів та колгоспників, до області направлялися вищі функціонери ЦК КП(б)У і Ради Міністрів

УРСР. Так, 22 липня за завданням керівництва України до Кіровоградщи-

ни особисто виїхав уповноважений міністерства заготівель СРСР по УРСР

В. Д. Калашников. 21 серпня ЦК КП(б)У відрядив до області заступника

голови Ради Міністрів УРСР В. Ф. Старченка. Для якнайшвидшого вико-

нання планів хлібоздачі колгоспами Кіровоградської області з Києва при-

був уповноважений найвищого рівня — голова Президії Верховної Ради

УРСР М. Гречуха, який 7 жовтня 1946 року провів обласну нараду.

На фото: інформаційне повідомлення з приводу обласної наради за участі

голови президії Верховної Ради УРСР М. С. Гречухи — найтитулованішого

уповноваженого по хлібозаготівлі на Кіровоградщині. З фондів ДАКО —

газ. «Кіровоградська правда», 8.10.1946 р.

Після його приїзду в колгоспах області, згадавши 1932 рік, розпоча-

ли перевіювати солому та полову, шукаючи в них зерно. «Хліб в соломі

та полові!» — кинула гасло колгоспним масам обласна газета. Перши-

ми до перевіювання вдалися колгоспники артілі «Країна рад» с. Олекса-

ндрівка Долинського району та колгосп «Східна зірка». Розпорядився

це зробити заврайземвідділом т. Огеренко. Їхній почин підхопили всі

без винятку господарства області [1].

88

На фото: критична стаття щодо

незадовільного збирання хліба

в Єлизаветградківському районі.

З фондів ДАКО — газ. «Кіровоград-

ська правда», 11.09.1946 р.

В колгоспі «9-січня» Олександ-

рівського району (голова колгоспу

Кіндратенко) в кожному кілогра-

мі перевіяної полови знаходили

по 140-200 зернин [2]. При по-

вторному обмолоті соломи в кол-

госпах Букварської сільської ради

Єлизаветградківського району,

зокрема в артілі «Червона зірка»,

намолотили 200 пудів зерна, од-

нак ситуацію з виконанням плану

хлібозаготівлі це суттєво не по-

ліпшило — станом на 6 листопада

районний річний план виконали

лише на 45 %. 25 днів перемолочу-

вали солому й полову в колгоспі ім. Кірова с. Стара Осота Олександрів-

ського району. Майже місячна титанічна праця 25 колгоспників і колгосп-

ниць увінчалася «успіхом» — вони повторно намолотили 6 цнт вівса, 2 цнт

проса та 17 цнт насіння соняшнику [3]. Впродовж усіх жнив на збирання

колосків зі скошених площ виходили десятки тисяч учнів. Збирати було

що: перевіркою поля в колгоспі «Нове життя» с. Бірки Перші Олександ-

рівського району виявили по 20–25 колосків на 1 кв. метрі [4].

На фото: сількорівський рейд

на поля колгоспу «Борець» с.

Голикове Олександрівського ра-

йону: «…у полі № 7… на кожному

квадратному метрі налічується

5-7 колосків». З фондів ДАКО —

газ. «Кіровоградська правда»,

6.11.1946 р.

Згодом і ці резерви вичерпа-

лися, а плани по зерну область

все не виконувала.

На початок листопада деякі колгоспники та трактористи вже отри-

мали плату зерном за роботу на колгоспних полях впродовж весни, літа

та осені. За неї влада згадала. Тож саме в листопаді 1946 року розпоча-

89

лася галаслива кампанія здачі хліба в рахунок виконання обов’язкових

планів хлібоздачі з особистих запасів колгоспників та робітників МТС.

«Ініціатором» руху виступив тракторист Дмитрівської МТС Знам’ян-

ського району П. Буєвський, який першим здав державі з особистих

запасів 50 кг хліба. Не відстали від «ініціатора» трактористи Ісаєв, Пе-

рехрест, Філіпов, які теж здали по 50 кг, а тракторист Плаксієнко здав

4 пуди збіжжя. За три дні трактористи Дмитрівської МТС здали державі

60 пудів хліба. До «патріотичного» почину дмитрівських трактористів

приєдналися робітники всіх 43 МТС області. 200 кг зерна здали держа-

ві трактористи бригади № 12 Красносільської МТС Олександрівського

району. Трактористи та обліковці Семенастівської МТС Рівнянського

району здали 170 пудів зерна, Рівнянської МТС — 72 пуди [5]. Здавати

державі хліб з власних запасів віднині вважалося «справою честі» кож-

ного тракториста, комбайнера, колгоспника.

На фото: колона автомашин

з пшеницею колгоспу

ім. ХVІІІ партз’їзду ВКП(б)

Компаніївського району пря-

мує на заготівельний пункт.

1949 р. З фондів ДАКО —

№ 897.

Помічник бригадира 6-ї

тракторної бригади Федір

Жердій з Шостаківської МТС Великовисківського району здав 150 кг

хліба, а Василь Нівалов, Тимофій Шелест, Дмитро Сліпченко, Василь

Профатилов, Олексій Лімборський з МТС ім. Горького відправили

до державних заготівельних пунктів по 100 кг зерна кожний. [6]. Та цьо-

го виявилося замало, тож 19 грудня 1946 року уповноважений мінзаго-

тівлі СРСР по УРСР надіслав обласному керівництву листа за № 30812, в якому стверджував, що «по имеющимся данным, отдельные тракто-

ристы и комбайнеры Вашей области могут продать часть заработан-

ного хлеба государству», тому, наказав столичний чиновник, «в целях

увеличения государственных хлебных ресурсов, следует организовать

закупку хлеба у трактористов и комбайнеров» [7]. Немає сумніву в тому, що «організація закупівлі хліба» звелася до примусу комбайнерів і тра-

ктористів віддавати зароблений хліб державі фактично задарма. А вже

наприкінці 1946 та на початку наступного, 1947 року держава над ними

— трактористами, комбайнерами, токарями, слюсарями, бригадира-

ми МТС — змилостивиться та видаватиме, з постійними затримками, по 500 грамів хліба на день по картках. Для багатьох з них та членів їхніх

сімей цієї норми катастрофічно не вистачатиме.

А ініціативи все множилися й множилися. До них приєдналися кол-

госпники, які «виступили з ініціативою» організувати «червоні валки»

90

з хлібом до чергових роковин Жовтня. 7 і 8 листопада 1946 року колгос-

пники області відзначили «посиленням здачі хліба державі», тож майже

в усіх районах області організували «червоні валки». По 30 підвід хліба

відправили на заготпункти колгоспники Новогеоргіївського, Новоукра-

їнського районів. Близько 400 підвід, прикрашених прапорами і гасла-

ми, з портретами Сталіна, везли зерно державі в Онуфріївському райо-

ні. Колгоспники Хмелівського району спорядили збіжжям 360 підвід [8].

На фото: голова виконавчого ко-

мітету Олександрівської районної

ради депутатів трудящих Р. Гресь

із сином Петром на власному обій-

сті. с. Олександрівка. 1946 р.

З архіву П. Р. Греся.

Не забарилися з «ініціативою»

сільські комсомольці. 15 листопа-

да 1946 року в колгоспі ім. Фрун-

зе Чигиринського району комсо-

мольці зібралися на свої збори,

на яких секретар комсомольської

організації Іван Клименко заявив:

«Комсомольці повинні поповнити

хлібні ресурси країни. Для цього

я вношу 50 кг хліба!» Через півго-

дини після закінчення зборів 20

комсомольців здали 350 кг хліба з

власних запасів. До них приєдна-

лися дорослі колгоспники: голова колгоспу Олексій Пилипай здав 100 кг

хліба, а Давид Олексієнко, Ничипір Яценко, Іван Олієнко вирішили здати

по 2 пуди. Всього колгоспники колгоспу ім. Фрунзе здали 300 пудів хліба.

В колгоспі ім. Леніна Флорівської сільської ради кожен молодий колгосп-

ник взяв зобов’язання здати по 20 кг хліба і зібрали його 300 кг [9].

Хліб з особистих господарств колгоспники здавали державі також

на відзнаку всенародного свята — Дня Сталінської Конституції. Напе-

редодні свята, що відзначалося в грудні, по всіх колгоспах області від-

булися мітинги, на яких члени артілей «одностайно» ухвалили здати з

особистих господарств власний хліб. Колгоспники артілі «Думка Ілліча»

Оленокосогорівської сільської ради Великовисківського району до цьо-

го свята зібрали 60 пудів зерна [10].

Колгоспники області виступили ще з однією «ініціативою» — на честь

чергових виборів до Верховної Ради УРСР, що наближалися, селяни зо-

бов’язалися «розгорнути» здачу хліба державі з особистих запасів. Пер-

шими з цією «ініціативою» виступили, провівши мітинги, колгоспники

артілі ім. Тельмана Володимирівської сільської ради, «Чорноморська

91

комуна» Веселівської сільської ради Великовисківського району. До

28 грудня 1946 року вони зібрали та здали державі 65 пудів зерна [11].

16.12.1946 року, коли з колгоспів Кіровоградського району вже ви-

везли майже увесь хліб, райвиконком розподілив 4500 кг борошна, що

його для району виділила область. По 9 кг 300 грамів на місяць отрима-

ють це борошно вчителі, медпрацівники, спеціалісти сільського госпо-

дарства, агент мінзагу, робітники МТС, інваліди війни І та ІІ груп тощо; по 6,5 кг отримають голови сільських рад; 3,7 кг борошна видадуть се-

кретарям сільських рад. До цього списку приєднаються партійні та ра-

дянські працівники [12].

Не буде серед них тільки тих, хто цей хліб сіяв, вирощував, збирав

— колгоспників. Уже в січні 1947 року голод міцно вгніздиться в селах

області, тож з дозволу облвиконкому та обкому партії в деяких колгос-

пах змушені відкривати платні їдальні для «гостронуждающихся» кол-

госпників та їхніх дітей, але роботу цих їдалень так і не налагодять, бо

продуктів харчування для них майже не виділяли. У березні організують, знову ж таки, з дозволу влади, кухні, де колгоспникам, зайнятим у полі, видаватимуть обіди, де борошна для рідких страв закладали не біль-

ше 60 грамів на душу. Декому, проте не всім, в лютому-березні 1947

року перепаде на селі мізер зерна або борошна — його видаватимуть

по 2-3 кг в одні руки «гостронуждающимся» колгоспникам як позика від

держави, зрідка по 4 кг, але не більше 6 кг, за яку потрібно розрахувати-

ся зі значними відсотками з нового врожаю. Решта їстимуть, якщо по-

таланить, гнилу минулорічну картоплю, знайдену на колгоспному полі, цвіт та листя дерев, розриватимуть мишачі нори, полюватимуть на го-

робців, шукатимуть у лісах та посадках жолуді або крастимуть зерно при

будь-якій нагоді: з колгоспних комор, зі складів «Заготзерна», з підвід, автомобілів та сівалок під час посівної кампанії, нападатимуть зі зброєю

на склади з хлібом, різатимуть ще не достиглі колоски на колгоспному

полі. І за все це держава, забравши напередодні в них майже увесь хліб, люто та нещадно каратиме голодних людей. Завдяки такій політиці вла-

ди щодо колгоспів області, господарства потрапили у величезну кабалу

до держави, з якої не могли виплутатися впродовж багатьох років.

Тяжко голодуватиме в цей час і худоба, адже призначене для неї фу-

ражне зерно теж відправили на склади «Заготзерна». Для її порятунку

облвиконком 26.11.1946 року затвердив постанову № 1889 «Про заходи

по забезпеченню зимування худоби колгоспів Підвисоцького, Новоархан-

гельського, Тишківського, Червонокам’янського та Олександрійського

районів» — виснажену худобу переганяли до сусідніх районів. Зокрема, 400 голів худоби відправили з Підвисоцького району до колгоспів Кірово-

градського району, де вони, можливо, і врятувалися від голоду [13].

В зиму 1947 року в багатьох колгоспах області в коморах вже не за-

лишилося навіть посівного зерна. А оскільки весною поля все-таки по-

трібно чимось засівати, то розпочалися пошуки вже насіннєвого зерна.

Вихід, як і завжди, знайшли за рахунок колгоспників.

92

7 лютого 1947 року на засіданні виконкому Кіровоградської район-

ної ради (протокол № 4) заслухали питання «Про засипку посівматеріа-

лу в колгоспах району». Заслухавши звіти голів колгоспів «12 річчя Жо-

втня», ім. Сталіна, ім. Леніна, ім. Тимошенка, «1 Травня» та ін., виконком

районної ради констатував, що «…більшість голів колгоспів не розгор-

нули по-справжньому масової роботи серед колгоспників, спрямова-

ної на поповнення посівматеріалу з особистих запасів колгоспників».

Тож виконком ухвалив: «1. Збір насіння серед колгоспників вважати

важливішим завданням сільських рад та колгоспів та зобов’язати всіх

голів сільських рад та колгоспів приділити цьому питанню найсерйоз-

нішу увагу. …3. Головам сільських рад та колгоспів особисто займатися

питанням збору насіння та особисто контролювати збір насіння серед

колгоспників» [14]. З 15 лютого 1947 року колгоспи Кіровоградського

району зобов’язувалися заготовляти з господарств колгоспників ще й

«верхівки картоплі» [15].

На фото: секретар Кіровоградського обкому

КП(б)У Г. Г. Петров. Фото 1946 р.

З фондів ДАКО — № 885.

1 березня 1947 року на черговому засіданні

виконкому Кіровоградської райради знову слу-

халося питання «Про збір посівматеріалу і під-

готовка колгоспів до весняної сівби». «Хід збору

посівматеріалу проходить вкрай незадовільно,

— констатує райвиконком, — особливо по Іва-

нівській сільській раді, де зібрано зернових 6,14

цнт, по Лелеківській — де зібрано 4,96 цнт, в Підгайцівській сільській раді

— де зібрано 4,5 цнт» [16]. 6 березня 1947 року відбулося чергове за-

сідання райвиконкому, де знову розглядалося питання «Про збір посів-

матеріалу». «Вкрай незадовільно» відбувалася ця заготівля по Крупській

сільській раді, де спромоглися заготовити з господарств колгоспників

тільки 1,2 цнт зерна [17]. Та й де йому взятися, тому «посівматеріалу»

в сім’ях колгоспників, якщо зерна не вистачало навіть на хліб. Забираючи

в селян останнє, влада добре знала, що в цей час на глибинних пунктах

«Заготзерна» тільки одного Кіровоградського району нерухомо зберіга-

лося 4090 цнт врожаю 1946 року [18].

«Голод був викликаний штучно.., — свідчив колгоспник Онуфріївсько-

го р-ну Кіровоградської обл. В. П. Картоліш. — З колгоспу вивозили весь

хліб, не залишаючи навіть на посів. У тих людей, які мали заборгованість

перед державою, з дому вилучали всю живність і продукти» [19].

9 квітня 1947 року виконком Кіровоградської районної ради наре-

шті «згадав» про голодне колгоспне населення району, затвердивши

«Додаткові заходи подання допомоги харчуванням населенню, потер-

пілому від посухи в 1946 році» — в районі створили комісію по надан-

93

ню допомоги населенню гарячим харчуванням, для чого визначалися

ті населені пункти з «гостронуждающимся контингентом» (голодними

колгоспниками), яким надавалася б допомога «гарячим харчуван-

ням». Для «гостронуждающихся» встановлювалася норма харчування

(на 1 чол.): суп концентрат і шрот (макуха) — 50 грамів, жири — 6 гра-

мів, картопля — 17 грамів, пульпа фруктова — 50 грамів. «…в питанні

підбору контингенту для харчування підходити до цього питання вкрай

серйозно, виділивши вкрай потребуючих» — записали в рішенні райви-

конкому [20].

Що в цей час споживало керівництво Кіровоградського району, на відміну від своїх колгоспників, свідчить таке: у квітні 1947 року «рай-

партактив» Кіровоградського району, згідно рішення райвиконкому

(протокол № 13 від 25.04.1947 р.), отримав, в доповнення до тих проду-

ктів харчування, що «райпартактив» отримував за звичайними картками

та за «лімітами на додаткове харчування», ще й «одноразову допомогу

продтоварами»: цукор — 0,6 кг на 1 чол., жири — 0,9 кг, мило госп. —

1 кус. (400 г), консерви — 1 банку (400 г), рибу — 0,5 кг [21]. 28 квітня

1947 року голова облвиконкому Іщенко розпорядився, щоб «секрета-

рям райміськпарткомів, головам, заступникам та секретарям райміськ-

рад, секретарям райкомів комсомолу, кореспондентам центральних і

обласних газет виділити додатково: борошна по 16 кг, крупи по 4 кг, цук-

ру по 2 кг, масла по1 кг, консерви по 10 коробок» [22].

1.05.1947 року уповмінзаготівлі по Кіровоградському району склав

довідку про заборгованість по поставках зерна колгоспами району з

урожаю 1946 року. На початок травня 1947 року, коли до нових жнив

залишалося 1,5-2 місяці, колгоспи району залишалися все ще винними

державі чимало. Борги держава не списала, а зобов’язала колгоспи по-

гасити їх з урожаю 1947 року. До боржників в Кіровоградському районі

записали [23]:

Потрібно здати зерна як

Сільська рада

Колгосп

борги за 1946 р. (в цнт)

Бережинська с / р

«Червоний хлібороб»

503,2

ім. Сталіна

397,0

«Червона Зірка»

372,2

«3-й вирішальний»

835,2

ім. Тимошенко

3045,3

ім. Леніна

1545,3

ім. Комінтерна

1212,3

Лелеківська с / р

«Перше серпня»

2644,5

«Перше Травня»

765,1

та ін.

ім. Будьонного

2016,2

Всього по району

103996

Ці борги спричинять і в 1947 році мізерне наповнення колгоспних

трудоднів, тож ще кілька років селяни області хронічно недоїдатимуть.

94

17. КОЛГОСП ім. МОЛОТОВА c. ЛЮБОМИРКА

ОЛЕКСАНДРІВСЬКОГО РАЙОНУ. 1946 рік

З 1721 господарства, що на 1.01.1947 року функціонували в області, для аналізу господарської діяльності за 1946 рік автор вибрав колгосп

ім. Молотова с. Любомирка Олександрівського району не випадково —

до війни та відразу після неї працювала в цьому господарстві Петренко

Марія Потапівна — мати автора цієї книги.

На фото: стаття в газеті

про ступінь готовності

колгоспу ім. Молотова

с. Любомирка до жнив.

Газ. «Більшовицький

шлях», 24.06.1945 р.

Постійне недоїдан-

ня, тяжка фізична пра-

ця на колгоспному полі

спровокували в неї тяжку

хворобу в зиму 1947 року.

Для її порятунку рідна се-

стра хворої, Галина, потай

від подруг, викрала лантух

пшениці з автомобіля, що

вивозив у січні 1947 року

хліб колгоспу ім. Молотова на Фундукліївське «Заготзерно» в рахунок

плану за 1946 рік, зумівши зіпхнути його ногами в сніговий замет тоді, коли дощенту навантажений збіжжям автомобіль, на кузові якого, ско-

цюрбившись від холоду, сиділи дівчата-вантажниці, з’їжджав з крутої

гори біля урочища Зубринець. А тяжко хворий від недоїдання брат Марії і

Галини Олекса, та ще й каліка, серед ночі на санках приволік зерно додо-

му, надзвичайно ризикуючи при цьому бути кимось поміченим (взимку

1944 року, відразу після визволення села, Олексу мобілізували до армії.

95

У місті Балта, де знаходилася їхня частина, годували солдатів за найни-

жчими нормами, спали новобранці на бетонній підлозі підвалу, не маю-

чи під собою жодної підстилки, тож Олекса захворів, як і десятки інших, на дистрофію та ревматизм, так і не побачивши жодного ворога, від чого

його списали з армії, а вже вдома мати довго рятувала скалічілого сина

всіма можливими засобами). На хлібоприймальному пункті, наражаю-

чись на величезну небезпеку викриття та звинувачення в крадіжці хліба, Галина, під час зважування в нічних сутінках, ховаючись за автомобіль, непомітно стала на вагівниці. Оскільки сама була худою та виснаженою, то її вага, вочевидь, зуміла приховати недостачу зерна.

Частину вкраденого збіжжя серед ночі брат Альоша, надзвичайно об-

дарований від природи як художник, поет, бандурист (жоден талант так і

не переріс у щось більше), перемелював на жорнах, які заздалегідь опу-

стили в погріб, бо місцеві нишпорки з сільського активу в пошуках зерна

часто відвідували любомирські хати. Декілька кілограмів краденої пше-

ниці мати дівчат, Текля Зіньківна, понесла за 20 кілометрів в райцентр

Олександрівка на базар, де, всіляко уникаючи прискіпливих міліціоне-

рів, бо ж не змогла б пояснити, звідки у неї зерно, все-таки зуміла його

продати та купити жиру, який щодня по ложці відміряла дорослим дітям.

Ось так, не добросовісною та наполегливою працею, бо вона тоді нічого

не була варта, а крадіжками, виживали десятки тисяч колгоспників Кіро-

воградщини. Серед них — і моя родина.

Вкраденого зерна на довго не вистачило, їсти для Теклі Зіньківни

та її трьох дорослих дітей не було чого. «Голодуємо, Маруся помирає!»

— такого розпачливого листа відіслала безпомічна мати своїм двом ста-

ршим дочкам Вусті та Тетяні, які жили й працювали в Грузії — привілейо-

ваній тогочасній республіці. Зібравши торбину сухарів, дочки вислали їх

в Любомирку, насипавши до посилки ще й лаврового листя та пакуноч-

ки з «чаєм» — висушеною шкарлупою цитрусових. Посилка дійшла, але

сухарів у ній не виявилося. Кілька разів посилали Вустя й Тетяна матері

сухарів. Але отримували в голодному селі тільки лаврове листя та шкурки

від мандаринів. У березні-квітні, коли від голоду тяжко захворіли вже й Га-

лина та Олекса, Текля Зіньківна понесла лаврове листя та торбинку «чаю»

в Олександрівку на базар, не плекаючи великої надії, що хтось те купить.

Покупці знайшлися — одноманітна їжа примушувала жінок олександрів-

ського начальства вишукувати щось особливе. Тож ним і виявилося ла-

врове листя та духм’яні рештки субтропічних плодів. За виручені гроші

Текля Зіньківна купила пляшку соняшникової олії. Коли з’явилося перше

листя, цвіт акації, почали його масово вживати в їжу. Так і вижили.

То чи були якісь надзвичайні обставини, щоб все село Любомирка

Олександрівського району так тяжко голодувало в ті роки? Спробуємо

з’ясувати.

На 1 січня 1947 року в колгоспі ім. Молотова в 385 дворах проживало

1185 жителів. На роботу до колгоспу виходили 518 чол. (офіційно в селі

96

налічувалися 454 працездатних): 290 жінок, 164 чоловіки та 64 підлітків

і дітей віком від 12 до 16 років. Працюючих зарахували до 28 рільничих і

трьох городніх ланок [1].

Колгосп мав 1707,42 га землі, в т. ч. 1454,55 га ріллі. В 1946 році кол-

госпники артілі ім. Молотова виробили та здали державі [2]: С / г культура

Виростили (в цнт)

Здали державі (в цнт)

Озима пшениця

1175

434

жито

403

169

ячмінь

357

187

овес

79

23

просо

259

39

гречка

67

3

Всього

2507

877

1630 цнт зерна, що залишилося в колгоспі після виконання зо-

бов’язань перед державою, правління розподілило так [3]: Кому призначено

Скільки (в цнт)

МТС за роботи

425

на повернення насіннєвих позик

93

продано споживкооперації

16

закладено на насіння і недоторканий страхфонд

750

на фураж

30

у фонд допомоги інвалідам війни,

в дит. ясла і сиротам

56

усушка

80

на видачу на трудодні і трактористам

150

150 цнт зерна, призначеного на видачу по трудоднях та на зарплату

трактористам, правління колгоспу ім. Молотова вирішило розподілити

так: 58 цнт віддати колгоспникам, 92 цнт — трактористам. Однак колго-

спники на трудодні, а трактористи як зарплату встигли отримати лише

113 цнт зерна, бо об’єм зерна, призначеного колгоспникам на трудодні, а трактористам на зарплату, зменшили на 37 цнт., або на 25 %, — кол-

госп не виконав плану хлібоздачі державі, тож призначений на трудодні

хліб відправився на «Заготзерно» [4].

Оскільки в колгоспі трудодні виробили 518 колгоспників, то з при-

значеного на трудодні зерна кожному працюючому припало б в серед-

ньому понад 10 кг. Однак і ця кількість зменшилася на 25 %, тож реально

колгоспники могли отримати лише по 7,5 кг за увесь відпрацьований

у колгоспі час. В перерахунку на душу населення, яке в той час прожи-

вало в селі, а це понад 1 тис. чол., зерна, призначеного на трудодні, і як зарплата сільським трактористам — дещо привілейованій частині

сільської громади, припадало понад 11 кг. Сім’я з чотирьох-п’яти тяжко

працюючих чоловік у колгоспі ім. Молотова, як і в решті господарств об-

ласті, могла розраховувати тільки на лантух зерна!

97

Чи могли жителі с. Любомирка впродовж зими, весни та початку літа

1947 року не голодувати, отримавши таку платню за результатами сво-

єї праці в 1946 році? Ні! Тож голод взяв село у міцні пазурі і міцно тримав

впродовж тривалого часу. У надзвичайно трагічній ситуації опинилися

310 колгоспників артілі ім. Молотова, які станом на 1.01.1947 року ще

й залишалися винними колгоспу. Крім того, всім колгоспникам на тру-

додні не дали жодного грама картоплі, овочів, м’яса, молока, меду, хоч

все це в колгоспі вирощувалося та вироблялося [5].

На фото: рапорт голови

сільради та голови колгоспу

Сталіну про перевиконання

планів хлібопоставок у фонд

Червоної Армії та про бу-

дівництво танка «Колгосп

ім. Молотова» за кошти

колгоспників колгоспу

ім. Молотова с. Любомирка

Олександрівського району та

телеграма Сталіна у відповідь

на почин селян. Газ. «Більшо-

вицький шлях», 8.01.1945 р.

За результатами діяль-

ності впродовж 1946 року

визначили видати грішми

колгоспникам по 76

коп.

на 1 трудодень. Для цього

виділили 70759 крб. Станом

на 1.01.1947 року колгосп

видав на трудодні тільки

21467 крб., або 30,3 % від

запланованого. Від чого за-

боргованість колгоспу ім. Молотова по грошах перед колгоспниками

сягла майже 52 тис. крб. — тобто навіть номінальне наповнення гро-

шима трудоднів для колгоспників с. Любомирка скоротилося більш як

у три рази [6].

А чи отримали колгоспники артілі ім. Молотова хоч якусь грошову

оплату за свою важку роботу в колгоспі? Ні, адже взяли зобов’язання

викупити облігації державної позики за 1946 рік. А навіть ті гроші, що

все-таки в селян з’являлися, — витратити їх на продукти харчування

чи одяг вони все рівно не змогли б: продуктів харчування, промисло-

вих товарів у сільських магазинах фактично не було, а якщо й завози-

ли, то розподіляли тільки за продуктовими та промисловими картками, яких селяни не мали, а ціни на базарах встановилися надзвичайно ви-

98

сокі. Крім того, доводилося ще сплачувати сільськогосподарський по-

даток, десь взяти гроші на обов’язкове окладне страхування будівель

та худоби, виконати зобов’язання на поставку державі сільськогоспо-

дарської продукції. Якщо якогось виду продукції селяни не мали, але

отримали зобов’язаня на його здачу державі, то змушені його купляти

чи міняти. Все це прирікало селян Любомирки, як і решти сіл Кірово-

градщини, на неймовірні злидні.

Згадує Сінченко Іван Мефодійович, 1935 р. н., народився в с. Лю-

бомирка Олександрівського району, там же проживав до 2005 року, у 80-90-х роках ХХ ст. директор Любомирської восьмирічної школи

Олександрівського району: «Після визволення, років десь з чотири, зи-

мували ми в погребі — хату взимку не було чим топити. В цьому погребі

німці, коли поза селом стояв фронт, теж з місяць жили, збудували навіть

там плиту. Тож до хати ми поверталися вже тоді, як ставало тепло. Спав

я на якомусь ганчір’ї, в іншому кутку тулилися мати з батьком та ще

шестеро моїх братів і сестер. Місця вистачало, бо, крім купки буряків, в погребі майже нічого не було. Ще у вузлику висіли материні та бать-

кові трудодні, та на дерев’яних кілочках — неочищені качани кукурудзи.

Голодували тоді всі післявоєнні зими, весни та літа. Їли цвіт акації, ли-

стя липи, а коли колгосп висадив висадки буряку, то кралися до цього

поля і малі, і дорослі. Весною збирали мерзлу картоплю, перериваючи

минулорічне картопляне поле. Топила мати спочатку соняшничинням, а коли його не стало, то ходив я збирати бадилля бур’янів, а то брав

мотуз та йшов до лісу по хмиз. А щоб там пилку чи сокиру з собою взя-

ти, то не можна — відразу лісники звинуватять у крадіжці лісу, а тими

дитячими руками чи багато наламаєш тих галузок? Дерев у селі не ста-

ло зовсім: частину вирубали на оборонні цілі німці, а вже після війни

знищувати дерева почали селяни — за кожне дерево потрібно плати-

ти податки, тож під пилку серед ночі йшли і яблуні, й груші. Терновики

й вишняки теж всі вирубали, а поросль та бур’ян ми — діти — ламали

на паливо. Тож село стояло голе-голе, як, проте, і люди…»

99

18. РЕЗУЛЬТАТИ ДІЯЛЬНОСТІ ІНШИХ

ГОСПОДАРСТВ. 1946 рік

У січні 1947 року всі колгоспи області підготували звіти про резуль-

тати своєї господарської діяльності за 1946 рік. З них вимальовується

досить типова та трагічна картина злиденних розмірів винагород колго-

спникам за їхню працю.

Зокрема, в господарствах Олександрівського району (досліджено

звіти перших по списку 11 колгоспів з 41, що на той час діяли в районі) колгоспникам нарахували на трудодні в 1946 році [1]: Нараховано Нарахова-

Нарахо-

Населений

грошей на

но зерна

вано іншої

Господарство

пункт

1 трудодень на 1 трудо-

продукції

(в крб.)

день (в кг)

(в кг)

«Червона Зірка»

Бовтишка

0,40

0,228

0

«Пахар»

Бовтишка

0,32

0,290

0

«Червоний лан»

Бовтишка

0,29

0,256

0

«Нове життя»

Бірки Перші

0,52

0,200

0

ім. Крупської

Бірки Другі

0,55

0,201

0

«Червона нива»

Бандурове

0,997

0,520

0

«Червона праця» Вищі Верещаки

0,51

0,200

0

ім. Шевченка

Вищі Верещаки

0,92

0,215

0

«Борець

Голикове

0,80

0,320

0,150

овочами

«Перемога»

Івангород

1,18

0,165

0,219

соломи

«Прогрес»

Івангород

1,00

0,290

0

В деяких господарствах Олександрівського району, як-от в колго-

спі ім. Леніна (с. Китайгород), «Червоний сіяч» (с. Нижчі Верещаки), на

1 трудодень нарахували по 70 грамів зерна; в колгоспі «Нове життя»

(с. Нижчі Верещаки) нарахували на 1 трудодень по 35 коп.; в колгоспі «Чер-

воний сіяч» (с. Нижчі Верещаки) на 1 трудодень визначили по 12,5 коп. [2].

100

Все це свідчило про страхітливе зубожіння населення цих сіл.

Подібна ситуація спостерігалася також в господарствах Маловис-

ківського району (станом на 1.01.1947 р.) [3]:

Нара-

Нараховано Нарахова-

ховано

грошей на 1

но зерна

Господарство

Населений пункт

іншої

трудодень на 1 трудо-

продук-

(в крб.)

день (в кг)

ції (в кг)

«Безбожник»

Оникіївка

0,35

0,340

—

ім. Кагановича

Ново-Миколаївка

0,02

0,250

—

«Заповіт Леніна»

Олександрівка

0,15

0,200

—

ім. газ. «Правда»

Ново-Злинківка

0,15

0,250

—

ім. Шевченка

Тарасівка

—

0,200

—

ім. 8 Березня

Димино

0,05

0,285

—

ім. Паризької

Михайлівка

0,08

0,200

—

Комуни

13 років Жовтня

Злинка

0,20

0,230

—

10 років Жовтня

Злинка

0,22

0,260

0,475

соломи

ім. Фрунзе

Злинка

0,33

0,400

1,540

соломи

«Червоний серп»

Хутір Новоковка

0,783

0,150

—

ім. Сталіна

Злинка

—

0,250

—

ім. Чкалова

Злинка

0,02

0,100

—

Чи отримали колгоспники області все ними зароблене? Ні, бо селя-

ни, зокрема Олександрівського району, з колгоспної комори та колгос-

пної каси отримали менше з того, що їм нарахували [4]:

. (цнт)

пункт

борговано

борговано

на трудодні

факт

додні (цнт)

додні (крб.)

додні (крб.)

Господарство

Населений

Наявність бо-

у колгоспній

коморі (цнт)

За

Нараховано

За

рошна і висівок

Видано зерна

зерна на тру-

грошей на тру-

грошей на тру-

«Червона

Бовтишка

1,0

193

18,0

30826

16322

Зірка»

«Пахар»

Бовтишка

1,0

320

36

28406

13629

«Червоний

Бовтишка

—

150,01

57

21029

13999

лан»

«Нове

Бірки

—

55,6

22,0

41169

27185

життя»

Перші

ім. Крупсь-

Бірки Другі

—

23,6

22,0

54282

45389

кої

101

«Червона

Бандурове

2,40

379

30,0

74693

32978

нива»

«Червона

Вищі Вере-

—

165

7,0

42384

22378

праця»

щаки

ім. Шевче-

Вищі Вере-

—

140

14

51859

39323

нка

щаки

«Борець

Голикове

2,0

391

149

124055

87418

«Перемога» Івангород

15

188

35

106167

72670

«Прогрес»

Івангород

3,0

303

3

112681

76169

На фото: молотьба хліба в колгоспі ім. Дем’яна Бідного с. Високі Байраки

Кіровоградського району.1947 р. З фондів ДАКО — № 5308.

Отже, практично в усіх досліджених колгоспах Олександрівського

району виявилися значні заборгованості по розрахунках на трудодні

колгоспникам як по зерну, так і по грошах, що сягали в деяких господар-

ствах, зокрема, по хлібові, досить великих розмірів — від 10 % до 30 %, а в деяких господарствах — навіть 90 %. Заборгованість колгоспів пе-

ред селянами по грошах на трудодні сягала від 40 % до 90 %. У багатьох

колгоспах комори не мали борошна та висівок.

Таким чином, реальне наповнення колгоспних трудоднів виявилося

набагато нижчим від того, що планувалося правліннями колгоспів за ре-

зультатами діяльності господарств на протязі 1946 року. В усіх колгоспах

області кількість зерна, призначеного на виплату по трудоднях, набагато

зменшилася. В зиму 1947 року селяни отримали мінімум з того мініму-

му, що вони виробили. Звинувачувати правління колгоспів не варто —

102

воно виконувало волю обласного керівництва, тож відібране в селян зе-

рно відправляли в рахунок виконання плану обов’язкових розрахунків з

державою. Ці плани держава встановила надзвичайно високі.

На фото: передовики колгоспу «Жовтень» Кам’янського району. 1948 р.

З фондів КІМу — Ф. № 2056.

На фото: відповідь влади

на лист офіцера запасу

А. Бардіна до М. Хрущова

про недоліки в роботі колго-

спу «Шлях до нового життя»

Світлопільської сільської ради

Новопразького району. Тра-

вень 1946 р. З фондів ДАКО.

— Ф.2860. — Оп.1. — Спр.755.

— Арк.71.

«В новому 1947 році бу-

демо працювати так, як учить

нас товариш Сталін!» — за-

кликала на своїх сторінках Ма-

ловисківська районна газета

«Червоний прапор» в номері

за 1 січня 1947 року. Нині це

сприймається як неймовір-

ний цинізм влади у ставленні

до селян, адже методи госпо-

дарювання та керівництва в сільському господарстві області, як, проте, і по всій Україні, були надзвичайно жорстокими і немилосердними в пе-

103

ршу чергу щодо тих, до кого зверталася районна газета, — колгоспни-

ків. Як їм залишалося жити, коли хліб у них відібрали саме за вказівкою

центру? Влада ніби навмисне створила абсурдну ситуацію: силою об-

бирала всіх без винятку колгоспників, а потім закликала і надалі «пра-

цювати так, як вчить т. Сталін!».

У лютому 1947 року Пленум ЦК ВКП(б) затвердив постанову «Про

заходи по піднесенню сільського господарства у післявоєнний період».

Як і заведено в той час, цю постанову відразу зарахували до «істори-

чних». «Нам під силу і ми маємо всі можливості організувати могутнє

післявоєнне піднесення сільського господарства!», «Ми мобілізуємо

всі сили і засоби соціалістичного сільського господарства!», «Озбро-

єні історичними рішеннями лютневого пленуму ЦК ВКП(б), мільйони

колгоспників і колгоспниць не жаліють сил і праці в боротьбі за підне-

сення сільського господарства», «З іменем товариша Сталіна — вождя

й організатора колгоспного ладу — колгоспники здійснюють безприк-

ладні трудові подвиги!» — цими та іншими закликами та сентенціями

зарясніли обласна та районні газети Кіровоградщини: Олександрій-

ська «Більшовицька правда», Олександрівська «Більшовицький шлях», Добровеличківська «Більшовик степу», Єлизаветградська «Сталінський

шлях», Златопільська «Сталінським шляхом», Новопразька «Ленінським

шляхом», Бобринецька «Червоний шлях» тощо. Ця словесна тріскотня

сипалася на голови жителів області безкінечно й нахабно в той час, коли десятки тисяч колгоспників тяжко голодували та масово недоїда-

ли робітники і службовці.

104

19. ДОПОМОГА ЖИТЕЛЯМ КІРОВОГРАДСЬКОЇ

ОБЛАСТІ від ЮНРРА

У серпні 1945 року УРСР увійшла до складу створеного під егідою

ООН адміністративного органу допомоги й відновлення країн, що пост-

раждали від фашистської агресії, або т. зв. ЮНРРА.

Матеріальна допомога Україні надавалася не як республіці, що пе-

реживає голод, адже офіційно голоду як такого ніби й не було, а як пост-

раждалій під час війни. Основну кількість товарів, перевезених ЮНРРА

в Україну, надали США, а загалом допомога надійшла з 15 країн світу.

Зокрема, Канада виділила насіння, рибу, м’ясні консерви; Великобри-

танія — боби, какао, м’ясні консерви; Франція — насіння, рибу; Данія —

масло; олію — Туречччина. Щедру продовольчу допомогу надали також

Аргентина, Бразилія, Австралія. Одяг, взуття, вовняні тканини та ковдри

подарували США, Великобританія, Канада, Австралія. До порту Одеса

надходили також медикаменти, медичне, промислове обладнання та

устаткування. Частину цієї допомоги виділили й для Кіровоградщини.

7 січня 1946 року на адресу Кіровоградського облторгвідділу надій-

шов лист від головторгу народного комісаріату торгівлі УРСР про те, що для області з допомоги по лінії ЮНРРА виділено: квасолі білої — 30

тонн, зібраного молока — 40 тонн, раціонів (продуктових наборів) — 150

тонн, м’ясних консервів — 30 тонн, м’ясоовочевих консервів — 15 тонн, фруктових соків — 30 тонн, тушонки — 15 тонн, варення — 15 тонн [1].

26.01.1947 року народний комісаріат торгівлі повідомив, що

для Кіровоградщини ще додатково виділено: яловичини з підливою —

20 тонн, м’яса свинини з овочами — 20 тонн, сухого гороху — 10 тонн, масла — 10 тонн, джему — 10 тонн, раціонів — 20 тонн, сухого молока —

10 тонн, випареного молока — 20 тонн [2]. Цього ж дня надійшов ще

один, третій, лист з Києва про виділення продовольчих вантажів від

ЮНРРА для області: овочевих соків — 20 тонн, раціонів — 60 тонн [3].

І надалі область отримувала допомогу по лінії ЮНРРА: десятки тонн ко-

вбаси — бекону в жирі, омлети з ковбасою, мармелад, молоко збиране, галети, сухий кисіль, цукерки шоколадні вищого ґатунку, каву, мило ту-

105

алетне, какао, сигарети, різноманітний одяг, взуття та, навіть, сірники, сіль, папір для куріння, салфетки тощо [4].

На фото: підсумки роботи місії

ЮНРРА в Україні. З фондів Дер-

жавного архіву Дніпропетровсь-

кої області (далі — ДАДО) —

газ. «Зоря», 14.08.1946 р.

Урядовою телеграмою з

Києва народний комісар то-

ргівлі УРСР Дрофа надіслав

роз’яснення щодо використан-

ня цієї продовольчої допомоги:

всі м’ясні консерви видавати

на картки в рахунок м’ясопроду-

ктів, горох, квасолю — в рахунок

круп, джеми, варення — замість

кондвиробів. Томатні та фруктові соки наказано передати дитячим буди-

нкам, дитячим садам і яслам, санаторіям і госпіталям для інвалідів Ве-

ликої Вітчизняної війни. Молоко сухе та збиране відправлялося на моло-

козаводи області для переробки [5].

Одяг, що надійшов по лінії допомоги від ЮНРРА, називався «пода-

рунком», однак для потребуючих жителів області, проте не всім, відпус-

кався за гроші. В січні 1947 року «взуття ЮНРРА» в кількості 16 пар роз-

поділили між головами та секретарями сільських рад Кіровоградського

району. Списки та ціну на це взуття затвердив виконком Кіровоградської

районної ради депутатів трудящих (протокол № 3 від 31.01.1947 року)

[6]. Одяг та взуття від ЮНРРА отримали «райсобези» для розподілу їх

для родин, які втратили на війні годувальників, та інвалідам війни. Заві-

дуючий Кіровоградським районним відділом соціального забезпечення

Гейденко в червні 1946 року такого одягу та взуття отримав на суму 3771

крб. 50 коп., але, куди він його подів, ревізори встановити не змогли [7].

Від ЮНРРА область в 1946 році отримала також і насіння сільського-

сподарських культур: овочевих — 1127 цнт., зернобобових — 5900 цнт., насіння трав — 1210 цнт. 7 жовтня 1946 року Кіровоградський обласний

виконавчий комітет своїм рішенням № 1682 насіння люцерни, судан-

ки, гороху зимуючого, гороху австралійського, буряків столових і кор-

мових, квасолю, насіння цибулі, моркви, огірків, помідорів, завезених

в область по поставках ЮНРРА, розподілив між районами. Зокрема, Олександрівський район отримав 200 цнт. гороху зимуючого, 250 цнт.

гороху австралійського, 2 цнт. насіння столових буряків та 4 цнт. — кор-

мових, 8 цнт. квасолі, 9 цнт. цибулі, 4,8 цнт. насіння моркви, 0,6 цнт. на-

сіння огірків [8]. При умові ведення ефективного господарювання все

це заокеанське насіння могло б дати добрий прибуток.

106

На фото: студенти Кіровоградського педагогічного училища — на них

поширювалася допомога від ЮНРРА. Червень 1947 р.

З архіву Н. О. Вихрист.

Частина завезеного насіння від неправильного зберігання псува-

лася. Тож у травні 1946 року виконком Кіровоградської обласної ради

«насіння гороху, в якому є горохова зерновка (Брухус)» вирішив «роз-

нарядити» на «товарні потреби колгоспників». 46 цнт зараженого горо-

ху розподілили на харчування колгоспників: Новогергіївського району

— 15 цнт., Єлизаветградківського — 15 цнт., Олександрівського — 10

цнт., Компаніївського — 6 цнт. [9].

До січня 1947 року ЮНРРА надіслала Україні безкоштовного продо-

вольства на 100 млн. дол., проте вже незабаром організація припинила

своє існування. Незаперечно, це була суттєва допомога зраненій у війні

та післявоєнним лихоліттям республіці. Оскільки повоєнний голод всі-

ляко замовчувався, тож допомоги населення України нізвідки не отри-

мувало, як-от тільки від ЮНРРА, а оскільки внутрішні резерви після від-

бирання хліба врожаю 1946 року вичерпалися, тому масово голодували

робітники, службовці, та, особливо, колгоспники. Продовольча допо-

мога по лінії ООН певним чином поліпшила постачання продуктами ха-

рчування жителів області, проте вона не стосувалася колгоспників та

не була тривалою в часі.

Про розмір безкорисливої допомоги населенню Кіровоградщини

продуктами харчування від ЮНРРА свідчить звіт завідуючого обласним

торговельним відділенням Киркилевського, надісланий ним до облви-

конкому: тільки в І кварталі 1946 року для області надійшло з внутрішніх

джерел 51,7 тонни риби, в той час як від ЮНРРА її отримали 19,1 тонни; з різних фондів м’яса отримали 140 тонн, а від ЮНРРА — 212 тонн; жи-

рів — 15,4 тонни, від ЮНРРА — 57 тонн тощо [10]. У березні 1946 року

для дитячих будинків області від ЮНРРА надійшли 600 ящиків раціонів

107

«К», 3 тонни квасолі та 5 тонн «соко-фруктів» [11]. З припиненням діяль-

ності міжнародної організації вихованці дитячих будинків, дитячих ясел

та садків отримували одноманітну низькокалорійну їжу в обмежених кі-

лькостях, що спричинило серед них поширення дистрофії.

На фото: лист голови обласного

суду Чернухи до голови вико-

навчого комітету обласної ради

депутатів трудящих Іщенка з про-

ханням виділити талони на одяг

та взуття. На листі —

резолюція «Фондів немає!».

Квітень 1946 р. ДАКО. — Ф. 2860.

— Оп.1. — Спр. 755. — Арк. 24.

Злидні обсіли керівні кадри

та творчу інтелігенцію облас-

ного центру. Сотні заяв від них

надходили на ім’я голови Кіро-

воградської обласної ради де-

путатів трудящих Іщенка з проханням про допомогу у виділенні тканини, взуття, одягу, шкарпеток. «Обносилися», «немає в чому йти на роботу»,

«холодно, а пальта немає», «чоботи ще з війни, вже немає, де латку

ставити», «роздягли прямо на вулиці, все відібрали» — у відчаї писали

в заявах начальники відділів і управлінь, працівники суду та прокура-

тури, артисти театрів та викладачі педінституту, директори та головні

інженери підприємств. Скаржилися в ЦК КП(б)У сім’ї Героїв Радянсь-

кого Союзу, інваліди війни, орденоносці. Тільку одну заяву, адресовану

особисто «тов. Сталіну» з проханням виділити тканину для пелюшок но-

вонародженій дитині, задовольнили. Для всіх заявників відповідь з обл-

виконкому, адже скарги, адресовані в столиці, обов’язково повертали-

ся в обласний центр для вирішення проблеми на місці, була схожою:

«прохання задовольнити не можемо через відсутність фондів».

Що вже тоді говорити про найзлиденнішу верству населення того-

часної держави — робітників та колгоспників. Влітку 1946 року проку-

рор Бобринецького району Тузов перевірив умови праці в Бобринецькій

МТМ і виявив, що в токарному, електрозварювальному, ковальському

цехах токарі, слюсарі, молотобійці, учні електрозварювальника працю-

вали босими по 8 і більше годин [12].

Директор Кіровоградського мотороремонтного заводу Чернегель

24 червня 1946 року в листі на ім’я голови обласного виконавчого комі-

тету Іщенка скаржився, що впродовж 1944, 1945 та в першому півріччі

1946 року робітники й службовці не отримували одягу й взуття, «колек-

тив ливарного цеху обносився — 6 чоловік залишили роботу». «Прошу

надати допомогу в отриманні хоча б 100 м мануфактури, 25 спеціальних

108

костюмів та 15 пар взуття для робітників ливарного цеху», — писав у за-

яві директор Кіровоградського МРЗ ім. 15 років Жовтня [13].

В 1945 році, тільки в період із 15 листопада по 15 грудня, завод «Чер-

вона зірка» самовільно залишили, а на тогочасній мові — «дезертирува-

ли», 21 робітник, а всього за друге півріччя 1945 року таких «дезертирів»

по заводу налічили 228 робітників. Як встановила прокуратура, причи-

нами втеч з виробництва, за що «дезертири» притягувалися до карної

відповідальності, було те, що «робітники не мали взуття» [14].

Колгоспниця Петренко Марія Потапівна з с. Любомирка Олександ-

рівського району — мати автора цієї книги — з порожнього лантуха з-під

зерна, здійснивши нехитрі кравецькі дії — вирізавши отвори для голови

та рук, змайструвала собі «кофту», і було це весною 1947 року. У цій кофті, що не викликала в односельчан ні подиву, ні насмішок, й «дівувала» з са-

пою на колгоспному полі впродовж кількох років.

«Пам’ятаю, вже після війни повернувся Картоплина (остарбайтер.

— Авт.) у такому добротному одязі, що всі, хто його зустрічав, заздрили, бо де після війни можна було дістати той одяг. А потім як сів на колгос-

пні воли (колгосп ім. Петровського села Нова Осота Олександрівсько-

го району), то на них за роботою і помер», — згадував олександрівець

І. П. Черкас.

Тож допомога по лінії ЮНРРА, що здійснювалася переважно за раху-

нок США, виявилася такою бажаною і необхідною в тяжкі повоєнні роки

— тисячі жителів області змогли поліпшити свій раціон харчування та

вдовольнити вкрай скромні потреби в одязі та взутті. Однак колгоспни-

кам перепали тільки крихти з щедрої заокеанської допомоги — на біль-

ше вони не мали права.

109

20. ТОРГІВЛЯ СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОЮ

ПРОДУКЦІЄЮ НА БАЗАРАХ ОБЛАСТІ. 1947 рік

У вільний продаж хліб впродовж осені-зими 1946 року майже не над-

ходив. Про це «подбав» уряд УРСР: 13 липня 1946 року Рада Міністрів

Української РСР затвердила постанову № 1213 «Про заборону колгос-

пам, колгоспникам і одноосібним господарствам продажу і обміну зер-

на, борошна та печеного хліба до виконання плану здачі зерна державі з

урожаю 1946 року» [1]. Відтоді порушників цієї постанови — голів колго-

спів — мали право притягувати до судової відповідальності, а на колгос-

пників та одноосібників, винних у незаконній торгівлі хлібом, на перший

раз накладався штраф у розмірі 300 крб., а при повторному порушенні

— судили. Продукти харчування, що «незаконно» продавалися, вилуча-

лися. Тож не дивно, що впродовж 1946 та зими-літа 1947 року їх у віль-

ному продажі, перш за все на базарах області, було обмаль.

Ситуацію з об’ємами проданих на базарах міста Кіровограда про-

дуктів харчування роз’яснює довідка, направлена 26.01.1947 року упо-

вноваженим Держплану УРСР по Кіровоградській області Пархоменком

до Держплану СРСР. Згідно цієї інформації на чотирьох базарах обласно-

го центру впродовж січня 1947 року продали [2]:

Назва продуктів харчування

Об’єм проданого (в цнт.)

Жито

10, 6

пшениця

20,9

борошно пшеничне

11, 8

овес

27,8

телятина

3,9

Тобто в середньому на кожному з чотирьох базарів м. Кіровограда

в січні 1947 року продали трохи більше 250 кг жита, понад 500 кг пшени-

ці, майже 300 кг борошна, по 700 кг вівса та по 100 кг м’яса. Зрозуміло, що для ледве не стотисячного населення обласного центру цих проду-

ктів харчування катастрофічно не вистачало, адже об’єм проданого ви-

явився мізерним. У своєму листі на адресу Держплану СРСР Пархомен-

ко проінформував про значне скорочення кількості реалізованих у січні

1947 року, порівняно з груднем 1946 року, бобових, картоплі, баранини, 110

сала, масла вершкового, сметани — «у зв’зку з різким подорожчанням

цих товарів» [3].

Ріст цін на основні продукти харчування в січні 1947 року досконало

вивчив заступник уповноваженого Держплану СРСР по Кіровоградській

області Хворостенко та 6.02.1947 року проінформував про це Москву [4].

На скількох

Ріст цін

Назва продуктів

Максимальна

базарах області

порівняно з

харчування

ціна

зафіксовано

груднем (у %)

Борошно житнє

13

70 крб. за кг

128,9

борошно

пшеничне

13

80 крб. за кг

128,2

картопля

30

20 крб. за кг

133,6

яловичина

29

70 крб. за кг

136,6

молоко

30

15 крб. за літр

113,1

Вивчення розміру цін на 31 базарі в районних центрах Кіровоград-

ської області впродовж січня 1947 року, що його здійснило обласне

управління статистики, свідчить, що в кожному районі ціни на основ-

ні продукти харчування порівняно з груднем минулого року не тільки

не зменшилися, а, навпаки, зросли. Ріст цін на свинину зафіксований

на 27 базарах області, на пшоно — на 25, на картоплю — на 27, на боро-

шно пшеничне та борошно житнє — на 13 базарах. Ріст цін у бік значно-

го підвищення спостерігався по 15 найменуваннях основних продуктів

харчування [5]. Їх дефіцит ставав тотальним.

На фото: Центра-

льний базар

в м. Кіровограді. 50-і

роки ХХ ст. З архіву

Ю. В. Тютюшкіна.

У лютому 1947

року реалізація сіль-

ськогосподарської

продукції на базарах

Кіровограда ще зме-

ншилася. Це стосу-

валося кукурудзи в зерні, ячменю, дерті, круп, гороху, насіння соняшни-

ку, картоплі, капусти, олії, м’яса свинини та яловичини, сала, цибулі та

ін. Тобто пересічному кіровоградцю купити щось з продуктів харчування

на міських базарах практично стало неможливим з двох причин: майже

повної відсутності самих продуктів харчування та надзвичайно високих

цінах на тих, що зрідка появлялися.

Зокрема, кукурудзи в лютому продано 85,6 % до січня, сала свиня-

чого — 54,0 %, круп і дерті — 45,1 % порівняно до січня 1947 року. Май-

же стільки, як у січні, продали в лютому пшениці — 20,9 цнт. та борошна

111

житнього — 12,8 цнт. Начальник сектору товарообігу і фінансів облас-

ного управління статистики Могилевський пояснював таку ситуацію з

реалізацією продуктів харчування на базарах обласного центру «… зме-

ншенням підвозу з районів, так і подорожчанням самих продуктів» [6].

Ціни в лютому 1947 року порівняно до січня знову зросли: на боро-

шно житнє — на 114,2 %, на борошно пшеничне — на 117,2 %, на пшоно

— на 117,2 %, на картоплю — на 107,8 % тощо. Чергове зростання цін

у лютому зафіксоване на всі продукти харчування на всій території Кі-

ровоградської області — зробив висновок начальник обласного управ-

ління юстиції Хворостенко [7].

Ціни на борошно пшеничне в лютому на деяких базарах області ви-

явилися такими [8]:

Район

Ціна в крб. за 1 кг

Єлизаветградківський

80 крб.

Червонокам’янський

95 крб.

Новогеоргіївський

85 крб.

Олександрівський

75 крб.

та ін.

Станом на 1.01.1946 року середню щомісячну зарплату вчителям

початкових, неповних і середніх шкіл області нарахували в 539 крб., ви-

хователям дошкільних закладів — 252 крб., вихователям дитбудинків

— 253 крб., сторожам і прибиральникам шкіл — 122 крб. [9]. Заробітну

плату голові Тарасівської сільської ради Аджамського району встанови-

ли в розмірі 150 крб., секретарю цієї сільської ради — 125 крб. та 40 крб.

надбавки, техпрацівниця сільської ради отримувала 75 крб., фельдшер

та сільська акушерка — 325 крб. [10]. Проте встановилася практика, коли зароблених коштів вчителям, медпрацівникам, вихователям вча-

сно не виплачували, допускаючи при цьому велику заборгованість. Це

явище набрало хронічних ознак. 23.09.1946 року питання затримки ви-

плат заробітних плат розглядалося на засіданні виконкому Кіровоград-

ської обласної ради (рішення № 1659), де відмічено, що вчасно заробі-

тної плати не отримували вчителі і медпрацівники Олександрійського

району, зокрема в Косівській сільраді. В Долинському районі велика

заборгованість була перед вчителями та медпрацівниками Гурівської

сільської ради [11]. В Кіровоградському сільському районі з вчителя-

ми та медпрацівниками вчасно не розрахувалися за лютий та березень

1947 року, тож виконком Кіровоградської районної ради депутатів тру-

дящих своїм рішенням від 9.04.1947 року (протокол № 11) виділив сіль-

ським радам позики та зобов’язав повернути її «не пізніше, як через два

місяці». Всього для вчителів району отримали того разу 44 тис. 400 крб.

коштів на покриття заборгованості по зарплаті [12].

Тоді, в лютому 1947 року, на свою місячну заробітну плату вчитель

міг теоретично купити на базарі борошна 6 кг, а техпрацівниця чи сто-

рож школи — 1,5 кг, не витрачаючи жодної копійки на придбання чогось

112

іншого. Однак через заборгованість по зарплатні тому ж таки вчителю

чи техпрацівниці, лікарю чи санітарці часто придбати будь-які продукти

харчування, окрім того, що отримували по картках, було неможливо.

Крім того, частина заробітної плати обов’язково відбиралася на дер-

жавні позики.

В листопаді 1947 року прокуратура Аджамського району провела

перевірку стану виплат заробітних плат по 5 держустановах району. За-

боргованість в деяких з них зафіксована впродовж серпня, вересня та

жовтня. Загальна сума заборгованості становила 174305 крб.[13].

На фото: лист голови

обласного виконавчого

комітету депутатів трудя-

щих до голів райвиконкомів

про подолання практики

затримок виплат заробітних

плат вчителям, медичним

працівникам і спеціалістам

сільського господарства.

Грудень 1947 р. З фондів

ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1.

— Спр.755. — Арк.331.

Заборгованість по зар-

платі держустанов Олекса-

ндрійского району стано-

вила 1 місяць на день перевірки, що її здійснив 4.11.1947 року прокурор

району Сеймук. Заборгованість по зарплаті робітникам і службовцям

на підприємствах буровугільної промисловості теж становила 1 місяць, а на такому підприємстві, як «Брикетбуд» і БМУ 5 Олександрійського

вуглерозрізбуду, заборгованість по зарплаті виникла за два місяці [14].

В. о. генерального прокурора СРСР Сафонову та прокурору УРСР Руде-

нку за підписом прокурора Кіровоградської області Трушина 24 листо-

пада 1947 року надійшла доповідна записка про стан справ на Єлизаве-

тградському районному птахокомбінаті, робітники якого не отримували

заробітної плати з травня 1947 року і на день перевірки — по листопад

1947 р. Робітники цього підприємства не мали відпусток за 1946 і 1947

рік, а заборгованість по зарплаті становила 22 тис. крб. [15]. Невиплата

вчасно заробітних плат тільки поглиблювала фізичні муки і страждання

жителів області, спричинені хронічним недоїданням.

В тяжкому становищі опинилися престарілі матері, які на фронтах

Великої Вітчизняної війни втратили своїх синів і про смерть яких мали

документи. По колгоспу ім. 20-річчя РСЧА Тарасівської сільської ради

Аджамського району станом на 2.02.1944 року 74-річна Колісник Фіо-

на Іванівна за вбитого сина отримувала 36 крб. пенсії, а Щербині Вусті

113

Федорівні такої пенсії нарахували тільки 18 крб. 73 коп. [16]. З прове-

денням масової мобілізації чоловіків у діючу армії кількість матерів, які

втратять своїх синів, та сільських вдів різко зросте. Однак влада, щоб

уникнути виплати навіть таких пенсій згорьованим матерям та вдовам, винайшла досить цинічний, але дієвий механізм економії бюджету —

солдати навіть у 1944 та 1945 роках масово пропадали «безвісти», тож

для отримання за них пенсії рідним доводилося боротися.

Новий ріст цін на основні продукти харчування фіксується в березні

1947 року. В цьому ж місяці кількість проданого на кіровоградських ба-

зарах зерна та борошна майже не зростає. Жита продали більше лише

на 70 кг, пшениці — на 610 кг, борошна житнього — на 920 кг, а борошна

пшеничного — більше на 30 кг [17].

Квітень 1947 року не приніс для кіровоградців полегшення в справі

забезпечення продуктами харчування: ціни на борошно житнє, борош-

но пшеничне, пшоно, картоплю та ін. знову зросли порівняно з берез-

нем [18]. Ціна на 1 кг борошна пшеничного встановилася на рівні 100

крб., борошна житнього — 90 крб., картоплі — 28 крб. тощо.

Ціни на борошно житнє й борошно пшеничне не вдалося вивчити

на 15 базарах в таких районах області: Аджамському, Бобринецькому, Великовисківському, Витязівському, Добровеличківському, Долинсь-

кому, Знам’янському, Компаніївському, Новгородківському, Онуфріїв-

ському, Піщанобрідському, Петрівському, Рівнянському, Тишківсько-

му, Устинівському [19]. Напевне, що на цих базарах борошно взагалі

не продавалося через відсутність його в продавців.

Тільки в червні 1947 року на базарах обласного центру спостеріга-

лося деяке збільшення завозу практично всіх продуктів харчування, що

пояснювалося очікуваннями нового врожаю, тож деякі господарства

області вивезли на базари всі лишки, які вдалося приховати. Зростан-

ня кількості проданих овочів і фруктів, а також молока і молочних про-

дуктів, пояснювалося настанням сезону та зростанням кормової бази

для худоби [20].

Назва продуктів

Збільшення кількості

Об’єм проданого

харчування

проданого (у %)

(в цнт)

Жито

154,5

58,0

пшениця

131,3

64,6

кукурудза

170,0

124,8

крупи

215,3

45,0

овочі

177,5

58,4

фрукти

3127,2

34,4

Незаперечно, що майже для стотисячного населення обласного

центру цих продуктів харчування, кількість яких у продажу зросла, знову

катастрофічно не вистачало.

Станом на 22 червня 1947 року спостерігалося незначне зниження

цін, вперше за останні півроку:

114

Зменшення цін

Назва продуктів харчування

(на скількох базарах області)

На борошно житнє

5

на борошно пшеничне

7

на пшоно

9

на картоплю

12

на масло

20

Проте в цінах значного зменшення не відбулося, тож у червні в біль-

шості районів області борошно житнє коштувало по 90 крб. за 1 кг, пше-

ничне — по 100 крб., масло — 180-220 крб., м’ясо свинини — по 85 крб.

за 1 кг [21]. Ціни на борошно житнє та пшеничне не вдалося зафіксувати

в 13 районах області [22]. Хліб і в червні 1947 року для більшості жителів

області залишався недоступним через його майже повну відсутність та

надзвичайно високу ціну на той, що зрідка з’являвся в продажі.

Велике розчарування чекало жителів області в липні 1947 року: кіль-

кість продуктів харчування у вільному продажі різко скоротилася — по-

становою Кіровоградського обласного виконавчого комітету депутатів

трудящих з 5 липня заборонялася торгівля будь-яким хлібом. В умовах

існування карткової системи, що забезпечувала лише мінімум продуктів

харчування для відносно незначної кількості жителів області, базари були

тим місцем, де, хоч і дорого, можна щось купити з харчів. Однак пидбати

в достатку серед літа хліб, саме в розпал жнив, та вперше за рік досхочу

наїстися більшість населення області не змогла, бо саме в липні реаліза-

ція зерна значно скоротилася: жита продали на 51,9 % менше порівняно з

червнем, пшениці — на 56,0 %, кукурудзи — на 34,6 %, вівса — на 43,0 %, дерті — на 85,8 %, борошна житнього — на 72,6 %, борошна пшеничного

— на 74,6 %, сала — на 29,9 %, свинини — на 35,3 % [23].

Впродовж серпня 1947 року ситуація з продуктами харчування на ба-

зарах області продовжувала погіршуватися. Житнього борошна в прода-

жу зменшилося ще на 89,3 %, круп — на 54,8 %, завезення пшеничного

борошна скоротилося на 96,4 %. Реальний голод впродовж липня-сер-

пня 1947 року не відпускав більшість населення області, адже борошна

житнього в серпні 1947 року продали на 4 базарах міста Кіровограда

тільки 17,6 цнт., тобто майже стільки, скільки його продали у січні (17,3

цнт.), борошна пшеничного в серпні продали 24, 2 цнт. (у лютому — 20,4

цнт.). Пояснення цьому таке: колгоспам суворо заборонили продавати

зерно врожаю 1947 року до виконання обов’язкових планів поставок зе-

рна державі [24]. Знову, як і в 1946 році, держава максимально відбирала

з колгоспів хліб, вирощений і зібраний в 1947 році, не дивлячись на те, що переважна більшість жителів області хронічно недоїдала.

Лише у вересні 1947 року ціни на основні продукти харчування різко

знизилися: 1 кг борошна житнього вже продавали по 25 крб., 1 кг боро-

шна пшеничного — по 35 крб., 1 кг пшона — по 35 крб., 1 кг яловичини

— по 45 крб., 1 кг свинини — по 65 крб., 1 кг масла вершкового — по 170

крб., олію — по 170 крб. за 1 літр [25]. Все це сприймалося як деяке

115

полегшення проти голодних місяців зими, весни та літа 1947 року, тож

вгамувати голод за рахунок житнього чи пшеничного хліба мали змогу

вже багато жителів області.

До грудня 1947 року ціни на продукти харчування знову знизилися: борошно житнє коштувало в області в середньому по 19 крб. за 1 кг, бо-

рошно пшеничне можна купити по 25 крб. за 1 кг, яловичину — по 35

крб., свинину — по 55 крб., масло вершкове — по 130 крб. Ціна на олію

залишалася незмінною — 170 крб. за 1 літр [26].

Тож з осені 1947 року голод відступив з Кіровоградської області, і

хоча достатку в сім’ях колгоспників, робітників та рядових службовців

все ще не було, елементарне для фізичного виживання — хліб пшенич-

ний та житній — в населення області з’явилося.

Хто були основними продавцями зерна та борошна на базарах об-

ласті? Міліція суворо стежила за ситуацією на базарах та особливо при-

скіпливо ставилася до рядових колгоспників, перевіряючи, чи виконали

селяни плани по своїх зобов’язаннях з поставок державі продуктів хар-

чування з підсобних господарств. Хто з селян не мав квитанцій про ви-

конання зобов’язань, на базар не допускався. Та де в селян взимку та

весною 1947 року було те надлишкове зерно? Тож продавцями продуктів

харчування на базарах області були колгоспи.

Колгоспи для продажу на базарах зарезервували 6225 цнт. зерна

[27]. Незаперечно, що й цю кількість, через невиконання колгоспами

планів здачі державі зерна за 1946 рік, значно зменшили, а то й перепо-

ловинили. Тож вивозили на базар зерно, дерть, крупи з однією метою

— заробити «живі» гроші та розрахуватися, в першу чергу, за облігації

державних позик, плани щодо яких теж доводилися колгоспам. На за-

сіданні виконавчого комітету Кіровоградської районної ради депутатів

трудящих, що відбулося 15.05.1947 року, затвердили рішення, згідно

якого «…з метою прискорення темпів збору на позику готівкою» го-

ловам сільських рад та головам колгоспів рекомендувалося «виділити

необхідну кількість підвід та коней для вивозу сільськогосподарської

продукції на базар» [28].

Про санітарний стан базарів області у весняно-літній період 1946

року свідчить довідка головного державного інспектора по торгівлі

по Кіровоградській області Гришина Я. З., направлена до обласного

виконавчого комітету: «Перевірені базари знаходяться в незадовільно-

му антисанітарному стані, більшість з них не очищені від сміття, бруду

та грязюки, — доповідав інспектор. — Так Знам’янський міський базар

вкритий гряззю, площа базару покрита ярами, закиданими сміттям. Пі-

щанобрідський колгоспний базар, що знаходиться на ст. Помічна, пе-

ребуває в антисанітарному стані — сміття, залізобетонні уламки, сто-

лики та рундуки вкриті камінно-вугільним пилом, базар не очищується

від гнилих овочів, зелені…» [29].

Попри все базари залишалися тим єдиним місцем, де можна було

купити хоч якісь продукти харчування.

116

21. МАГАЗИНИ СПОЖИВЧОЇ КООПЕРАЦІЇ. «ОРСи»

Систему торгівлі в післявоєнний період побудували так, що у віль-

ному продажі пересічному громадянину купити що-небудь практич-

но стало неможливим. Причиною цього виявилася карткова система

розподілу продуктів харчування та промислових товарів. Тож на картки

«отоварювалися», сплачуючи при цьому за товар чималі кошти, лише

ті, хто ці картки мав. Картки видавалися не всім жителям області. Тому

придбати в магазині, що входив, для прикладу, до системи облспожив-

спілки, будь-який товар (і, в першу чергу, хліб) колгоспник не міг як че-

рез відсутність коштів, так і, головне, карток.

Ціни на продовольчі товари, що реалізовувалися облспоживспілкою

в Кіровоградській області, дещо різнилися від ринкових, але не набага-

то (ціни зафіксовані 25.04.1947 року) [1]:

Ціна в магазинах

Ціна на базарі

Товар

облспоживспілки (крб. за 1 кг)

(крб. за 1 кг)

Яловичина

45

50

сало свиняче

120

200

картопля

12

18

помідори солоні

7,0

12

та ін.

Насиченості товарами магазинів облспоживспілки впродовж зими-

весни 1947 року не спостерігалося, та й покупці магазини майже не від-

відували — вільно купляти стало неможливо, тож у січні план роздрібної

торгівлі в області виконали лише на 25,3 %, у лютому — на 27,0 %, у бе-

резні — на 48,8 % [2].

Частину отриманих продуктів з централізованих фондів спрямову-

вали для комерційної торгівлі. За комерційними цінами, розміри яких

встановити не вдалося, але, без сумніву, набагато вищими, ніж у «зви-

чайних» магазинах, в І кварталі 1947 року продали рибу і рибні консерви

— на 240 тис. крб., масло вершкове — на 81 тис. крб., олію — на 178

тис. крб., цукор — на 1млн. 709 тис. крб., хліб — на 370 тис. крб., горілку

і лікеро-горілчані вироби — на 800 тис. крб. [3].

117

На фото: розпорядження облвиконкому про негайне вивільнення всіх

торговельних приміщень в Підвисоцькому районі, що не використовують-

ся за призначенням, бо «засипані зерном». Жовтень 1947 р.

З фондів ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.755. — Арк.127.

В області діяли ресторани, закриті (відомчі) їдальні, чайні, для яких

в І кварталі 1947 року централізовано надходили продукти харчування.

Зокрема, м’яса, птиці та ковбас надійшло 1832 цнт., риби свіжої та коп-

ченої — 147 цнт., масла — 114 цнт., олії — 114 цнт., борошна — 702 цнт., хліба та хлібобулочних виробів — 5861 цнт. [4]. Зрозуміло, що серед від-

відувачів комерційних магазинів, ресторанів фігурували в першу чергу

заможні громадяни області, які отримували високі зарплати, або зло-

чинці, які гроші здобували шляхом грабунків та розбоїв. Якісні продукти

харчування в закритих їдальнях споживали в першу чергу представники

т. зв. «радпартактиву». Робітникам з їхніми мізерними зарплатами та

колгоспникам з їхніми копійками, нарахованими на трудодні, робити

в післявоєнних комерційних магазинах, ресторанах та «Чайних» було

нічого. Зокрема, в «Чайній» № 3 Кірторгу, згідно меню на 18.03.1946 р., склянка чаю коштувала 2 крб., 1 пиріжок з м’ясом — 5 крб., 100 грамів

ковбаси «Польської» — 22 крб., ковбаса гов’яжа — 17 крб. за 100 грамів, 100 грамів хліба пшеничного 72 % — 2 крб. 50 коп., 1 л пива — 12 крб.

[5]. Цим меню «Чайної» і вичерпувалося.

Одночасно (ст. на 18.03.1946 р.) меню по ресторану № 1 м. Кіро-

вограда було дещо іншим: булочки по ціні 3 крб. 50 коп. за 1 шт., яйце

відварене по 5 крб. за 1 шт., шніцель свинячий з картопляним пюре по

24 крб. за 1 порцію, гуляш свинячий з картопляним пюре — 24 крб. за

1 порцію, крім того салат «Олів’є» по 10 крб. за 100 грам та вінегрет, 145 грамів якого коштували 10 крб., 100 грамів горілки «Московської»

пропонували по 14 крб. [5].

118

Зрозуміло, що продукти харчування увесь час дорожчали, тож не-

важко підрахувати, що для того, щоб випити в березні 1947 року в об-

ласній «Чайній» № 3 склянку чаю з пиріжком, начиненим м’ясом, по ціні

попереднього року, колгоспнику колгоспу ім. Чкалова с. Злинка Мало-

висківського району потрібно виробити не менше 300 трудоднів у 1946

році. Щоб поласувати ста грамами ковбаси «Польської» в тій же чайній

за ціною 1946 року, колгоспнику колгоспу ім. Шевченка с. Тарасівка Ма-

ловисківського району потрібно виробити майже 150 трудоднів та ще

й якось спромогтися повністю отримати з колгоспної каси зароблені

гроші, що було практично неможливим.

На фото: фейлетон

про роботу чайної

м. Кіровограда.

З фондів ДАКО —

газ. «Кіровоградська

правда», 11.10.1946 р.

Відомчі (закриті)

їдальні, яких в області

станом на 18.02.1947 р.

нараховувалося 50 і до-

ступ до яких сторонніх з

«вулиці» був абсолютно

неможливим, рятували

від голоду студентів,

деяких категорій ро-

бітників та службовців

[6]. В голодний 1946

рік для громадського

харчування, зокрема студентів Кіровоградського педінституту, згідно

звіту «ОРСу», виділили 79 кг хліба, 1103 кг борошна, 292 кг сала, 347 кг

олії, 88 кг масла, 12230 кг картоплі тощо [7]. Частина цих продуктів хар-

чування, що їх скуштували тогочасні студенти, надійшла з США, Канади, Австралії, Аргентини та інших країн як допомога по лінії ЮНРРА.

В ІІ кварталі 1947 року постачання магазинів з централізованих фо-

ндів дещо збільшилося, тож м’яса, птиці і ковбас продали на 112,4 % бі-

льше порівняно з І кварталом, олії — на 166,6 %, борошна — на 146,5 %, хліба — на 123,8 %, круп і макаронів — на 166,0 % [8]. Проте реальне

забезпечення майже мільйонного населення області продуктами ха-

рчування було досить-таки незначним. Власні резерви вичерпалися

шляхом обов’язкових поставок державі.

Мережа магазинів у системі Кіровоградської облспоживспілки сфо-

рмувалася така (станом на 26.09.1947 року) [9]:

119

Специфіка продовольчого

К-сть магазинів

К-сть магазинів

магазину

в містах і селищах

в селах

Хлібні

18

10

плодоовочеві

12

—

м’ясорибні

4

1

ларки хлібні

5

2

ларки плодоовочеві

13

6

магазини змішані, де

торгували хлібом

120

36

На фото: винно-

горілчаний відділ

магазину. Кіро-

воградщина. 50-і

роки ХХ ст. З архіву

Ю. В. Тютюшкіна.

Таким чином,

в переважній кіль-

кості сіл колгосп-

ники позбавлялися

будь-якої можливо-

сті придбати проду-

кти харчування на-

віть в магазинах споживчої кооперації, пайовиками якої чимало селян

перебували. Для понад шестисот тисяч сільських жителів області діяли

тільки 55 магазинів, які в народі дістали назву «сільпо», або «коопера-

ція», але придбати хоч якісь продукти харчування в них мали право тіль-

ки власники «продовольчих» карток — сільські вчителі, медпрацівники, робітники МТС, працівники пошти, сільрад тощо. В багатьох селах при-

міщення магазинів зайняли інші організації: в с. Братолюбівка Долин-

ського району сільмаг віддали «Заготзерну», магазин в с. Варварівка

Долинського району та деякі магазини Новогеоргіївської РСС віддали

під школи, на ст. Помічна магазин Помічнянської РСС зайняло почтове

відділення Піщанобрідського районного відділення зв’язку. В магази-

нах області розміщувалися також військкомати, контори «Держсортфо-

нду», деякі інші організації та установи [10].

Отже, дискримінація колгоспників в плані постачання їх продово-

льчими та промисловими товарами через мережу магазинів сільських

споживчих товариств (ССТ) є очевидною та переконливою. Фактично

селян кинули напризволяще, тож багато з них виживали завдяки ли-

стю та цвіту дерев, мерзлій минулорічній картоплі, чимало вдавалися

до крадіжок. Варто відзначити, що в Кіровограді відкрили магазини

«Особунівермаг» та «Головособгастроном», створені, напевне що, для керівної верхівки області та членів їх сімей [11]. Для створення

120

«Головособгастроному» сам міністр торгівлі УРСР Дрофа наказав Кіро-

воградському облторгвідділу виділити в обласному центрі в ІІІ кварталі

1946 року «кращий магазин і краще обладнання» [12].

Відібравши вирощене селянами зерно врожаю 1946 року, викачав-

ши у формі податків майже все зібране селянами на присадибних діля-

нках, не розрахувавшись повністю з колгоспниками за трудодні, напов-

нюваність яких, за результатами праці в 1946 році, зерном та коштами

була мізерною, влада країни взимку 1947 року залишила всіх без виня-

тку колгоспників у стані голодного жебрацького існування.

В дещо кращому, але теж тяжкому становищі перебувала частина

жителів області, зайнятих в промисловому виробництві. Їхнім забез-

печенням займалися т. зв. «ОРСи» (рос.) — відділи робітничого поста-

чання.

На фото: лист голови пре-

зидії облспоживспілки Сая

до обкому КП(б)У та облви-

конкому про те, що в Підви-

соцькому районі «…чотири

торгових приміщення, зок-

рема і приміщення, підгото-

влене для відкриття раймагу,

…забрані під засипку зер-

на». 18.10.1947 р. З фондів

ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1.

— Спр.755. — Арк.128.

20 травня 1946 року мі-

ністр торгівлі УРСР Дрофа

підписав наказ № 38 по мі-

ністерству торгівлі «Про стан торгівлі і громадського харчування в ра-

йонах підприємств вугільної промисловості Кіровоградської області».

Міністр, ознайомившись зі станом торгівлі в районі будівництва шахт

по видобутку вугілля на Кіровоградщині, зокрема в м. Олександрії, зробив висновок, що «постачання робітників і службовців, зайнятих

у вугільній промисловості, здійснюється незадовільно», «…постачання

хлібом відбувається з перебоями… є факти невидачі хліба робітникам

по кілька днів… хліб дуже неякісний… громадське харчування органі-

зоване незадовільно — меню одноманітне, треті блюда відсутні». Цим

наказом для робітників вугільної промисловості області наказувалося

виділити: 800 м бавовняних тканин, 15 000 одиниць посуду для їдалень, 25 тонн повидла, 20 тонн вівсянки, 30 тонн бобових, 10 тонн рису, 1 тон-

ну цукру [13].

Про те, як постачалися робітники Байдаківського будівельного мо-

нтажного управління, свідчать результати діяльності «Байдаківського

121

ОРСу»: в 1947 році для робітників цього управління надійшло 1078 кг

м’яса і птиці, 767 кг ковбас, 296 кг риби, 557 кг олії, 296 кг масла, 1288 кг

борошна, 3247 кг хліба, 160 кг макаронів [14]. Нам невідома кількість

будівельників цього управління, тож невідомо, скільки продуктів харчу-

вання припало на кожного працюючого в 1947 році. Незаперечно одне

— робітники знаходилися в дещо кращому становищі, ніж селяни, але

теж відчули на собі недоїдання та значні матеріальні нестатки, адже їх

постачання в 1947 році, порівняно з 1946 роком, набагато скоротилося.

Це добре ілюструє таблиця [15]:

Назва продуктів

Поставки в 1946 році

Поставки в 1947 році

харчування

(в кг)

(в кг)

М’ясо і птиця

22046

1078

ковбаси

5253

767

риба

9181

296

олія

4678

557

масло

2988

296

борошно

10046

1288

хліб

97574

3247

На фото: лист голови

президії облспоживспілки

Сая до голови виконавчого

комітету обласної ради

депутатів трудящих Іщенка

з проханням дати вказівку

керівництву Долинського

району звільнити магазин,

що використовується під

склад зерна. Жовтень

1947 р. ДАКО. — Ф.2860.

— Оп.1. — Спр.755.

— Арк.178.

Впродовж 1947 року

для працівників Байда-

ківського БМУ продали

через «ОРС» також 360

метрів бавовняних тканин, 111 метрів вовняних тканих, 2 жіночих плат-

тя, 256 пар шкіряного взуття, 41 пару гумового взуття, 1 пару валянок, 79 брусків мила господарчого та 16 — туалетного, 181 упаковку парфу-

мерії [16].

Допомога суттєва, але продовольчих і промислових товарів, як пра-

вило, дуже дорогих, на всіх шахтарів та будівельників не вистачало, тож

були «щасливчики» та «ображені», адже наявність в робітника картки

на промисловий товар ще не гарантувала отримання цього товару.

122

На фото: працівники

торгівлі за буфет-

ною стійкою. 1952 р.

м. Кіровоград. З архіву

Ю. В. Тютюшкіна.

Серед тих, хто

не зміг придбати про-

мислових товарів вза-

галі, хоч мали на це

право, опинилися ро-

бітники Олександрів-

ського лісопромисло-

вого господарства: з

1 жовтня 1946 року

по 1 січня 1947 року їхній «ОРС» не отримав товарів, «призначених

для гарантованого постачання». Зокрема, для робітників лісопроми-

слового господарства не надійшла жодна пара будь-якого взуття, не отримали робітники і мила, тютюну та трикотажних виробів. У графі

звіту про продаж цих та інших промислових товарів робітникам праців-

ники «ОРСу» поставили лише нулі [17]. В той же час на 1 січня 1947 року

«ОРС» Олександрівського ліспромгоспу заготував для своїх робітників

47,2 т картоплі, 800 кг м’яса і птиці, 200 кг масла, 2,6 т борошна, 3,3 т

круп тощо [18]. Ця кількість продуктів харчування призначалася для 463

робітників і службовців Олександрівського ліспромгоспу та 652 праців-

ників лісгоспу (кількість працюючих станом на 29.09.1946 року) [19].

Нескладний підрахунок показує, що для кожного з-понад тисячі ста

працюючих борошна та круп на 1947 рік припасли в мінімальній кілько-

сті — по 3,3 кг круп, по 2,5 кг борошна; запаси м’яса, масла виявилися

ще меншими, і тільки картоплі заготували вдосталь.

Отже, в 1946-1947 роках велику скруту переживали і робітники, для яких норми постачання продуктів харчування та промислових то-

варів через систему відділів робітничого постачання різко скоротили-

ся. В подібній ситуації опинилися і службовці. Абсолютні злидні обсіли

селян, які в тогочасній ієрархічній суспільній системі знаходилися на

самому її дні.

123

22. «КОНТИНГЕНТ», ЩО ПОСТАЧАВСЯ

ПРОДОВОЛЬЧИМИ ТОВАРАМИ.

ПРОДОВОЛЬЧІ КАРТКИ

З майже мільйонної кількості населення Кіровоградської області, а в

ній на 1.01.1945 року проживало 935 тис. чол.[1], розраховувати на хліб

та інші продовольчі товари від часу визволення території від німецьких

загарбників і до кінця 1947 року, коли відмінили карткову систему, мог-

ли лише окремі категорії жителів, яких влада називала «контингент, що

постачався хлібом». Отримати певну норму хліба, а також продовольс-

тва та промислових товарів, громадяни мали право у випадку наявності

в них спеціальних карток, наповнюваність яких для різного «континге-

нту» була диференційованою. А саме постачання відбувалося як через

магазини облспоживспілки та «ОРСів», так і через закриті розподільни-

ки (для «радпартактиву») або відомчі їдальні.

На фото: лист з відмо-

вою у видачі літерних

карток на харчування

для працівників

«Укрголовмаслопр-

му». 6.05.1946 р.

З фондів ДАКО —

Ф.2860. — Оп.1. —

Спр. 589. — Арк. 195.

Списки, тобто «ко-

нтингент» на отримання хліба, продовольства затверджувалися в кож-

ному районі на засіданнях виконавчих комітетів районних рад депутатів

трудящих. Узагальнені дані по області направлялися до Москви на адре-

су Держплану СРСР, де кількість «контингенту» коригувалася.

Посилення й поширення голоду в області викликала, зокрема, акція

зняття за вересневими 1946 р. постановами столичної влади про еконо-

мію хліба з централізованого пайкового постачання хлібом за картками

124

населення, яке проживало в сільській місцевості: урядовою телеграмою з

Москви на адресу Кіровоградського облторгвідділу наказувалося скоро-

тити витрати хліба на картки в жовтні на 30 % порівняно з вереснем, а для

населення сільської місцевості, яке мало право на хлібні картки, норму

споживання скоротили на 70 %. Заборонялося видавати на картки крупу, повністю припинялася торгівля зернофуражем, дітям скоротили норму

споживання хліба з 400 грам до 150, доросле непрацююче населення

міст зовсім позбавлялося будь-якої допомоги хлібом [2]. Якщо у вересні

1946 р. на картки хліб купували 192,1 тис. мешканців Кіровоградщини, то в жовтні — тільки 34,4 тис. чоловік, що майже в 5,6 раза менше. «Шо-

фери, ремонтні робітники й службовці нашої автобази… пайка ніякого

не отримують, і тільки тому, що наша автобаза носить назву «Піщано-

Брідська», а Піщано-Брідський район належить до сільської місцевості, є факти самовільного залишення виробництва тому, що їх [робітників]

існування в подальшому неможливе. Робітники бази у більшості — де-

мобілізовані і з колгоспами не пов’язані, горoдів 1946 р. також не мали».

На цей лист-прохання дирекції автобази на початку 1947 р. до секретаря

ЦК КП(б)У Л. Кагановича про занесення робітників автобази до списку

на отримання продовольчих карток 22 квітня 1947 р. отримана відпо-

На фото: лист

з облвиконкому

до Олександ-

рійського

міськвиконкому

про немож-

ливість видати бі-

льше 49 літерних

карток на харчу-

вання для міста.

29.10.1947 р.

З фондів ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.755. — Арк.95.

відь Республіканського контрольнооблікового бюро: «Предусмотреть

для снабжения пайковым хлебом контингент работников автобазы «Со-

юззаготавтотранса» Министерство торговли УССР лишено возможнос-

ти». Під зазначену постанову про економію витрачання хліба підпадали

робітники підприємств, розташованих у сільській місцевості, де нерідко

працювали й жителі міст, які не мали ні присадибних ділянок, ні горoдів, а також ніяких підсобних господарств. З жовтня 1946 р. з постачання хлі-

бом та крупою зняли також дитсадки районних центрів, сіл, через що

деякі дитячі садки припинили роботу [3].

Система постачання населення продуктами харчування на картки

встановилася досить складна — існувало кілька типів «контингентів»

відповідно до професії, місця роботи та проживання дорослого грома-

125

дянина області. Тип «контингенту» досить суттєво впливав, зокрема, на розмір хлібної чи продуктової пайки та визначав соціальний статус

громадянина.

Так, до списку «контингенту, що постачався в лютому 1947 року

по Кіровоградській області «за рахунок централізованих фондів», впи-

сали: 758 робітників, що постачалися за особливо завищеними норма-

ми; 3225 осіб, що постачалися за підвищеними нормами; 14 235 осіб

«особливого списку»; на окремому обліку перебували діти робітників і

службовців в кількості 12 723 особи. Право отримувати молоко надали

204 особам. «За рахунок централізованих фондів» постачалися робі-

тники: мінсільгоспмашинобудування, міністерства машприладбуду, міністерства шляхів сполучення, міністерства вугільної промисловості, міністерства паливбуду, міністерства лісової промисловості та мініс-

терства харчової промисловості [4]. Їхня кількість в області сягала тро-

хи більше 30 тис. чоловік.

На фото: відмо-

ва про вклю-

чення до списку

на літерне хар-

чування праців-

ників обласного

управління сіль-

ського госпо-

дарства «через

відсутність

ліміту». Червень

1947 р. З фондів ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.745. — Арк.115.

Обласний виконавчий комітет Кіровоградської обласної ради депу-

татів трудящих затвердив список «контингенту, що постачався за раху-

нок фондів облторгвідділу». До нього в лютому 1947 року записали 8685

дорослих та 3332 дітей. Всього — 12017 осіб: працівники системи зв’яз-

ку, учні ФЗН, працівники ВОХРу, вихованці дитбудинків, будинків дитини, утриманці будинку інвалідів Великої Вітчизняної війни тощо [5].

Через «закриту торговельну сітку по призначенню» постачалися

продуктами харчування 220 вихователів дитячих будинків, 1150 інвалі-

дів Великої Вітчизняної війни, працівники науки, літератури, мистецтва

— 333 чол., радянський і партійний актив — 1250 чол., студенти вузів і

технікумів — 3500 чол., 100 викладачів та асистентів вузів тощо. Всього

— 7924 особи [6].

«Контингент, що знаходився на постачанні продуктами харчування», налічував у лютому 1947 року по Кіровоградській області 75216 чол.: з них 47872 робітників, 5453 службовців, 9168 утриманців, 12723 дітей

віком до 12 років [7].

126

Голова виконкому Кіровоградської обласної ради депутатів трудя-

щих Іщенко затвердив на лютий 1947 року «контингент, що постачався

хлібом в сільській місцевості тільки за талонами». До цього «континге-

нту» вписали 8200 сільських вчителів, 245 сільських лікарів, 1787 спеці-

алістів сільського господарства, 2100 працівників радянського та пар-

тійного активу, 510 робітників лісозаготівлі, 400 вихователів сільських

дитячих будинків, 330 інвалідів Великої Вітчизняної війни тощо. Всього

на селі того місяця хліб могли отримати 12941 особа [8]. У цьому «кон-

тингенті» намарне знайти прізвища хоча б одного колгоспника.

На фото: жителі

вул. Островсько-

го в м. Кіровограді

— їхній побут не дуже

різнився від сільсько-

го. 40-50-і роки ХХ ст.

З архіву Ю. В. Тютю-

шкіна.

Додаткове харчу-

вання в лютому 1947

року за «рахунок об-

ласних фондів» мали

право отримати 2885

дітей міських дитя-

чих садків та їхні вихователі, 2478 хворих лікарень, учні міських шкіл

— 17 232 особи [9]. Всі вони вкрай потребували додаткового харчу-

вання, адже й основного отримували не завжди вчасно та в повному

обсязі. 11-17 січня 1947 року начальник слідчого відділу обласної про-

куратури Святченко здійснив ревізію деяких об’єктів та установ Олек-

сандрійського району. При їх перевірці він, зокрема, встановив таке: в самому місті Олександрії (в райлікарні, дитбудинку, дитячих яслах) хліб не постачався впродовж кількох днів підряд — 5, 11 та 12 січня, а 160 вихованцям дитбудинку видачу хліба постійно затримували, а то

й не видавали зовсім [10].

На «додаткове лімітне харчування», що суттєво поліпшувало якість

харчування, впродовж 1946 та у 1947 році могли розраховувати тіль-

ки найвищі категорії працівників управлінського апарату радянських, партійних, правоохоронних органів, керівників промислових підпри-

ємств тощо. Зокрема, лімітовані картки на харчування отримали в сер-

пні 1946 року співробітники Кіровоградського обласного управління

МВС і розподілили їх так: підполковники і майори управління — всього

6 чол., отримали лімітні картки І категорії; капітани (15 осіб) отримали

лімітовані картки ІІ категорії, а 90 співробітникам обласного управління

в званні від старшого лейтенанта і нижче дісталися картки ІІІ катего-

127

рії. Крім того, обласне картбюро виділило для управління 1000 талонів

на «другу гарячу страву» [11]. В той же час впродовж всього 1946 року

та в першій половині 1947 року, з місяця в місяць, кількість отримувачів

лімітних карток неухильно скорочувалася. У відповідь на письмові звер-

нення керівних працівників на адресу обласного виконавчого комітету з

проханням видати їм лімітні картки на додаткове харчування, відповідь

від заступника голови облвиконкому Антоненка чи голови облвикон-

кому Іщенка скаржники отримували стандартну: «Виділити не можемо

через відсутність фондів». Все це породжувало численні нарікання та

повторні звернення, однак облвиконком дійсно нічим допомогти навіть

привілейованому прошарку жителів області не міг — хліба хронічно

не вистачало.

Взимку 1947 року т. зв «лімітні карки» отримували: І група ліміт-

ІІ група ліміт-

ІІІ група

Контингент / кількість осіб

ного харчу-

ного харчу-

лімітного

вання

вання

харчування

Радпартактив

145

433

714

ВЦРПС, держплан

5

12

15

контрольно-облікове

і карткове бюро

4

10

22

хлібна інспекція

3

6

—

тощо

17 інспекторів шкіл отримували «окремі гарячі обіди» [12].

У лютому 1947 року населенню області видали 137796 карток

на хліб, що було значно більше порівняно з останніми місяцями 1946

року. Норми відпуску хліба встановили такі [13]:

Норма відпуску хліба на 1 картку

Мали право отримати (к-сть осіб)

(в грамах)

1200

544

1000

2466

800

6058

700

6573

650

4605

600

4519

500

35313

Решта власників хлібних карток отримували на них від 400 до 100

грамів на добу. Право на отримання хліба на картки мали трохи більше

15 % жителів Кіровоградщини.

Серед них не виявилося жодного з тих, хто цей хліб вирощував, що

об’єктивно свідчило про їхнє призначення в тогочасній державі — тя-

жко й виснажливо працювати задарма змалечку і до глибокої старості.

Саме слово «колгоспник», адресоване під час побутових сварок у мі-

128

стах будь-кому, вимовлялося, як правило, зі зневагою, та вживалося

до кожного з метою приниження та глибокої образи людини, яка навіть

не проживала в селі і не була членом колгоспу.

На фото: директор Хащуватської

МТС Ніколау Х. А. отримує перехід-

ний Червоний прапор Ради Мініс-

трів СРСР. 1947 р. З фондів ДАКО

— № 150, оп.1.

Наявність картки на хліб ще

не гарантувала отримання хлі-

ба в повному обсязі її власником

— впродовж всього періоду існу-

вання карткової системи чіткої та

безперебійної роботи по розподілу

продуктів харчування так і не на-

лагодили. В червні 1944 року біля

хлібних магазинів у Кіровограді

створювалися великі черги за хлі-

бом. До вечора не всі могли його

отримати. Зранку до ночі черги

утворювалися також біля магазину

№ 15. При нормі 2-1,5 тонни ма-

газин отримував із хлібозаводу хліба набагато менше, що спричиняло

великі черги, тисняву, сварки [14].

На фото: лист

міністра торгівлі

УРСР про відмову

гарантованого по-

стачання хлібом

лісозаготовачів.

10.06.1947 р.

З фондів ДАКО. —

Ф. 2860. — Оп.1.

— Спр.745.

— Арк.1.

У

хлібному

відділі магазину

«Гастроном» м. Кіровограда «…хліб на полицях рідко коли буває», — пи-

сала газ. «Кіровоградська правда» в номері за 26.10.1945 року. — «Ті, хто прикріплений до магазину, хліб можуть отримати лише в окремих

випадках. Неотоварення карток стало системою. Щомісяця сотні гро-

мадян викидають свої картки як непотріб».

129

На фото: робітники майстерні Кам’янської МТС. 1947 р.

З фондів КІМу — Ф. № 2838.

У квітні 1946 року головний державний інспектор по торгівлі в Кі-

ровоградській області Гришин здійснив перевірку стану торгівлі хлібом

в м. Кіровограді. В довідці на ім’я голови облвиконкому Іщенка інспе-

ктор повідомив, що «…стан торгівлі хлібом і хлібобулочними вироба-

ми відбувається вкрай незадовільно, безперебійна торгівля хлібом

не забезпечена, хліб в магазинах з’являється випадок від випадку, в результаті чого біля магазинів щоденно утворюються великі черги.

2 квітня 1946 року в магазин № 22 надійшло 750 кг сирого і зіжмака-

ного хліба. Низькою виявилася якість хліба (120 кг) в магазині № 86.

В перевірених магазинах торгівля відбувалася по записках. Найбільш

характерні записки: «Завмагу № 22. Отпустите 5 кг хлеба сотруднику

торга. 2.04.46 г. — Акименко». В магазинах постійно трапляються об-

важування покупців. 14.04.1946 року, при повторній перевірці магазину

№ 39, встановлено, що продавець, відпускаючи споживачу Пирогову

І. Ф. хліб вагою 1,2 кг, недоважила 165 грамів. При відпуску хліба вагою

1,6 кг продавець магазину № 86 обважила покупця на 150 грамів. В під-

собних приміщеннях магазину № 39 на кінець дня знайдено 222 крб.

50 коп. надлишку грошей та схованого під прилавком 3 кг хліба» [15].

В січні 1947 року в Олександрівському районі не отоварили карток

на 102 кг хлібом через відсутність самого хліба, отовареня ним відбу-

валося не день в день, а із затримкою на 5-10 днів. Виявлено чимало

фактів, коли інваліди Великої Вітчизняної війни, які проживали на тери-

торії Олександрівського району, не отримували пайкових продуктів, бо

«їх розбирали працівники торгівлі» [16]. В січні 1947 року для робітників

«Укооппромлісгоспу» замість 390 хлібних талонів видали 335, в лютому

— тільки 315, у березні знову недодали 50 карток [17]. Для робітників

«ОСМТ — 316» (м. Кіровоград) недодали 474 талони на хліб [18]. Ана-

логічна ситуація з отовареням карток створилася в Маловисківському

130

районі. В квітні 1947 року в магазині № 5 Малої Виски хліб могли одер-

жати лише половина тих, хто з картками прийшов по нього. «Хліба не-

має, буде завтра!» — заявляв продавець на прохання й крики громадян

видати хліб [19].

На фото: лист від заступника голови облвиконкому до голови Кам’янського

виконкому райради про скаргу працівників віділення Держбанку щодо поста-

чання їх хлібом. 19.06.1947 р. З фондів ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр. 745.

— Арк. 38.

Влада контролювала видачу хлібних карток, але ліквідувати зловжи-

вання при їхньому розподілі виявилося для неї не під силу. 20 березня

1946 року до 15 районів області виїхали ревізори для перевірки прави-

льності видачі хлібних карток. До Новогеоргіївського району відрядили

Москаленка, до Бобринецького — Куроп’ятникова, до Компаніївського

— Воробйова, до Новгородківського — Перегудова тощо [20]. Зловжи-

вань ревізори виявили чимало. В І кварталі 1946 року за зловживання

з продуктовими і промисловими картками засудили 8 осіб: п’ять по-

садовців отримали до 2 років позбавлення волі, три особи — до 5 ро-

ків [21]. Під час обшуку особистого помешкання касира райкартбюро

№ 2 м. Кіровограда знайшли чимало карток на хліб. По Знам’янському

міськкартбюро виявили недостачу карток на 90 кг хліба, 3 кг жирів, 13 кг

крупів, 5 кг цукру та 320 промтоварних одиниць [22].

В листопаді 1946 року на бюро Кіровоградського міськкому

КП(б)У обговорили питання «Про результати перевірки роботи картко-

вих і контрольно-облікових бюро по місту». Перевірка виявила численні

зловживання при видачі карток. Зокрема, міське карткове бюро вида-

вало хлібних і продовольчих карток більше, ніж числилося по штатному

розпису робітників і службовців. Такі порушення виявили в паровозно-

му депо станції Кірово-Українська, в обласній конторі «Союззаготтран-

су», облміськпостачі, тресті тваринницьких радгоспів тощо. При видачі

карток на хліб викрили багатьох працівників, які їх отримували по дві

замість однієї. Деякі працівники отримували картки по категорії «ро-

131

бітник» замість «службовець». На млині № 8 таких викрили три особи, в артілі «Утильзбір» — 6 чоловік, в конторі військторгу — 8 чол. Щоб

отримати більшу кількість хліба, деякі керівники приписували у відо-

мість про видачу карток фіктивні посади та неіснуючих працівників —

т. зв. «мертвих душ», а отриманий по цих картках хліб привласнювали.

Бюро доручило міському прокурору розслідувати обставини неправи-

льної видачі карток на хліб і винних притягти до відповідальності [23].

Картки відмінили тільки в грудні 1947 року, проте продуктів харчу-

вання це не додало — їх, як і промислових товарів, і надалі залишалося

вкрай мало.

132

23. ПОСТАЧАННЯ «КОНТИНГЕНТУ»

БОБРИНЕЦЬКОГО РАЙОНУ. 1946-1947 роки

Бобринецький район щодо наслідків господарської діяльності

за 1946 рік перебував серед лідерів — наслідки погодних умов суттєво

не вплинули на врожайність основних сільськогосподарських культур, тож їх збір залишився майже на рівні попереднього року. Проте відразу

після того, як район здав основну масу зібраного хліба державі, на Бо-

бринеччині розпочалися великі ускладнення з забезпеченням продук-

тами харчування всіх жителів, зокрема, й тих, яких зарахували до т. зв.

«контингенту». Це тривало з вересня 1946 по осінь 1947 року. Район, як

і вся область, голодував від жнив до жнив.

25 вересня 1946 року відбулося засідання виконкому Бобринець-

кої районної ради депутатів трудящих, на якому розподілили виділе-

ний рішенням обласного виконавчого комітету (рішення № 1540 від

14.09.1946 р.) фонд борошна — 31,5 тонни, 100 кг манної крупи та

2 тонни картоплі (замість крупи). Для 6692 жителів міста (така кількість

населення м. Бобринця зафіксована станом на 28.10.1946 року. — Авт.) виділили 26,5 т борошна, для пільгових категорій села — 500 кг. Манну

крупу та картоплю віддали дитячому будинку, дитячим яслам, дитячому

садку та райлікарні. Виділену норму хліба поїли за два тижні. Тож з дру-

гої половини місяця вересня повністю припинилося постачання хлібом

медпрацівників, вчителів, вихованців дитбудинків, дитячих ясел та ди-

тячого садка, хворих лікарень та студентів технікуму. Не отримали хліба

утриманці та діти «основних робітників та службовців» [1].

Виконком Бобринецької районної ради депутатів трудящих своїм

рішенням від 15.11.1946 року (протокол № 15) «прийняв на постачання

хлібом на листопад 1946 року контингент, встановлений областю в кі-

лькості 1155 чол.». Область для цих цілей виділила борошно в кількості

11306 кг, що майже втричі менше, ніж у вересні [2]. В додатку до прото-

колу розписали не тільки кількість працівників, що постачалася хлібом, а й норми хліба на день (дітям-сиротам спочатку планували виділити

по 500 грамів хліба, але фактична норма суттєво зменшилася, тож ста-

новила лише 200 грамів) [3].

133

Контингент

Норма

Норма

Бобринецького

Кількість / чол

на день / грам

на місяць / кг

району

Райпартактив

80

500

15

вчителі

328

500

15

лікарі

87

500

15

медсестри

11

300

—

зв’язок

22

500

15

райуповмінзаг

13

500

15

заготзерно

57

500

15

МВД (офіцери)

4

800

24

МДБ (офіцери)

3

800

24

інв. ВВв І та ІІ гр.

99

350

10,5

діти загиблих

воїнів

42

200

6

діти дитбудинку

250

голови і

секретарі с / рад

500 (фактично

15

та ін.

36

— 200 грам)

Всього осіб:

1155

350

10,5

6 грудня 1946 року виконавчий комітет Бобринецької районної ради

(протокол № 38) затвердив списки «контингенту на постачання хлібом

на грудень 1946 р.» в кількості 1416 чол., для них виділили 14093 кг бо-

рошна [3]. Окремо затвердили «контингент робітників», «контингент

утриманців» та «дітей контингенту, що мав право на постачання хлібом».

Тобто сім’я секретаря райкому партії, яка складалася з нього, його не-

працюючої дружини, їхніх дітей, рідних батьків секретаря чи його дружи-

ни, які проживали однією сім’єю, теж гарантовано постачалися хлібом

по категорії «утриманці». Всіх жителів Бобринецького району, які мали

право на отримання щоденної норми хліба та інших продуктів харчу-

вання, налічувалося в районі (станом на 25.10.1946 р.) 9578 чол., з них

утриманців — 1957 чол., дітей — 2929, решта — робітники та службовці, вчителі та лікарі, працівники органів влади, учні технікуму та спеціалісти

сільського господарства по лінії МТС, різноманітні управлінці [4]. Біль-

шість з них до списків «контингенту» не потрапили.

У грудні 1946 року, вперше після жнив, для Бобринецького району

область виділила, крім хліба та картоплі, інші продукти харчування, які

виконком Бобринецької районної ради розподілив так [5]: Контингент

Картопля / кг

Овочі / кг

Цибуля / кг

Макарони / кг

Дитбудинок

—

600

100

50

дитсад

250

500

30

25

дит’ясла

270

500

30

25

лікарня

2

6000

100

100

рад. партактив

2560

1280

240

—

інваліди ВВв

720

720

—

—

134

З кожним місяцем норми відпуску хліба для деяких категорій гро-

мадян постійно скорочувалися: якщо восени 1946 року працівники Бо-

бринецького МДБ отримували хліба по 1 кг — 1,5 кг хліба на день, потім

— по 800 грамів, то в грудні для них встановили норми по 700 грамів, а діти, батьки яких загинули на фронті, замість 200 грамів хліба стали

його отримувати по 150 грамів [6]. На середину лютого 1947 року, че-

рез скорочення фондів на отримання областю борошна, денна норма

отримання хліба для деяких категорій громадян Бобринецького району

знову скоротилася — робітникам видавали по 200 грамів, утриманцям

— по 100 грамів [7]. На норму 500 грамів хліба на добу перевели пра-

цівників РВ МВС [8]. В лютому місяці з 85 спеціалістів сільського госпо-

дарства хліба видали тільки для 60 чоловік, зі 125 медичних працівників і

фармацевтів хліба вистачило тільки для 108. Зовсім нічого не отримали

демобілізовані воїни Радянської Армії [9]. В цьому місяці з великим за-

пізненням отримували борошно вчителі, медпрацівники, які працювали

на селі [10]. У січні зовсім не отримали хліба вихованці дитячих ясел Бо-

бринеччини [11].

Незаперечно, що період з листопада 1946 року по березень 1947

року виявилися найголоднішими місяцями для жителів району.

У березні Бобринецький район отримав продуктову допомогу

— 300 кг макаронів та 150 кг пшона, які на засіданні виконкому розпо-

ділили так: лікарні для хворих виділили 40 кг макаронів, райпартактиву

— 223 кг макаронів, демобілізованим з рядів Радянської армії — 50 кг

пшона та 17 кг макаронів, курсанти школи механізації отримали 20 кг

макаронів та 100 кг пшона [12].

На фото: вивчення історії ВКП(б) в парткабінеті Бобринецького

РК КП(б)У. 1947 р. З фондів ДАКО — № 887.

135

У квітні для жителів Бобринецького району надійшов з області но-

вий «подарунок» — рішенням Кіровоградської обласної ради (№ 553 від

4.04.1947 р.) виділено 1 тонну «комерційного борошна» для продажу

його «утриманцям райпартактиву, вчителів та лікарів». Це борошно ра-

йон отримав тільки 10 квітня [13].

«Комерційну крупу» в кількості 3 тонни облвиконкомом виділив

для Бобринецького району 8 травня 1947 року. В районі її продавали

«в одні руки не більше 0,5 кг» і тільки для «робітників, райактиву, інтелі-

генції» [14].

27 травня 1947 року виконком Бобринецької районної ради депу-

татів трудящих розподілив зерно в кількості 5 тонн на 2 місяці (з 10

травня по 10 липня) «для надання допомоги хлібом населенню, що

проживає в місті і селі, і не пов’язане з сільським господарством».

350 дітей — вихованців дитбудинку, дитячих ясел мали змогу отриму-

вати впродовж травня — липня 1947 року по 100 грамів хліба [15].

У червні для району, згідно рішення облвиконкому (№ 1026 від

3.06.1947 р.), виділили додатково борошно та 1650 кг крупи. 500 кг цієї

крупи віддали для райпартактиву Бобринецького району, решту роз-

поділили для дитбудинку, дитячого садка, для райлікарні тощо [16].

З новими жнивами Бобринеччина поволі наїлася, а з грудня 1947

року такий термін, як «контингент, що постачався хлібом», зник з пар-

тійно-державної риторики — в країні відмінили карткову систему.

136

24. КОЛГОСП ім. ШЕВЧЕНКА 2-ї

НОВГОРОДКІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ. 1947 рік.

Робітники та службовці області мали змогу отримувати на картки

хліб. Як виживали в цей час колгоспники, добре ілюструє стан справ

у досить типовому на той час колгоспові ім. Шевченка 2-ї Новгородків-

ської сільської ради.

У 1946 році колгосп ім. Шевченка 2-ї Новгородківської сільської

ради зібрав 1235 цнт зерна. Держава довела йому план обов’язкових

розрахунків по зерну в кількості 967 цнт. Впродовж літа-осені 1946 року

колгосп зумів здати в план тільки 387 цнт зерна, заборгувавши державі

майже 600 цнт. Реальна врожайність в колгоспі, при доведеному плані

в 9,3 цнт з 1 га, виявилася тільки по 3,6 цнт зерна з 1 га. Залишаючись

боржником державі, правління колгоспу вирішило розподілити колгос-

пникам на трудодні по 0,25 крб. грошима та по 480 грамів зерна. На той

час, порівняно з іншими господарствами області, це виявилося дуже ви-

соким показником наповнюваності трудодня. Однак тільки на папері.

2 лютого 1947 року, перед проведенням звітних зборів, в колгосп-

ній коморі зробили ревізію, яка виявила нестачу 9 кг борошна та 25 кг

капусти, проте вівса виявилося більше від зазначеного в документах

на 52 кг. Черз це роботу комірника визнали «вкрай незадовільною» [1].

5 лютого 1947 року правління колгоспу скликало загальні збори кол-

госпників. У своєму звіті голова правління Цвіток Григорій Оникійович

розповів, зокрема, про труднощі попереднього року та зазначив, що гро-

шима колгосп розрахувався з колгоспниками повністю, а от зерном — ні, бо план колгосп не виконав, тож зерно врожаю 1946 року господарство

продовжувало вивозити на державні склади.

При цьому великої різниці в кількості зерна, зібраного в 1945 та

в 1946 роках, майже не було: в 1945 році колгосп зібрав 1260,5 цнт зер-

на, що більше проти 1946 року тільки на 25,5 цнт. Але того року колгосп

повністю видав колгоспникам по 0,3 кг зерна та по 0,54 крб. на виро-

блений трудодень. Тож не погодні умови вплинули на господарську

діяльність колгоспу ім. Шевченка в 1946 році та не вони спричинили

137

невиплату колгоспникам у повній мірі заробленого хліба на трудодні.

Справа в іншому — в 1945 році з зібраних 1260,5 цнт зерна колгосп здав

державі в рахунок обов’язкових поставок тільки 333 цнт хліба, що май-

же втричі менше від обов’язкових поставок у 1946 році [2]. Зрозуміло, що реальне наповнення трудоднів зерном для колгоспників в 1946 році

через це значно скоротилося.

На фото: весняний обробіток колгосп-

ного поля. с. Новгородка. 1945 р.

З фондів ДАКО — № 571, оп.1.

Не дивно, що зима-весна 1947

року для колгоспників колгоспу

ім. Шевченка 2-ї Новгородківської

сільської ради, як й інших колгоспів

району та області, виявилася суту-

жною — в селян не було чого їсти.

В січні 1947 року селянин Легень-

кий із с. Новгородка писав у листі

до брата в Новоросійськ: «У нас зо-

всім нічого немає з продовольства,

хліб ми вже й забули, коли бачили.

Зараз становище дуже тяжке. Бать-

ко й мати опухли від голоду. Батько

— інвалід, працювати не може, а я

малий. Доведеться нам, брате, померти голодною смертю». За зміс-

том кореспонденції пильно стежило МДБ, тож цей лист був вилучений, так і не потрапивши до адресата. Це не єдиний лист з Кіровоградщини з

проханням про допомогу: якщо військова цензура МДБ УРСР при пере-

гляді поштової кореспонденції тільки за час з 10.04. до 15.05.1946 року

виявила по Кіровоградській області 2815 листів зі скаргами на нестачу

продовольства, то наприкінці лише вересня 1946 року з Кіровоградсь-

кої області направлено вже 6751 лист з проханням про допомогу проду-

ктами харчування та скаргами на голод [3].

Тож голод настирливо ліз у кожну селянську родину Кіровоградщини, де міцно оселилися відчай, злидні, хвороби, соціальна депресія, холод.

7 січня 1947 року, на Різдво, правління колгоспу ім. Шевченка зі-

бралося на засідання, де розглянули питання «Про виділення продуктів

на спільне харчування колгоспників та фуражу для свиней» та постано-

вили «…видавати картоплю з розрахунку 600 кг на трудодні і на фураж

свиням картоплю списану згідно акта в кількості 700 кг» [4]. Ця «списа-

на» картопля, а напевне, що гнила, якої видали трохи більше, як по 8 кг

в одні руки, допомагала колгоспникам боротися з голодом впродовж

січня, лютого та до середини березня 1947 року. Зрозуміло, що цього

138

виявилося надзвичайно мало, тож впродовж всього цього часу селяни

виживали кожен як міг.

11 березня 1947 року, в переддень весняної посівної кампанії, пра-

вління колгоспу ім. Шевченка с. Новгородка розподілило 100 кг держа-

вної насіннєвої позики для сімей колгоспників: 79 кг зерна віддали всім

на трудодні, або в середньому по 1 кг на кожного працюючого, а 21 кг

зерна — для «гостронуждающихся», тобто вкрай голодним. Правління

розглянуло заяву колгоспника Залізького Артема про відпуск з колго-

спу продуктів на прогодування його сім’ї та ухвалили відпустити йому

10 кг картоплі [5].

Наступного дня, 12 березня 1947 року, правління колгоспу ім. Ше-

вченка знову зібралося на засідання, де розподіляли нову зернову по-

зику в кількості 40 кг. Ухвалили: «видавати тільки крайнєнуждающимся

членам колгоспу»:

Головачу Івану — 4 кг,

Вороні Сані — 4 кг,

Кушнір Якилині — 4 кг,

Кравцовій Марії (ланкова) — 2,6 кг,

Гончар Олені — 5 кг,

Олександровській Г. — 2,6 кг,

Семеновій Клаві (ланкова) — 4 кг,

Мозговій Марії — 2 кг,

Задираці Гашці — 3 кг,

Залізькому Артему — 2,6 кг,

Комісарчуку Петру — 4 кг,

Тимченко Ликері — 2,6 кг,

Вороні Ганні (ланкова) — 3 кг,

Вороні Федосьці — 2,6 кг [6].

17 березня правління колгоспу розподілило «для крайненуждающи-

хся» ще одну — третю зернову позичку держави в кількості 100 кг, яку

зобов’язалося повернути з нових жнив: Комісарчуку Петру виділили

6,7 кг, три колгоспники отримали по 5 кг, 12 селянам дісталося по 4 кг, решта мали змогу отримати по 2-3 кг зерна, 6 кг зерна виділили для го-

лови колгоспу Цвітка Григорія. Цього разу вже 29 колгоспників отрима-

ли зерно, навпроти прізвища двох — Залізького Івана та Головача Івана, внесених до списку, — стояли прочерки [7].

Отже, 43 колгоспники колгоспу ім. Шевченка с. Новгородка отримали

мізерну кількість зерна як допомогу від держави винятково тому, що по-

сівна кампанія вкрай потребувала робочих рук. Проте 33 колгоспникам

з числа тих 76 чол., хто числився членом колгоспу ім. Шевченка станом

на 30.03.1947 року, не вистачило зерна ні під час першого його розподілу, ні під час другого. Отриманого зерна катастрофічно не вистачало для про-

годування сімей «щасливчиків», його зовсім не було в решти колгоспни-

ків, тож до правління колгоспу почали масово надходити заяви від селян

про виділення їм на прогодування хоча б колгоспної картоплі, що в кагатах

зберігалася на полі. 26 березня на засіданні правління колгоспу ім. Шевче-

нка ухвалили: «картоплю не видавати, а забронювати на посів» [8].

30.03.1947 року в колгоспі створили дві кухні — одну для зайнятих

у полі на посівній, іншу — на тракторній бригаді. Це не була ініціатива

правління колгоспу — дозвіл на створення кухонь в колгоспах дали ви-

конавчий комітет Кіровоградської обласної ради та бюро обкому КП(б)У, затвердивши 10.03.1947 року спільну постанову № 53 [9].

139

Кандидатури кухарок прискіпливо обговорювали на загальних збо-

рах колгоспників колгоспу ім. Шевченка та затвердили: «Залізьку Лю-

бку виділити кухаркою в поле, Васильченко Марфу — до тракторної

бригади» [10].

200 кг зерна з нової, четвертої, позички держави для колгоспників

колгоспу ім. Шевченка вирішили перемолоти на борошно і видавати

«печеним хлібом колгоспникам, які працюють у полі по 300 грам, а ста-

рим і дітям — по 200 грамів». Для того, щоб видати навіть цей хліб, до правління колгоспу надійшов окремий дозвіл з Новгородківського

РВК і РК КП(б)У [11].

Отже, як позичку від держави — 440 кг зерна, такого вкрай необхід-

ного для виживання селян і за що потрібно обов’язково розрахуватися з

нового врожаю, — колгоспники колгоспу ім. Шевченка отримали впро-

довж березня — квітня 1947 року. В середньому це становило по 5,5 кг

на кожного працюючого. Цього зерна для прогодування сімей катаст-

рофічно не вистачало. Тож нестача продуктів харчування штовхала се-

лян на крадіжки. 1.03. 1947 року міліція заарештувала за звинуваченням

у крадіжці 167 кг посівного зерна сім’ю Легеньких з Новгородки. Обшу-

ком, здійсненим у їхньому помешканні міліцією, вкрадене зерно знай-

шли. Міліція відправила до КПЗ всю сім’ю Легеньких — батька, сина та

дочку. Допити та перебування під вартою тривали для них півтора міся-

ця. Батько всіляко вигороджував своїх дітей, заявляючи, що хліб викрав

саме він. Зрештою, малолітніх дітей відпустили, а батька засудили на 6

років позбавлення волі [12].

З 1 квітня 1947 року по колгоспу ім. Шевченка посилили охорону

посівного матеріалу. Крім сторожів, посівне зерно стерегли бригадири

та члени правління колгоспу. Комірник щовечора звітував про кількість

використаного та невикористаного зерна.

10 квітня 1947 року відбулися загальні збори колгоспників колгоспу

ім. Шевченка 2-ї Новгородківскої сільської ради. З 76 членів колгоспу

на збори з’явилося 45 чол., прибув також представник з райкому партії.

На зборах колгоспники прослухали текст листа, який мали намір надісла-

ти тов. Сталіну від імені всіх членів свого колгоспу. Крім звеличення осо-

би Сталіна та численних йому подяк за «щасливе колгоспне життя», кол-

госпники колгоспу ім. Шевченка взяли на себе зобов’язання добитися

в 1947 році: «збір з 1 га 250 цнт цукрових буряків, 60 цнт кукурудзи, 20 цнт

зернових» та запевнили вождя, що «взяті нами зобов’язання будуть ви-

конані». За текст листа проголосували всі присутні на зборах [13].

Впродовж весняної посівної кампанії колгосп ім. Шевченка отримав

як позику від держави також насіння ярих зернових, насіння проса, ку-

курудзи, соняшнику, люцерни, бо свого посівного зерна майже не мав, залізаючи ще й цим у великі борги перед державою. Посівна кампанія

пройшла згуртовано, організовано та в стислі строки — про це голова

колгоспу прозвітував до райвиконкому.

140

Коли зерновий колос почав половіти, на засіданні правління кол-

госпу, що відбулося 7.08.1947 року, вирішили виділити для охорони

полів «об’єздчиків», оскільки колгоспні поля «почали стригти» [14]. Це

рішення правління колгоспу стало відповіддю на постанову Ради мініс-

трів УРСР від 9.07.1947 р. № 1104 «Про заходи по охороні посівів хліба

в колгоспах і радгоспах УРСР».

Двічі селяни на загальних зборах, що відбулися 23.06. та 14.08. 1947

року, обговорювали «колгоспників, що не виробили встановленого мі-

німуму трудоднів за І період» та ухвалювали «передати матеріали в на-

родний суд для притягнення до відповідальності: Бахтин Віру, Ворону

Катерину, Насінник Л., Тимченко Я., Кушнір О., Колгодгошко О., Ляпте-

нко О., Коваленко Н., Зінченко О., Бойко М., Шапенко О., Міщенко Л., Шапенко О.» [15]. До списку колгоспників, які не виробили мінімуму

трудоднів, а отже, повинні бути покараними, вписали також прізвища

колгоспниць Насінник Лідії (на утриманні мала дитина), Чорної Олекса-

ндри (хворіла два місяці), Григоян Марії (малі діти), Гончар О. (на утри-

мані 4 дітей та погані матеріальні умови). Незважаючи на це, на декого

з них справи передали до суду [16].

Впродовж 1947 року колгоспники колгоспу ім. Шевченка зобов’язу-

валися сплатити по 20 крб. т. зв. самообкладання, а ті з селян, які мали

на присадибних ділянках посіви, повинні сплатити по 80 крб. Три гос-

подарства: Кривошеї Серафими, Мозгової Марії, Олександровської Г.

— звільнялися від сплати по самообкладанню [17].

27.05.1947 року на загальних зборах фінагент Ворона А. зачитав

списки по обов’язковому страхуванню, які збори затвердили. 8 липня

1947 року на зборах колгоспників все той же фінагент Ворона А. П. зачи-

тав списки по сільгоспподатку на 1947 рік. Загальні збори колгоспників

ухвалили: «Прочитані списки затвердити і рахувати правильними» [18].

Неодноразово на загальних колгоспних зборах голова колгоспу

Цвітко Григорій Оникійович закликав колгоспників закінчити сплату ко-

штів на державну позику «2-го року відбудови та розвитку народного

господарства СРСР». 25 листопада 1947 року визначили останнім днем

закінчення збору всіх податків з колгоспників та розрахунків за грошову

державну позику [19].

За таких умов фактичного здирства з боку держави щодо колгосп-

ників, які майже все вироблене тяжкою працею змушені здавати дер-

жаві, колгоспники колгоспу ім. Шевченка ІІ-ї Новгородківської сільської

ради, як і всіх колгоспів області, залишалися голодними впродовж зими

— весни та початку літа 1947 року. Не мали вони достатку в жнива та

після них.

Тож тільки голод та злидні примусили колгоспників колгоспу ім. Ше-

вченка викрасти 7 листопада 1947 року з колгоспного курятника 151 ку-

рку, а 16 листопада — двох овець з колгоспної вівчарні. На колгоспних

зборах у зникненні курей з курятника звинуватили тхора [20].

141

25. «ТУРБОТА» ДЕРЖАВИ ПРО СЕЛЯН

В зиму 1947 року більшість колгоспників не мали хліба, палива, те-

плого та якісного одягу, відповідного взуття. Для них не передбачалася

жодна картка на отримання хліба та якихось інших продуктів харчуван-

ня. Страхітлива картина пограбування селян державою посилювалася

через урізання виплат по трудоднях, нарахування на які й так були мі-

німальними. Крім того, селяни не мали права на картки для отримання

промислових товарів.

На фото: колгоспники колгоспу

«Прогрес» с. Івангород Оле-

ксандрівського району Хома

Дорофійович, Устина Михайлівна

Дроботи та їхній син Олексій,

фронтовик — інвалід війни, сту-

дент Кіровоградської фельд-

шерсько-акушерської школи.

Серпень 1946 р.

З архіву Н. О. Вихрист.

В червні 1946 на адресу

першого секретаря ЦК КП(б)У

М. Хрущова надійшов анонім-

ний лист з Олександрівського

району. В листі викладена ска-

рга на матеріальні нестатки,

з якими демобілізований воїн

зіткнувся після повернення

на Батьківщину: «Хіба можна,

щоб я воював, вернувся з війни,

а в мене город забрали й нікому

не дають, нехай пустує… А то вони (районне начальство. — Авт.) ходять

та забирають все в колгоспах та артілях, можуть і корову в дядька взяти, взагалі все, що їм сподобається. Як далі жити? У селі Кримках пухне на-

142

род — до чого доводять радянські бандити… народ голодує, мучиться»

[1]. Автора листа репресивні органи швидко знайшли — ним виявив-

ся Кузьменко Соловей Минович — робітник райспоживспілки, житель

містечка Олександрівка. Зміст листа працівники Олександрівського РВ

МДБ трактували як «…документ націоналістичного змісту із різко вира-

женим наклепом на радянську владу, на керівний склад партійно-ра-

дянських організацій», тож 31 грудня 1946 року автора заарештували, а наприкінці серпня 1947 року ще й засудили на 10 років позбавлення

волі [2].

В області діяли й такі колгоспи (всього 500), в яких на трудодні колгосп-

никам зовсім не виділили ні хліба, ні грошей. 11 лютого 1947 року до Єли-

заветградківського району з перевіркою прибула помічник прокурора Кі-

ровоградської області Зібуріна, яка в довідці на ім’я прокурора писала, що

в «…11 перевірених колгоспах Єградківського району не давали по т / дням

колгоспникам хліб натурою і грошима» [3].

Голодування колгоспників було настільки масовим, що 13 січня 1947

року виконавчий комітет Кіровоградської обласної ради депутатів трудя-

щих постановив відкривати в колгоспах області їдальні для харчування

«нуждающихся» колгоспників.

23 січня на засіданні виконкому Бобринецької районної ради депута-

тів трудящих та РК КП(б)У розглянули питання про відкриття таких їдалень

в колгоспах Бобринеччини. Для харчування визначили 700 «нуждающи-

хся» колгоспників, для яких планували відкрити їдальні: в Богодарівській

сільській раді в колгоспах: ім. Фрунзе, ім. Чапаєва, ім. Крупської, ім. Мо-

лотова — для 160 колгоспників з розрахунку 40 чол. у кожній їдальні. Їх

планували відкрити також в колгоспі ім. Горького Степанівської сільської

ради, ім. Орджонікідзе Олексіївської, ім. Сталіна та ім. Ворошилова Бе-

реславської, ім. Петровського, ім. Енгельса, ім. Сталіна Кам’янської сіль-

ських рад. Всього передбачалося створити 11 їдалень. Годувати в них

планували в першу чергу «дітей, патронованих сиріт, багатодітних сімей, інвалідів війни, сімей загиблих воїнів, престарілих колгоспників, «нуж-

дающихся» колгоспників і їх сімей». Обіди в їдальнях встановлювалися

платними. На засіданні виконкому затвердили й норми, що закладалися

в кожен обід: м’ясо-риба — 25 грамів, картопля — 50 грамів, овочів —

20 грамів, хліб — 100 грамів [4].

Оскільки виділення продуктів харчування передбачалося за рахунок

фондів райспоживспілок, а наповнення фондів як таких не було, то ство-

рення їдалень відбулося в більшості колгоспів тільки на папері.

Питання щодо виконання постанови бюро обкому КП(б)У «Про від-

криття в колгоспах їдалень для харчуваня колгоспників і дітей» заслуха-

ли на засіданні Підвисоцького РК КП(б)У 17 лютого 1947 року. Доповідав

голова РСС т. Топко. Заслухавши Топка, райком КП(б)У відмітив, що «…

робота колгоспних їдалень для харчування колгоспників організована

незадовільно. З боку працівників споживчої кооперації недостатньо на-

143

дається допомога та не забезпечується керівництво їдалень. Вартість

обідів підвищена. Мають місце часті перебої в забезпеченні їдалень хлі-

бом». «Зобов’язати голів колгоспів покращити роботу колгоспних сто-

лових» — таке рішення затвердив Підвисоцький РК КП(б)У [5]. Але які

колгоспи тоді мали продукти харчування, тож як голови колгоспів могли

покращити роботу їдалень?

Незаперечно, що така ситуація з харчуванням колгоспників взимку

1947 року виникла і в інших районах області, тож в січні та лютому кол-

госпників в колгоспних їдальнях майже не годували. У своєму рішен-

ні від 20.03.1947 року, напередодні посівної, виконком Бобринецької

районної ради (протокол № 13) розробив та затвердив чергові «Захо-

ди у надані допомоги харчуванням потерпілим від посухи 1946 року».

Відповідно до них передбачалося (вже вдруге) «організувати харчуван-

ня та підготувати приміщення для їдалень в таких населених пунктах: колгосп ім. Горького Степанівської сільської ради, колгосп ім. Молотова

Богодарівської сільської ради, колгосп ім. Сталіна Береславської сіль-

ської ради, колгосп «Червона Зірка» Н. Олександрівської сільської ради

та в райцентрі використати харчопункт РСС» [6].

Створення їдалень в деяких колгоспах саме в березневі дні спричи-

нене перш за все турботою влади про весняну посівну кампанію 1947

року, тож голодних селян планували підгодувати перед їхнім виходом

у поле. Створення цих чотирьох їдалень навряд чи покращило справу

з постачанням продуктів харчування всіх колгоспників Бобринецького

району.

У червні, вперше за увесь період від жнив 1946 року до початку жнив

1947 року, «для їдалень при колгоспах» Бобринеччини виділили 4500 кг

борошна [7]. Оскільки станом на 1.01.1947 року в Бобринецькому райо-

ні числилося 5371 господарство колгоспників, тож виділеного борошна

не вистачало навіть по 1 кг на кожен селянський двір [8]. Проте й те, що

виділили, надійшло тільки для колгоспних їдалень.

В Олександрівському районі 16 січня 1947 року спільною постано-

вою виконкому районної ради та РК КП(б)У зобов’язали голову РСС

Грушовенка до 20 січня відкрити їдальні для «потребуючих» в таких

населених пунктах району: в с. Триліси — на 150 чол., Соснівці — на

35 чол., Китайгороді — на 50 чол., Іванівці — на 50 чол., Вищих Вере-

щаках — на 50 чол., Любомирці — на 50 чол., Стримівці — на 35 чол.

Передбачалося охоплення харчуванням 400 колгоспників [9]. Однак, як і в інших районах, створили ці їдальні тільки на папері — продук-

тів для них не знайшлося. В лютому 1947 року Олександрівський ра-

йон отримав фонди на зерно січавиці в кількості 70 кг, яке розподіли-

ли так: 20 кг віддали промкомбінату, 15 кг — промкомбінату РСС, 35 кг

— райцентровим дитячим яслам і дитсадку [10]. В лютому 1947 року

210 кг макаронів, отриманих на підставі розпорядження облторгвідділу, 144

в Олександрівці розподілили так: райпартактиву виділили 76 кг, інвалі-

дам війни та праці — 64 кг, для лікарні — 70 кг [11].

На фото: Л. М. Шнапер — голова планової комісії виконавчого комітету

Олександрівської районної ради депутатів трудящих. 1947 р.

З архіву В. Л. Шнапер.

На середину лютого 1947 року в 1721 колгоспі області планувало-

ся створити 120 їдалень, дозвіл на які видала влада [12]. Вони аж ніяк

не могли охопити харчуванням понад 600 тис. сільських жителів — кол-

госпників та членів їхніх родин.

У березні 1947 року в Олександрівському районі організували що-

денне харчування для дітей-сиріт і патронованих при школах в таких се-

лах: Стара Осота — харчування для 10 дітей, Китайгороді — для 15 чол., Трилісах — для 20 чол., Любомирці — для 10 чол., Соснівці — для

15 чол., Бірках — для 10 чол. і в Олександрівці — для 20 дітей при «їда-

льні дитсадку наросвіти». Для них затвердили норми харчування: суп-

концентрат — 50 грамів, жири — 6 грамів, картопля — 170 грамів, пуль-

па овочева — 50 грамів. Гаряче харчування давали для 100 дітей-сиріт.

Для них, позбавлених батьківської турботи, це була суттєва підтримка

і можливість вижити. Решта сільських дітей, які жили в сім’ях, хронічно

голодували.

З впевненістю можна стверджувати: «турбота держави про селян»

проявилася тільки під час весняної посівної кампанії 1947 року, коли

їдальні в колгоспах запрацювали. Проте після закінчення висіву зерно-

вих культур і до жнив селяни знову голодували.

145

26. ОХОРОНА ЗЕРНА

Ситій людині ніколи не спало б на думку красти зерно з поля, току, колгоспної комори, складів «Заготзерна» та «Держсортфонду» тощо, наражаючись при цьому на величезну небезпеку бути спійманим та за-

судженим до позбавлення волі. Але якщо людина голодна, то це, всу-

переч страху, спонукало її йти на крадіжку. Щоб не допустити масовості

цього явища, держава запровадила охорону зерна. Особливо пильною

вона була впродовж 1946 та 1947 років. Та й не дивно, адже нестача ха-

рчів, в першу чергу хліба, спостерігалася в усіх селах та містах області.

Примусивши колгоспи та колгоспників, робітників та службовців

Кіровоградщини здавати майже все зерно на виконання прямо-таки

фантастичних планів, органи влади вживали всіх заходів для його охо-

рони, як того, що вже належало державі, так і того, що ще зберігалося

в колгоспних коморах у невеликих кількостях.

З кінця червня 1946 року всім конторам «Заготзерна» та «Держсорт-

фонду», де повинне зберігатися зерно нового врожаю, як товарне, так

і насіннєве, Рада Міністрів СРСР і ЦК ВКП(б) поставила завдання вда-

ватися до найрішучіших заходів по збереженості хліба, недопущення

його розбазарювання, крадіжок і порчі. Заготівельні контори повинні

комплектуватися «перевіреними кадрами»; на випадок виявлення кра-

діжок, винні притягувалися до суворої відповідальності; облік хліба мав

бути «суворим». З липня місяця на державних хлібних складах запрова-

джувалася цілодобова «сторожова охорона» [1].

Третього серпня 1946 року Рада Міністрів УРСР і ЦК КП(б)У затве-

рдили постанову № 1365 «Про заходи по забезпеченню збереженості

хліба, недопущенню його розбазарювання, крадіжок і порчі». В ній нага-

дали, як приклад «розбазарювання», відпуск із Кіровоградської контори

«Заготзерна» «різним споживачам» 19 тонн манної крупи. «Провести рі-

шучу боротьбу з крадіжками і розбазарюванням хліба, притягувати кра-

діїв і їх пособників до судової відповідальності», «вжити рішучих заходів

до охорони хліба» — наказувала постанова РМ УРСР [2].

З 14 серпня 1946 року, згідно постанови № 211 виконкому Кіро-

воградської обласної ради депутатів трудящих і бюро обкому КП(б)У, 146

проводиться суцільна перевірка стану зберігання та схоронення зерна

на заготівельних пунктах та здійснюється перевірка особового складу

охорони. Для цієї роботи залучаються міліція, інспекція контролю, аге-

нти мінзагу [3].

20 серпня 1946 року виконком обласної ради спільно з бюро обкому

КП(б)У затвердили ще одну постанову «Про заходи забезпечення схо-

ронності хліба, недопущення його розбазарювання, крадіжок та порчі».

В постанові вказується на випадки шахрайства в системі «Заготзерна», коли, наприклад, на Фундукліївському заготзерні (Олександрівський

район) завскладом Погорєлов зменшив кількість зерна, що його при-

везли колгоспи ім. Комінтерну та ім. Сталіна, на 50 кг, а завскладом Бе-

ршацький зменшив вагу зданого жита на 450 кг. Постанова зобов’язу-

вала прокурорських працівників провести розслідування по крадіжках

зерна, на що їм відводилося 20 днів [4].

Після перевірки всіх пунктів приймання зерна виявили його лишки

в 2664 тонни. Найбільше неврахованого зерна — 1903 тонни — знай-

шли на Долинському «Заготзерні», 226 тонн — на Кущівському, 28 тонн

— на Користівському, 29 тонн — на Знам’янському тощо. Крім того, на деяких пуктах прийому зерна виявили його нестачу в 1716 тонн.

Найбільше недорахувалися хліба на Бобринецькому «Заготзерні» —

294 тонни, Фундукліївському — 137 тонн, Павлиському — 128 тонн

тощо [5]. Все це свідчило про цинічне розкрадання та приховування

зерна посадовими особами, що стало можливим тільки в результаті

обважування здавачів хліба — безпосередніх його виробників. Масові

розкрадання зерна виявили на Долинському, Шостаківському, Пантаїв-

ському, Кіровоградському, Павлиському, Капітанівському складах «За-

готзерна».

6 грудня 1946 року виконавчий комітет Кіровоградської обласної

ради депутатів трудящих затвердив ще одну постанову «Про забезпе-

чення збереження державного хліба». 25 грудня 1946 року на виконкомі

Бобринецької районної ради (протокол № 41) заслухали звіт про вико-

нання цієї постанови облвиконкому. «При вивозці зерна з глибинних

пунктів має велике розходження у вазі та кражі зерна в дорозі. На Сте-

панівському глибинному пункті розкрадено 40 цнт пшениці, велика кра-

жа здійснена в Н. Олександрівському глибинному пункті. На 45 вартових

є лише 10 гвинтівок» — констатує райвиконком та затверджує розлогу

постанову, що зобов’язує всіляко посилити охорону зерна.

21 грудня 1946 року Рада Міністрів УРСР в постанові № 2079 вже

вкотре наказує «застосовувати якнайсуворіші заходи для збереження

державних хлібних ресурсів» [6].

Чим більше голодувало населеня, тим суворішими ставали заходи

по охороні зерна. Так, у січні 1947 року всім заготівельним конторам

«рекомендовано» звертатися до військкоматів та організації ТСОВІАХІМ

для придбання в них «вибракуваної спортивної та нарізної зброї» [7].

147

На фото: голова колго-

спру «Україна», депутат

Верховної Ради СРСР

Задрашко І. С. і бригадир

Ветров В. С. перевіряють

якість посівів. Новоукраїн-

ський район. 10.03.1947 р.

З фондів ДАКО — № 888.

В січні 1947 року

в населених пунктах об-

ласті запроваджується

патрулювання «груп са-

моохорони» ночами. 13

січня 1947 року такі «групи

по самоохороні» створю-

ють в Добронадеждинсь-

кій сільській раді Черво-

нокам’янського району.

Список нічних охоронців

зачитав членам виконкому

голова сільради Заворо-

тний. Список охоронців виконком Добронадеждинської сільської ради

(протокол № 2) затвердив. Села, для кращого контролю, розбивалися

на десятихатки.

З перших днів лютого 1947 року в колгоспах області та, зокрема, в господарствах Кіровоградського району запроваджується посилена

охорона посівного зерна — таку постанову затвердив виконком район-

ної ради (протокол № 5 від 15.02. 1947 р.) [8]. Для виявлення крадіжок

насіння обласна прокуратура відсилає в райони області своїх працівни-

ків. Наприкінці березня — на початку квітня 1947 року вони наполегли-

во розкривають факти крадіжок з колгоспних комор та під час посівної.

Одночасно з прокурорськими працівниками на села виїжджають упов-

новажені від РВ МВС.

16 березня 1947 року виконком Тарасівської сільської ради Аджам-

ського району постановив: «Головам колгоспів посилити охорону посів-

матеріалу. Недопускати розбазарювання посівматеріалу, винних у цьо-

му притягти до суворої відповідальності. Виснажених коней поставити

на відгодівлю» [9].

У травні 1947 року виконком Кіровоградської районної ради заслу-

хав питання «Про стан охорони та нічного патрулювання в населених

пунктах району». З доповіддю по цьому питанню виступив начальник

РВ МВС т. Ситніков: «Особливо погано поставлена робота в справі по-

силення зберігання соцвласності та організації нічного патрулювання

148

по 10-дворкам в сільських радах: Федорівській, Черняхівській, П. Зва-

нівській, Калинівській, — звітував Ситніков. — За 1947 рік в районі зроб-

лено 14 краж, з них краж зерна — 4, кваліфікованих — 5, простих — 5».

Райвиконком, заслухавши начальника міліції, вирішив: «У всіх населе-

них пунктах по 10-дворках організувати нічне патрулювання, а партак-

тиву та радактиву проводити нічну перевірку патрулювання» [10].

В переддень жнив, на початку липня 1947 року, до Тарасівської

сільської ради прибув уповноважений Аджамського райкому партії

т. Горбань. Згодом до нього приєднався уповноважений т. Сухицький.

Ознайомившись з підготовкою колгоспів до жнив та проведення зби-

рання хлібів, уповноважені про наслідки перевірки доповіли на засідан-

ні виконкому сільської ради, що відбулося 14.07.1947 року. Горбань та

Сухицький помітили, що «…охорона врожаю незадовільна, об’єздчиків

не провіряють, зерно з токів розкрадають, а члени правління в його охо-

роні не беруть участь». «Зобов’язати правління колгоспів негайно поси-

лити охорону колгоспно-державного хліба, зобов’язати голів колгоспів

негайно виключати з колгоспів тих, хто був виявлений у крадіжках хліба, та винних передавати до слідчих органів» — таку грізну постанову за-

твердив виконком Тарасівської сільської ради [11].

Незаперечно, що крадіжки зерна влітку 1947 року набули масового

характеру. Тільки впродовж червня 1947 року, як про це поінформував

членів Бобринецького районного виконачого комітету замісник началь-

ника РВ МВС т. Курчинов, в районі пограбували комори колгоспів «Ком-

інтерн», ім. Куйбишева, «13-го з’їзду КП(б)У» та ін. [12].

В розпал жнив, 19.08.1947 року, виконком Тарасівської сільської

ради Аджамського району збирається на своє чергове засідання та

знову заслуховує питання про охорону посівів та зерна в колгоспах. Ви-

конком сільської ради постановляє: «Зобов’язати правління колгоспів

посилити охорону посівів та хліба, щоб ліквідувати можливість кражі

хліба, а виявлених негайно передавати до суду. Посилити цілодобову

охорону хліба довіреними колгоспниками». Оскільки великої довіри

до голодних сторожів теж не було, то виконком Тарасівської сільської

ради вирішує «…організувати щоденну перевірку сторожів та слідкува-

ти за правильним обліком намолоченого і зданого хліба» [13].

Якою б зброєю не озброювали охоронців зерна та яку б пильність

вони не демонстрували, скільки б сторожів не ставили до комор і скіль-

ки б не призначали сторожів над сторожами, голод примушував людей

долати і ці перепони, щоб тільки роздобути їжу. Тож населення теж бра-

ло зброю і нею здобувало собі хліб, наражаючись при цьому на смерте-

льну небезпеку.

З 7 по 12 квітня 1947 року судова колегія по карних справах Кіро-

воградського обласного суду заслухала кримінальну справу по зви-

нуваченню 24 осіб у крадіжках хліба, здійснених ними в кінці 1946 та

на початку 1947 року. Група чоловіків, застосовуючи зброю, здійсню-

149

вали «дерзкие вооруженные налеты» на склади «Заготзерна», глибинні

пункти та колгоспні коморі. Всього ними здійснено 10 крадіжок та ви-

крадено 16 тонн зерна. За це 7 осіб засудили до вищої міри покарання

— розстрілу, 11 чол. — до 10 років позбавлення волі, решту — на менші

терміни ув’язнення [14].

З осені 1946 року, з метою контролю, розпочали переважувати зер-

но в коморі колгоспу ім. Петровського с. Нова Осота Олександрівського

району щомісяця. А взимку 1947 року правління колгоспу наказало комі-

рнику Ковтуну переважування робити щотижня — так, вважали, швидко

вдасться виявити крадіжки зерна, якщо такі будуть. «Ледь не щотижня

моя мати Крамарчук Агафія Михайлівна, після переважування посів-

матеріалу в коморі, приносила додому пригірщ зерна, заховавши його

на собі — так його крали всі колгоспниці. Нестачу в 1-2 кг, яка обов’язко-

во виникала, комірник з членами правління списували на гризунів, що, нібито, розплодилися тієї зими в колгоспі. Батько потай молов ту жме-

ню зерна на борошно, а мати варила з нього пісні галушки, розміром

з вишню, смак і запах яких мені пам’ятаються й досі. Мудрим був той

комірник, адже давав можливість не одній матері принести додому, хай

і небагато, але, все-таки, справжнього хліба. А що, якби матір затрима-

ли та вилучили оте зерно? Що б тоді робили ми — її четверо малолітніх

дітей?» — згадував Крамарчук В. І., 1942 р. н., житель с. Нова Осота

Олександрівського району.

150

27. ПЕРЕСЛІДУВАННЯ ЗА КРАДІЖКИ ЗЕРНА:

СУДОВА СПРАВА № 2-84. 1947 рік

Крадіжки зерна голодними людьми владою трактувалися як най-

тяжчі злочини. Так було до війни та довгий час після неї. Навіть ті, хто

отримував по картках хліб, зокрема робітники, неабияк голодували, тож

і вони вдавалися до покраж, надзвичайно ризикуючи при цьому влас-

ним життям і здоров’ям, адже розплата за це чекала неймовірно жор-

стока — робітників і селян суди засуджували до тривалого ув’язнення

у віддалених місцях СРСР, а декого — і до розстрілу. Що штовхало насе-

лення області на таку небезпеку? Без сумніву, голод. Саме він впевнено

поселився в їхніх домівках, тож примушував долати страх та вдаватися

до порятунку себе та дітей від голодної смерті шляхом крадіжок. Уник-

нути за це розплати багатьом не вдалося.

На фото: дозвіл РМ УРСР виконкому обласної ради про виділення в серпні

1947 року для працівників «Заготзерна», вантажників та шоферів

по 200 грамів хліба на день. 5.08.1947 р.

З фондів ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.745. — Арк.237.

Типовою є судова справа по звинуваченню Нужненка Пантелія Васи-

льовича, Олещенка Антона Дмитровича, Кас’яненка Івана Потаповича

151

в крадіжці колгоспного зерна. Її розпочали 11 липня 1947 року — саме

цього числа уповноважений Знам’янського РВВС молодший лейтенант

Янишевський трьох чоловіків заарештував та порушив проти них кримі-

нальну справу [1].

Суть справи пояснює акт, складений 11 липня 1947 року головою

колгоспу ім. Лебедя с. Орлова Балка Знам’янського району Кладниць-

ким І. К., завгоспом Годовим Ф. Г., польовим охоронцем Михайловим І.

та колгоспниками Немержицьким К., Кардашем Є., Ярмоленком Т.

про те, що в ніч з 10 на 11 липня 1947 року, о другій години ночі, вони

затримали своїх односельців — робітників вагонного депо ст. Знам’ян-

ка Нужненка Пантелія Васильовича, Олещенка Антона Дмитровича, Кас’яненка Івана Потаповича з мішками, наповненими зрізаними коло-

сками з накошених і складених колгоспних кіп. Акт підписали й затри-

мані, не заперечуючи факту зрізання колосків та не розуміючи, напев-

не, до кінця, що їх чекає в майбутньому.

Вранці, 11 липня, уповноважений Знам’янського РВ МВС Янишев-

ський в присутності понятих переважив зрізані колоски. Виявилося, що в мішку Нужненка знаходилося 11 кг колосків, в Олещенка — 12 кг, у Кас’яненка — 11 кг. Згідно накладної, зрізані колоски в кількості 34 кг

повернули колгоспу, але не як добровільна здача затриманими, а як

речові докази їхнього злочину. На колгоспному дворі чоловіків відразу

заарештували, а на їхнє майно наклали арешт.

Відіславши заарештованих до камери попереднього ув’язнення при

Знам’янському РВ МВС, молодший лейтенант Янишевський відправився

описувати їхнє майно, взявши для цього свідків. Там роботи для нього ви-

явилося небагато. В протоколі опису майна робітника Нужненка П. В. за-

писано: «Нет чего описывать, один старый стол и поломанная кровать».

Щодо опису майна Олещенка в протокол вписали так: «Сундук черный

1 шт. и больше нет чего описывать». В Кас’яненка з «цінних» речей вияви-

лося: «Шкаф для посуды 1 шт., полка для посуды 1 шт.». У двох протоко-

лах з трьох, що складені по опису майна заарештованих, поняті не розпи-

сувалися, як зазвичай, а навпроти свого прізвища ставили хрестики.

Жахлива бідність сімей заарештованих не розчулила молодшого

лейтенанта, не спонукала відпустити чоловіків додому, тож в примі-

щенні Знам’янського РВ МВС він провів початкові допити підслідних.

Першим на допит привели Нужненка Пантелія, 1910 р. н., слюсара ва-

гонного депо ст. Знам’янка, одруженого, батька малолітніх дітей, яким

виповнилося 3 та 5 років. На питання слідчого, що штовхнуло на здійс-

нення цього злочину, заарештований відповів: «Я пішов на цей злочин

через тяжкий матеріальний стан сім’ї». Допитуваний Олещенко Антон

на момент арешту мав 35 років, сім’ю з 7 душ і теж працював слюса-

рем вагонного депо. На запитання, що штовхнуло на крадіжку колосків, відповів: «Крім мене і дружини, я маю ще п’ятеро дітей, а матеріальні

умови вкрай тяжкі, оскільки хліб я отримую тільки на себе, тому, щоб хоч

частково виправити ситуацію, я пішов на крадіжку».

152

Найстаршим з допитуваних був Кас’яненко Іван, 1903 р. н., який

мав сім’ю з чотирьох душ та теж проживав у вкрай тяжких матеріаль-

них умовах, що й примусило його здійснити крадіжку колосків. Після

допиту заарештованих, які в зізнаннях виявилися абсолютно щирими

та правдими, їх відправили до тюрми № 1 м. Кіровограда. 22 липня 1947

року, через десять днів після арешту, над робітниками Знам’янського

вагонного депо вчинили суд. Всі троє вини своєї не заперечували, але

заявили: «Крали колоски тому, що не було чого їсти». Нужненко Пан-

телій, батько малолітніх дітей, звертаючись до судді, сказав: «…як нам

було прожити, щоб не попухнути з голоду?» Жахлива матеріальна бід-

ність робітників, злиденні умови існування їхніх чималих сімей, постійне

голодування дітей не стали пом’якшувальною обставиною — 31 липня

1947 року всіх їх засудили до 5 років позбавлення волі з утриманням

у виправно-трудових таборах.

Кричущі злидні, голодне існування в сім’ях міцно вгніздилися навіть

тоді, коли батьки працювали. Що чекало ці робітничі родини, особливо

дітей, коли годувальники опинилися в тюрмах? Як в цей час виживали

родини колгоспників, позбавлених будь-яких хлібних карток?

Судова справа на працівників Бобринецького пункту

«Заготзерно» в Устинівському районі. 1946 рік

Перевірка зерна, що зберігалося на складах Бобринецького пунк-

ту «Заготзерно» в Устинівському районі, здійснена в липні 1946 року, виявила його нестачу, яку оцінили за ринковими цінами на суму понад

109 тис. крб. В крадіжці зерна звинувачувалися конторські працівники

«Заготзерна» та їздовий. 13 липня 1946 року міліція здійснила арешти

підозрюваних та розпочала слідство по Закону від 7.08.1932 року — з

приводу крадіжок зерна, що його нібито здійснили Бель Єлизавета Са-

веліївна, Гніда Ганна Семенівна, Малиновська Раїса Василівна, Лисенко

Ганна Марківна, Лемешко Олександра Максимівна, Царенко Євгенія

Савеліївна та Царенко Федір Савелійович [2].

На час арешту Лемешко Олександрі виповнилося 18 років, Лисенко

Ганні — 19, Царенко Євгенії — 22, Бель Єлизаветі — 25 років. Найстар-

шим серед них був Царенко Федір — він мав 30 років. Переважна біль-

шість заарештованих не мали сімей, жили з батьками. Тільки в однієї з

жінок на вихованні знаходилися троє малолітніх дітей.

До свого арешту всі працювали на різних посадах у глибинному пун-

кті «Заготзерна» — хто нормувальником, хто бухгалтером, а Царенко

Федір — візником.

Обшуки, проведені по місцю проживання кожного заарештовано-

го, захованого зерна не виявили. Міліція не знайшла в них і будь-яких

матеріальних цінностей. Тож розпочалися тривалі й безкінечні допити.

в результаті чого таксировщицю Бель Є. С., як таку, що займала най-

вищу посаду серед заарештованих, звинуватили в організації масових

крадіжок зерна шляхом підробки документів та залученні до цього ін-

153

ших працівників. На допитах всі зізналися, що зерно дійсно брали, адже

потрібно їм якось жити, проте зовсім не в тих величезних обсягах та кі-

лькостях, що їм приписувало слідство.

На фото: повідомлення про розкра-

дання хліба на Кіровоградському пункті

«Заготзерно». З фондів ДАКО — газ.

«Кіровоградська правда», 6.08.1946 р.

Доказом про злочинну діяльність,

зокрема Бель Є. С., записали свід-

чення односельців про те (прізвища

свідків не вписані до книги з етичних

міркувань. — Авт.), що її мати про-

давала на базарі соняшникову олію

по 110 крб. за 1 л та що мати тримала

дома підсвинка вагою трохи більше

70 кг — тож слідством він був вилуче-

ний, як і особисті речі Бель: до нажи-

тих нею «великих багатств» вписали

плаття, спідницю, пальто тощо.

Недостачу зерна розподілили

не між всіма працівниками Бобринецького пункту «Заготзерна» в Усти-

нівському районі, а тільки між заарештованими, тож, зокрема, на «ор-

ганізатора злочинної групи» Бель Є. «припало» 190 кг зниклої пшениці, 230 кг ячменю, 100 кг кукурудзи, 897 кг соняшнику.

Суд тривав з 4 по 6 грудня 1946 року. Кримінальна колегія Кірово-

градського обласного суду ухвалила суворий вирок: Лисенко Г., Гніда Г., Лемешко О., Малиновська Р., Царенко Є., Царенко Ф. засуджувалися

до 10 років позбавлення волі, а двадцятип’ятирічна Бель Єлизавета Са-

вівна — до вищої міри покарання — розстрілу.

Всі як один оскаржили ухвалу Кіровоградського обласного суду, направивши касаційні скарги на адресу Верховного суду УРСР. 3 січня

1947 року судова колегія в кримінальних справах Верховного суду УРСР

ухвалила — вирок обласного суду залишити в силі: Бель вибрати міру

покарання — розстріл, іншим — 10 років позбавлення волі.

Боротьбу за своє життя Бель не припинила, тож звернулася до Вер-

ховного суду СРСР з оскарженням вироку Верховного суду УРСР. 27 лю-

того 1947 року на засіданні Верховного суду СРСР щодо Бель Є. С.

ухвалили: «покарання назначити в 15 років каторжних робіт», про що

телеграмою повідомили заявницю, яка чекала цієї звістки в тюрмі м. Кі-

ровограда.

27 серпня 1947 року звільнився з-під варти Царенко Федір Савелійо-

вич, який перебував на цей час у пересильній тюрмі № 24 м. Дніпропет-

ровська та направлений до місця постійного проживання в с. Устинівка.

154

Нині, переглянувши майже 400 сторінок цієї судової справи, прихо-

диш до висновку, що не були злочинцями жінки та дівчата з Устинівки, бо, фактично, на дрібну крадіжку зерна робітниць «Заготзерна» што-

вхнули перш за все напівголодне існування, а також тяжкі матеріальні

умови, бідування їхніх батьків та малолітніх дітей, злидні, адже, окрім як

плаття, спідниці, вилучати в арештованих було нічого. Переважна біль-

шість з них не зазнали щастя материнства, а дитинство і юність провели

в умовах страхітливих випробовувань, спричинених діями більшовиць-

кої влади в передвоєнні роки та окупантами у війну. На крадіжку дівчат

та жінок спровокувала сама держава.

Крадіжки зерна колгоспниками. 1944-1947 роки

Нині незаперечним є той факт, що востаннє селяни, перед тяжкими

роками повоєнного голоду, наїлися в умовах нацистської окупації. Від-

разу після визволення краю від гітлерівських загарбників колгоспники

опинилися в стані жебрацького напівголодного, а то й зовсім голодного

існування. Причин тут кілька, та найголовніша з них — неймовірна екс-

плуатація селян більшовицькою державою, аналогів чому на всьому пі-

слявоєнному європейському просторі не спостерігалося.

Віддавши на вівтар Перемоги десятки тисяч своїх синів та дочок, ба-

тьків та чоловіків, згорьовані одинокі матері чи жінки-вдовиці з Кірово-

градщини, на руках яких залишилися малолітні діти — безбатченки та, часто, престарілі батьки, як свої, так і вбитого чоловіка, демобілізовані

воїни, багато з яких прийшли з війни інвалідами, а також сільські підлі-

тки, зіткнулися з проблемою: де взяти хоч якісь продукти харчування, щоб не попухнути чи не померти з голоду, адже майже все, що вони

виробили в колгоспі та в своєму господарстві, держава забирала.

Вихід у цій безвиході багато з них вбачали в крадіжках перш за все

будь-якого зерна, з якого можна приготувати хоч якусь примітивну їжу.

Зерно можна було вкрасти під час жнив, з колгоспної комори, під час

транспортування (з поля, до «Заготзерна», на поле під час сівби), тож

крали його як чоловіки, так і жінки, добре усвідомлюючи всі наслідки

виявлення таких крадіжок. Голод пересилював страх покарання. Роз-

права, як правило, сувора, наставала надміру швидко, і з позицій сьо-

годнішнього дня розцінюється як абсолютно неадекватна.

Тяжка розплата чекала на багатьох колгоспників Кіровоградщини

за крадіжки не тільки ними ж виробленого зерна, а також соломи, цу-

крових буряків, картоплі, кукурудзи тощо — їх віддавали до суду та су-

дили за Законом від 7.08.1932 р., по ст. 170 КК (крадіжки соціалістичної

власності) та по Закону від 4.06.1947 р. «Про кримінальну відповідаль-

ність за викрадення державного і громадського майна».

Красти зерно колгоспники розпочали вже в жнива 1944 року. Від-

разу влада відновила дію закону про охорону соціалістичної власності

від 7 серпня 1932 р., названого в народі «законом про 5 колосків». Ним

передбачалося 5-10 років позбавлення волі з перебуванням в таборах

155

віддалених районів СРСР за крадіжку кількох кілограмів зерна, а за кра-

діжку 1-2 центнерів — кара підвищувалась до 10-20 років ув’язнення.

Щедрими були суди і щодо вищої міри покарання.

Кіровоградський обласний суд у ІІ півріччі 1944 року розглянув кі-

лька справ по Закону від 7.08.1932 року та засудив за крадіжки зерна: до розстрілу — 2 осіб, до 10 років ув’язнення — 4 чол., до 8 років —

1 особу, до 5 років — 4 чол. тощо [3]. У період з 1.06. по 1.10.1944 року

судова колегія по карних справах Кіровоградського обласного суду

розглянула 82 касаційні скарги по ст. 170 КК — крадіжки суспільного

майна. З 82 справ залишили в силі вироків по 49 справах, повернули

на подальший розгляд — 20 справ, припинили — 7 і змінили покарання

по 6 справах. Всього засудили до позбавлення волі на різні терміни від

1 до 10 років 80 чоловік [4].

Так, народний суд Олександрівського району засудив восени 1944

року колгоспника Держака Н. Я. до 3 років позбавлення волі нібито

за крадіжку цукрових буряків з колгоспного поля. У скарзі на ім’я голови

обласного суду колгоспник стверджував, що дійсно привіз для себе з

поля відламані хвости з буряків, що залишилися в полі як відходи, але

не буряки.

На фото: демонстрація в Кіровограді з нагоди свята 1 Травня. 1948 р.

З архіву Ю. В. Тютюшкіна.

«М’яким» визнала обласна прокуратура покарання в 2 місяці приму-

сових робіт для колгоспниці з Олександрівського району Здихальської

Олени Степанівни, яка восени 1944 року принесла з колгоспу додому

кілька снопів жита [5]. Нарсуд Новгородківського району засудив до

6 років позбавлення волі Люту О. Х. за те, що жінка, працюючи сторо-

жем на колгоспному току, нібито викрала 12 кг пшениці, яку знайшли в її

помешканні під час обшуку восени 1944 року. Суд проігнорував твер-

дження колгоспниці про те, що це зерно вона отримала за роботу ще

в громадському дворі, за німців [6].

156

Отже, вже відразу після визволення території області від німецьких

загарбників населення вдавалося до крадіжок зерна та інших продук-

тів харчування, чого практично не робило в роки окупації. Напевне, що

не тільки страх покарання від окупантів утримував їх від цих вчинків.

Впродовж 1945 року за розкрадання хліба до кримінальної відпо-

відальності притягнули 713 жителів області, які загалом викрали 1459

цнт зерна [7]. Крадіжок суспільного майна в 1945 році зафіксували 1012

випадків, по яких теж порушили кримінальні справи [8]. В 1945 році

народний суд Хмелівського району засудив Муравенка С. К. до 2 років

позбавлення волі за крадіжку 5 цнт соломи в колгоспі. Цього року Піща-

нобрідський народний суд засудив Рябошапку М. В. до 3 років позбав-

лення волі за крадіжку з елеватора 5 кг пшениці, з якою її затримали при

виході з роботи. В 1945 році до 2,5 років позбавлення волі засуджений

Новомиргородським народним судом Скотарь П. А. за крадіжку з кол-

госпного поля 8 кг ячменю. При перевіюванні й переважуванні виявило-

ся, що ячмінь є «брудним», тож чистого зерна виявилося фактично 4 кг, проте на термін покарання це аж ніяк не вплинуло [9].

В І кварталі 1946 року правоохоронні органи розпочали 436 справи

по фактах крадіжок хліба [10]. У 9 справах позбавлення волі на 10 ро-

ків отримали 9 чол. [11]. На нараді суддів, райпрокурорів, начальників

районних відділів міліції, що відбулася 13-14 лютого 1946 року в Кіро-

вограді, голова обласного суду повідомив такі дані: по Закону від 7.08.

1932 р. за період з першого січня і до початку лютого 1946 року тільки

в Маловисківському районі засуджено 11 чол. терміном на 10 років по-

збавлення волі за крадіжку зерна з Плетеноташлицького «Заготзерна».

В Новопразькому районі за крадіжку зерна з колгоспного току — 11 цнт

2 кг проса — до 10 років ув’язнення засудили трьох колгоспників [12].

12 вересня 1946 року Новомиргородський народний суд засудив

до 2 років позбавлення волі Багна В. Р. за те, що під час обшуку його

помешкання в печі знайшли 100 кг пшениці. Восени 1946 року Малови-

сківський народний суд засудив колгоспного сторожа Іванцова К. С. до

4 років позбавлення волі з відбуванням покарання в далеких місцях

СРСР за те, що під час чергування він викрав 22 кг пшениці, з чим його

і затримали [13].

За І кв. 1947 року в народні суди Кіровоградської області надійшло

213 кримінальних справ про крадіжки хліба. За цей період засудили 365

чол., з яких 32 жителям області винесли покарання про позбавлення волі

понад 5 років, 53 чол. засудили до 3 років, 122 — до 1 року, 39 громадян

— до виправних робіт тощо [14]. За період з липня по вересень 1947 року

(період жнив) слідчим апаратом області закінчено 1375 справ, пов’яза-

них з крадіжками громадського майна: в липні — 590 справ, у серпні —

419, у вересні — 366. З них 1069 справ стосувалися винятково крадіжок

зерна в колгоспах, радгоспах, системі «Заготзерно» — за період збиран-

ня і заготівлі хліба. В липні 1947 року засудили 799 осіб, в серпні — 696, у вересні — 515 чол. Ними, за підрахунками правоохоронних органів, 157

викрадено 100 тонн 112 кг зерна [15]. В ІІІ кварталі 1947 року за крадіж-

ки державного і громадського майна притягли до відповідальності 1507

чол., з них засудили — 1433 особи: 12 чол. отримали покарання у вигляді

позбавлення волі до 20 років; 8 чол. — понад 15 років; 15 років ув’язнення

отримали 27 чол.; 10 років — 97 чол.; до 8 років — 231 чол. тощо [16].

На три роки позбавлення волі засудили колгоспника колгоспу

ім. Будьонного Топилівської сільської ради Знам’янського району Ба-

лашова В. А. за крадіжку весною 1947 року 76 кг ячменю. Колгоспники

Гордієнко, Цигульський, Калатинський, Лупашко, Мамалат, Лупашко

Д., Потапов Микола, Садієр, Потапов Ничипір, всього 9 чол., викра-

ли з кагатів колгоспу ім. Орджонікідзе Макаринської сільської ради

47 цнт картоплі. Розплата виявилася жорстокою: 4 колгоспників засу-

дили до 10 років позбавлення волі, трьох — до 5 років, двох — від трьох

років до шести місяців.

Головенко В. Т., охороняючи комору колгоспу «Змичка» Доніно-

кам’янської сільської ради Знам’янського району, не зумів запобігти

крадіжку пшениці, проса, квасолі (разом до 3 цнт), тож його засудили

на три роки позбавлення волі. 7 років ув’язнення отримав колгоспник

колгоспу ім. Ворошилова Суботцівської сільської ради Сиротенко І.

за крадіжку 93 кг вівса [17]. До 5 та 7 років засудили колгоспників колго-

спу «Комунар» Григорівської сільської ради Козлова А. І., Козлова С. А., Назаренко Євдокію — за крадіжку 80 кг пшениці з колгоспної комори.

Всього по Знам’янському району за період з 1 січня по 15 квітня 1947

року з колгоспів викрали 16 цнт 85 кг зерна, а також картоплю та буряки, за що засудили 14 колгоспників, 4 чол. «неорганізованого населення», 3 охоронців зерна, 2 комірників та кількох робітників [18]. У Тишківсько-

му районі колгоспник Повєтанович з колгоспу ім. Леніна весною 1947

року викрав 14 кг картоплі, за що отримав покарання — 1 рік виправно-

трудових робіт по місцю проживання [19]. На 5 років позбавлення волі

засудили колгоспницю колгоспу ім. «КІМ» с. Оситняжка Кіровоградсь-

кого району Вовченко І. І. за крадіжку 10 кг ячменю [20].

Народний суд Олександрівського району засудив 18.01.1947 року

Дзюбу М. Ю. та Дзюбу Є. К. на 1 та на 1,5 років позбавлення волі за звину-

ваченням у крадіжках цукрових буряків. Засуджені пояснювали суду, що

конфісковані в них буряки відповідно 180 кг та 90 кг вони збирали на до-

розі після того, як машини проїхали та розгубили вантаж, що його везли

на цукровий завод [21]. У березні 1947 року міліція затримала 23-річну

колгоспницю колгоспу «Прогрес» с. Івангород Олександрівського райо-

ну Кірман Ганну з 15 кг цукрових буряків. Проти неї, матері 2-місячної ди-

тини, порушили кримінальну справу. Суд, що відбувся 14 березня 1947

року, засудив колгоспницю на 1 рік виправних робіт по місцю проживан-

ня та утримання із зарплати 25 % зароблених коштів. За крадіжку 70 кг

цукрових буряків засудили 18 січня 1947 року на 7 років позбавлення волі

70-річного Зименка Йосипа з колгоспу «Шлях колективіста» Олександ-

рівського району. 24 лютого 1947 року Олександрівський народний суд

158

засудив на 1 рік позбавлення волі колгоспника колгоспу «Червона нива»

Хлівного Трохима за крадіжку ним 11 кг ячної соломи [22].

За період жнив (з кінця червня по вересень) 1947 року по Новогеоргі-

ївському району притягли до кримінальної відповідальності за крадіжки

хліба 28 чол., по Онуфріївському району — 16 чол., по Новоархангельсь-

кому — 9 чол. Такі дані надійшли у звіті обласної прокуратури на адресу

Генеральної прокуратури СРСР та прокуратури республіки [23].

Тільки за період жнив та під час хлібоздачі в 1947 році в Доброве-

личківському районі притягли до кримінальної відповідальності 40 кол-

госпників, у яких вилучили 1300 кг краденого зерна. За крадіжки зерна

з глибинних пунктів «Заготзерна» затримали 6 осіб, у яких вилучили

95 кг вкраденого зерна. Всі вони отримали покарання на різні терміни

позбавлення волі — звітував до обласної прокуратури Добровеличків-

ський районний прокурор 6.10.1947 року [24]. Голодне населення про-

довжувало викрадати продукти харчування до кінця 1947 року. 1 грудня

1947 року в колгоспі ім. Хрущова Новоукраїнського району з комори

колгоспу викрали 15 кг олії, в млині колгоспу ім. Ворошилова поцупили

20 кг борошна — про це телеграмою 31.12.1947 року доповів в область

прокурор Новоукраїнського району Федоров [25].

Восени 1947 року колгоспник колгоспу «Комунар» Єлизаветград-

ківського району Геращенко Федот Максимович привіз до двору 300 кг

соломи, яка в полі лежала під дощами два місяці. Солому міліція кон-

фіскувала та описала майно колгоспника, крім того ще й порушила

кримінальну справу по факту крадіжки колгоспного майна. 16 вересня

1947 року колгоспницю колгоспу «Комінтерн» Овчарову Олександру

Пилипівну затримали з 101 качаном кукурудзи, які жінка несла додому з

колгоспного поля. Кукурудзу, якої після переважування виявилося 18 кг

(з качанами), здали в комору, а саму колгоспницю Єлизаветградків-

ський народний суд засудив до 8 років позбавлення волі. За крадіжку

5 жовтня 1947 року 8 кг кукурудзи з колгоспу ім. Сталіна описали майно

в колгоспника Головченка Є. П., а його самого заарештували — звітував

до області Єлизаветградківський райпрокурор Касьянов [26].

Незаперечно, що в усіх цих крадіжках вина влади є визначальною та

неспростовною.

Крадіжки посівного матеріалу. 1947 рік

Весною 1947 року, коли в господарствах області розпочалася по-

сівна кампанія, голодні люди, в першу чергу колгоспники, наважува-

лися на крадіжки посівного зерна з метою роздобути їжу. Розпочалася

нова хвиля крадіжок. Правоохоронні органи посилили свою пильність

по виявленню покраж насіння, тож в народні суди надходили сотні справ

на колгоспників, звинувачених у крадіжках весною 1947 року протрує-

ного, як правило, від шкідників посівматеріалу.

З 28 березня по 6 квітня 1947 році обласна прокуратура в особі пра-

цівника Зибуріної здійснила перевірку Червонокам’янського району з

159

приводу його підготовки до весняної сівби. В колгоспі «23 партизани»

вона виявила нестачу посівного зерна в кількості 158 кг. У крадіжці зви-

нувачувалися відповідальний за доставку зерна з глибинного пункту

Щербина та візник Бублик. Справу на них передали до суду. Тільки в пе-

ріод з 28 березня по 5.04.1947 року в цьому районі виявили 7 крадіжок

посівного зерна з колгоспних комор. Зокрема, 28 березня з комори

колгоспу «Боротьба» невідомі викрали 189 кг зерна, в колгоспі «17-го

партз’їзду» — 15 кг. Це вже не перша крадіжка з колгоспної комори кол-

госпу «17-го партз’їзду» — 18.02.1947 року з неї викрали 60 кг вівса та

70 кг соняшнику. В колгоспі «Червоний степ» села Морозівка в ніч з 1

на 2 квітня розікрали з колгоспу 2 цнт ярої пшениці. Колгоспників від

крадіжки не зупинило навіть те, що в ту ніч в колгоспі «чергували» упо-

вноважений райкому партії т. Брехун та начальник РВ МВС Плиндик, а колгоспна комора знаходилася поряд з квартирою, де ночував нача-

льник міліції [27].

На фото: розпоря-

дження про звільнення

шкільних приміщень

в с. Бовтишці та

в с. Триліси Олександ-

рівського району, пе-

ретворених на склади

«Заготзерна». 1947 р.

З фондів ДАКО. —

Ф. 2860. — Оп.1. —

Спр.755. — Арк.269.

Охорона та нагля-

дачі, з метою попере-

дження крадіжок посівного матеріалу, відряджалися фактично до кож-

ної комори, сівалки, наглядали ледь не за кожним сівачем та візником.

Але голод перемагав — в колгоспі «Червоний степ» с. Морозівка Чер-

вонокам’янського району 30 березня 1947 року під час посівних робіт

викрали 4 кг ячменю. А вже 9 квітня трьох сіячів, що того дня працюва-

ли в полі, засудили. В колгоспі ім. Будьонного, при перевезенні зерна

до поля, вчинено крадіжку 4 кг посівматеріалу. На полі, біля сівалки, їз-

дову заарештували та розпочали проти неї кримінальну справу. Слідс-

тво по жінці тривало чотири дні, після чого справу направили до народ-

ного суду.

Що, як не голод, штовхнуло Ємченка Федора, колгоспника с. Вовнян-

ка, зламати замок у колгоспній коморі та взяти звідти лантух ярої пшени-

ці? Нагодувати сім’ю не встиг, бо його відразу затримала міліція [28].

8 квітня 1947 року обласна прокуратура здійснила перевірку вико-

нання наказу Прокурора СРСР № 58 «Про боротьбу з крадіжками посі-

вного насіння» в Маловисківському районі. Об’єктом крадіжок в цьому

районі, як, проте, і в інших, було зерно, що зберігалося в колгоспних

160

коморах. Так, в ніч на 11 березня невідомі пограбували комору колгоспу

ім. Горького, з якої винесли 2 цнт ярого ячменю, в ніч на 13 березня з ко-

мори колгоспу ім. Шевченка викрали посівне насіння та зерновідходи.

Крім того, колгоспників Волобая П. С. та Гудзенка спіймали з лантухом

зерна вагою 50 кг, за що обох віддали до суду [29]. 7 квітня 1947 року

в приміщенні Маловисківського народного суду розглядалася справа

Левченка О. П. — сторожа посівматеріалу в колгоспі ім. 12-річчя Жовт-

ня Паліївської сільської ради. Як з’ясувало слідство, 29 березня сторож

через вікно заліз до комори, де набрав собі зерна. Вранці в хаті Левче-

нка знайшли 7 кг проса, а в коморі, після переважування всього посів-

ного зерна, виявили недостачу 108 кг проса та 28 кг гречки. Цю нестачу

слідство трактувало як крадіжку, здійснену власноруч сторожем, за що

народний суд засудив колгоспника Левченка на 7 років позбавлення

волі [30].

В Новомиргородському районі вантажники Грищенко, Лалаган, Фізон, Мінар’єв, перевозячи посівматеріал з «Заготзерна» до колгос-

пу, зіштовхнули з автомобіля три мішки зерна на дорогу, де на нього

вже чекали їхні діти й дружини, які, поділившись краденим, перенесли

зерно по домівках. Крадіжку скоро виявили, тож невідомо, чи встигли

нагодувати батьки своїх дітей, адже відразу їх заарештували та віддали

до суду. Перевозячи зерно до поля, де йшла сівба, їздовий Балакан з

лантухів викрав 30 кг вівса, подосипавши туди пісок. 28,5 кг піску, ви-

явленого в лантухах з зерном, стало незаперечним доказом крадіжки, вчиненої колгоспником [31].

В період посівної кампанії з комори колгоспу в Новгородківському

районі викрали 735 кг зерна, а повернули — 260 кг. По цій справі засуди-

ли 3 особи відповідно на 6, 4 та 3 роки позбавлення волі кожного [32].

Дві торбини з посівним зерном вагою по 17,5 кг в кожній знайшли

правоохоронці в лісі неподалік поля колгоспу «1 серпня» Новопразького

району, де йшов сів. Сівачі на допитах в міліції не зізналися в крадіжці, тож уникли покарання [33].

Таким чином, крадіжки зерна в колгоспах, в системі «Заготзерна», на полі під час посівної кампанії стали масовими. Так відповіло насе-

лення на політику тогочасної держави на відбирання в колгоспах майже

всього виробленого та зібраного, від чого колгоспникам хронічно не ви-

стачало на прогодування своїх родин. Крім того, карткова система роз-

поділу продуктів харчування не забезпечувала навіть для пільгової вер-

стви суспільства, т. зв. «контингенту», мізерних потреб в їжі, тож крали

при нагоді всі — колгоспники, робітники, вихователі дитячих садків та

ясел, вихователі дитячих будинків та директори шкіл, продавці та за-

відуючі продовольчими магазинами та базами тощо. Інформації про ці

крадіжки регулярно надходили з прокуратури Кіровоградської області

на дві адреси: до Генеральної прокуратури в м. Москву та Прокурору

УРСР. Однак в судових справах по крадіжках домінували колгоспники, як найбільш зневажена та обкрадена частина тогочасного суспільства.

161

28. ПРИВЛАСНЕННЯ КОЛГОСПНОГО МАЙНА

До кримінальної відповідальності робітники та колгоспники притя-

гувалися за крадіжку кількох кілограмів зерна, картоплі, буряків, соло-

ми тощо. В той же час представники т. зв. «радпартактиву» та, взагалі, будь-яке начальство, в першу чергу районного рівня, безкарно привла-

снювали десятки і сотні кілограмів зерна, овочів, м’яса, жирів, беручи

все це з колгоспної комори фактично задарма тільки тому, що належали

до тогочасної панівної верстви суспільства. Кримінальна відповідаль-

ність за привласнення ними громадського майна, як правило, не наста-

вала, хоча своєю постановою № 253 від 3.10.1946 року Кіровоградський

облвиконком та обком КП(б)У заборонили «під страхом кримінальної

відповідальності районним і іншим організаціям і працівникам вимагати

з колгоспів хліб, продукти і гроші…» [1].

На фото: стаття про посадові зло-

чини керівництва Кіровоградського

птахокомбінату. З фондів ДАКО — газ.

«Кіровоградська правда», 6.08.1946 р.

Ця постанова, як і страхання кри-

мінальною відповідальністю, «радпа-

ртактивом» всуціль ігнорувалися та

майже повсюди ними зневажалися

тогочасні закони — до цього їх што-

вхали матеріальні нестатки. Зокре-

ма, восени 1946 року уповноваже-

ний Знам’янського РК КП(б)У Білан,

пробувши в колгоспі «Трудова Зірка»

лише два дні, взяв з колгоспної ко-

мори 32

кг пшеничного борошна і

повернувся додому. Відповідальний

працівник Сошенко взяв з цієї ж комори 50 кг борошна [2]. Картоплю, яблука, борошно, свинину брав у колгоспах Тишківського району нар-

суддя Бут. В Піщанобрідському районі з комори колгоспу ім. Молотова

162

Молотовської сільської ради роздали «різним особам» 1500 кг картоплі, 212 кг зерна, 230 кг борошна, 14 кг м’яса та чимало олії. Серед тих, хто

задарма отримав ці продукти харчування, — заврайземвідділом Анд-

реєв, директор Піщанобрідської МТС Перетятько, нарсуддя Панченко

тощо [3].

На фото: демонстрація трудящих м. Кіровограда з нагоди 1 Травня.

1948 р. З архіву Ю. В. Тютюшкіна.

Розбирання продуктів харчування з колгоспних комор набуло масо-

вого характеру. 11-15 лютого 1947 року працівник обласної прокуратури

Корольов здійснив перевірку виконання постанови Ради Міністрів СРСР

і ЦК ВКП(б) від 19.09.1946 р. «Про порушення Статуту сільськогосподар-

ської артілі в колгоспах» у Знам’янському районі. Доскіпливий правоохо-

ронець виявив, що працівники Знам’янського районного виконавчого

комітету взяли з колгоспів 1250 кг зерна; працівники районного комітету

партії — 900 кг зерна; співробітники РВ МДБ з колгоспних комор взяли

600 кг картоплі; 125 кг насіння кукурудзи «виписали» для себе працівники

районного відділення Держбанку тощо. 54 керівні особи Знам’янсько-

го району та області привласнили таким чином 2543 кг зерна та 1685 кг

овочів. Серед них — співробітник обласного управління МДБ Семенов, який взяв 290 кг овочів. 230 кг картоплі з колгоспної комори взяв для себе

голова Знам’янської сільської ради Клименко, 200 кг кукурудзи і 7 кг олії

привласнив уповноважений Знам’янського РВ МДБ Жеребцов тощо. Крім

того, ще 47 чоловік, взявши продукти харчування в колгоспах Знам’янсь-

кого району, «вибули невідомо куди», не розрахувавшись за них [4]. Нині

немає сумніву в тому, що ці 47 чоловік вибули до обласного центру, де

займали досить таки високі посади, що дозволяло їм брати абсолютно

163

безкоштовно сотні кілограмів продуктів харчування з колгоспних комор, адже випадкова людина навіть грама зерна з колгоспної комори взяти

не змогла б. «Невідомо де подівся» голова Новгородківського райвикон-

кому Усольцев, який з колгоспів району взяв для себе продуктів на 780

крб., а потім зник [5].

Начальник відділу загального нагляду Кіровоградської облпрокура-

тури Корольов, виявивши привласнення продуктів харчування на кілька

тонн представниками влади в колгоспах тільки Знам’янського району, кримінальної справи проти них не порушив, обмежившись констатаці-

єю того, що вони «не учинили расчет за взятое зерно и картофель».

На фото: на пошиття хромо-

вих чобіт для голови облс-

поживспілки т. Сая потрібна

спеціальна вказівка облви-

конкому. Вересень 1946 р.

З фондів ДАКО. —

Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.589.

— Арк.225.

Подібна ситуація спо-

стерігалася також в інших

районах області. Зокрема,

з колгоспу «1 Травня» Підвисоцького району станом на 20.09.1946 року

продукти харчування взяли 34 керівних працівники: 24 кг пшениці взяв

собі секретар сільської ради, працівник РВ МВС Семеніхін пшениці взяв

30 кг, працівнику РВ МВС Дудкіну перепало 50 кг ячменю, його колезі

Смирнову з колгоспної комори відважили 15 кг пшениці, 15 кг ячменю та

2 кг 750 грамів масла. Поживилися з колгоспу районний військком, чи-

мало працівників РЗВ, районний фінагент, голова сільської ради, вете-

ринари тощо [6]. Секретар парторганізації Перегонівського цукрового

комбінату Горбенко — уповноважений по колгоспу ім. Кірова, звітуючи

до Підвисоцького РК КП(б)У 20.10.1946 року, вказав на те, що «…в кол-

госпі ім. Кірова було розвинене поборництво, більш як 35 працівників

району взяли з колгоспу 70 кг цукру, 40 кг меду, 20 кг масла, кілька цен-

тнерів борошна, зерна, картоплі» [7].

У жовтні 1946 року директор Ворошилівської МТС Устинівського ра-

йону Шліхта безкоштовно взяв у колгоспах району 742 кг хліба. Завідую-

чий Новоукраїнським РЗВ Данілов в цей же час з колгоспних комор за-

брав для себе 1,5 цнт зерна. 211 поросят та 9 корів, за розпорядженням

завідуючого РЗВ Пощупайла, розібрали з колгоспних ферм керівники

Витязівського району. Оббирали колгоспи голова сільради Новгородків-

ського району Бондар, секретар по кадрах Знам’янського РК КП(б)У Бє-

ліков, «побирав» колгоспи голова Новоархангельського РВК Жаботинсь-

кий. Декого з них за ці зловживання виключили з партії та зняли з роботи, 164

а їхні вчинки піддавалися публічному осуду на сторінках обласної газети

«Кіровоградська правда» [8]. «Покарання» їх цим і обмежилося.

Представники тогочасної влади винайшли ще один дієвий спосіб

привласнення результатів чужої праці — упродовж 1946 року трудодні

в колгоспах отримували 1152 особи, не пов’язані з сільським госпо-

дарством, за що їм нарахували 269 074 трудодні [9]. Окрім фотографів, перукарів, персональних візників тощо, чимало серед них затесалося

працівників державних органів, які, фактично, паратизували на колго-

спах. Зокрема, в колгоспі «Комінтерн» Єлизаветградківського району

народному судді Колесникову нарахували 150 трудоднів за 1946 рік, по яких йому видали 60 кг зерна, хоча в колгоспі, зрозуміло, суддя

не пропрацював жодного дня [10].

На фото: заявка

на отримання

«14 пар хромових

чобіт і 14 відрізів

на костюми дирек-

торам МТС». Листо-

пад 1946 р. З фондів

ДАКО. — Ф. 2860.

— Оп.1. — Спр.755.

— Арк.179.

Великого розмаху серед керівників всіх рангів набрало привласнен-

ня колгоспних коней, корів, свиней. Зокрема, голова Гаївської сільської

ради Аджамського району Стешенко без відома правління колгоспу, без згоди загальних зборів колгоспників колгоспу «14 років Жовтню»

взяв з колгоспної стайні коня для власного виїзду та примусив колгосп

ще й нараховувати своєму персональному конюху трудодні за рахунок

сільгоспартілі. В лютому 1946 року голова Високобайрацької сільської

ради Аджамського району Колесник взяв з колгоспної ферми в особи-

сте користування корову. Заступник голови Великовисківської район-

ної ради Старцев взяв в колгоспі ім. Леніна свиню, і грошей, звичайно, не заплатив. Завідуючий Великовисківським РЗВ Веселий «виписав» з

колгоспу ім. Ворошилова бичка, а в колгоспі ім. Компанійця — барана

[11]. В 1945 році голова Аджамського райвиконкому Ніколенко розпо-

рядився забрати з колгоспу ім. Дем’яна Бєдного троє коней, які пере-

дали різним організаціям. По одному коню віддали для районних орга-

нізацій колгоспи ім. Кагановича, ім. Сєдова Аджамського району [12].

Впродовж 1946 року з колгоспів Підвисоцького району різні районні

організації взяли 27 коней, 10 возів, 4 брички, 2 корів [13].

Завідуючий райземвідділом Долинського району Огеренко взяв з

колгоспу «Країна Рад» кнура; 23 поросят забрав з цієї ж артілі завтва-

ринницьким відділенням Веременко [14].

165

На фото: стаття про непра-

вильне витрачання трудоднів

в колгоспах. З фондів ДАКО —

газ. «Кіровоградська правда»,

21.09.1946 р.

Голова виконкому Рівнянсь-

кої районної ради Тихонов за-

брав з молочної ферми кращу

корову; директор Рівнянської

МТС Степанов взяв собі корову

з артілі ім. Тельмана Захарівсь-

кої сільської ради; привів собі

до двору корову з колгоспу «Культпраця» заврайземвідділом Олексієн-

ко [15]. Впродовж тільки 1946 року представники влади взяли з колгос-

пів області 278 коней, 46 корів, 110 голів дрібної худоби тощо [16].

Всі вони, крім заробітної плати, отримували ще й гарантовані про-

дуктові, хлібні, а чимало з них — ще й лімітні картки на додаткове хар-

чування; члени їхніх сімей теж мали право на гарантоване харчування, чого абсолютно позбавлялися колгоспники. От щодо них та ще робітни-

ків влада та її репресивні органи спрямували вістря каральних операцій

тільки за спробу взяти кілька жмень зерна чи зрізати торбу колосків.

А стосовно тих, хто безцеремонно, користуючись своїм службовим ста-

новищем, привласнював громадське добро, влада зрідка обмежувала-

ся такими «тяжкими» покараннями, як виключення з партії та «пропісо-

чування» в обласній пресі.

Проте серед керівництва районної ланки не всі відважувалися нахаб-

но запустити руку до колгоспної комори. Маємо й інші приклади поведі-

нки тогочасного начальства. Його, зокрема, продемонстрував секретар

Кіровоградського РК КП(б)У, інвалід війни другої групи Авдєєв І. М., який

звернувся із заявою до райвиконкому про виділення йому «через гост-

ру потребу в продуктах харчування якихось продуктів». 16.12.1946 року

виконком Кіровоградської районної ради вирішує «…виділити 20 кг боро-

шна т. Авдєєву з фонду, виділеного на покращення харчування райпарта-

ктиву, і 2 кг жирів» [17].

«В зв’язку з вкрай тяжким матеріальним становищем, — писав

у заяві голові Кіровоградського облвиконкому Іщенку голова Велико-

висківського райвиконкому Шевченко, — переконливо прошу Вашого

сприяння в отриманні кредиту в сумі 4-5 тис крб. для купівлі корови».

Однак це, радше, винятки, адже переважна більшість керівників різного

рівня, як правило, членів партії, демонстрували в той час зовсім іншу

поведінку — своє матеріальне становище вони поліпшували за рахунок

166

колгоспів, демонструючи цим всіляку зневагу до тих, хто тяжкою пра-

цею виробляв хліб та м’ясо, довго й тяжко голодуючи при цьому.

Надзвичайно цинічним у поведінці представників влади в післяво-

єнний час було й те, що для власних потреб, як правило, для роз’їздів, вони забирали з колгоспів кращих коней. Війна винищила велику кіль-

кість поголів’я цих тварин, тож їх, особливо в перші роки після закін-

чення війни, катастрофічно не вистачало, тому ще довгий час колгоспні

поля оралися селянськими коровами, а колгоспні борони жінки тяга-

ли власноруч, запрігшись в них замість худоби. Спроби селян не дати

на оранку або для вивезення врожаю на склади «Заготзерна» своєї

корови спричиняли те, що колгоспників всіляко переслідували, виклю-

чаючи навіть з колгоспів або запроторюючи до камер попереднього

ув’язнення при РВ МВС. В той же час серед керівників різного рангу

виключених з партії та звільнених з посад за привласнення колгоспного

майна зафіксовано одиниці.

Отже, «привласнення» рядовими колгоспниками кількох кілограмів

зерна влада кваліфікувала як «тяжкий» злочин, в той же час безцере-

монні й нахабні крадіжки колгоспного майна, здійснені представниками

тогочасної влади, розцінювалися лише як таке собі невинне «привлас-

нення» або «проступок», тож кримінальної відповідальності начальство

впевнено уникало.

Немає сумніву в тому, що в області не було таких колгоспів, до ко-

мор яких не протоптали б стежки, з метою наживи, представники того-

часної влади.

167

29. ЗЛОВЖИВАННЯ ВЛАДОЮ

У післявоєнний період, як, проте, і в довоєнний, владою зловжива-

ли часто. Об’єктом зловживань, своєрідною ціллю, виявилася найменш

захищена частина тогочасного суспільства — колгоспники. А до зло-

вживань вдавалися ті, хто цю владу мав: голови колгоспів та сільських

рад, начальники районних відділів міліції та рядові міліціонери, секре-

тарі райкомів партії та голови райвиконкомів, численні уповноважені

тощо. Форми та способи їхніх зловживань різнилися, але мали спільне

— кричуще — приниження людської гідності в різні способи, безпідста-

вне відбирання нажитого тяжкою працею майна (в першу чергу в кол-

госпників). Великого поширення в районах області набули незаконні

арешти, побиття, штрафи тощо, що їх здійснювали представники влади

в післявоєнний час (всього цього сільські жителі зазнали також і в пері-

од нацистської окупації та задовго до неї).

На фото: доручення РНК

УРСР голові облвиконкому

розібратися зі скаргою

колгоспників Іванківської

сільської ради Новогеоргіїв-

ського району про зловжи-

вання голови сільради

Лисенка та голови колгоспу

Куліша: «вони скаржаться

на те, що Лисенко… допус-

кає свавілля і навіть погрози

зброєю до тих колгоспників,

які наважуються не погоджу-

ватись з ним». Серпень

1945 р. З фондів ДАКО. —

Ф. 2860. — Оп.1. — Спр. 387.

— Арк.285.

У вересні 1945 року начальник Єлизаветградківського РВ НКВС

Мусіхін спільно з підлеглими здійснив незаконні арешти жителів райо-

ну Момота М. І. та Онуфрієнка О. С. Запроторивши їх до КПЗ, одяг та

цінності заарештованих міліціонери розподілили між собою. Крім того, 168

Мусіхін привласнив 50 кг ковбаси. 8 вересня 1945 року уповноважений

Кам’янського РВ НКВС старший лейтенант П’ятов, присланий райко-

мом партії на заготівлю хліба, викликав серед ночі до сільради колгос-

пницю Прохорову і примушував її стати до нічної роботи. Коли колгос-

пниця відмовилася виконати наказ міліціонера й зібралася йти додому, П’ятов вистрелив у неї і тяжко поранив [1].

На фото: лист від редакції

газети «Кіровоградська

правда» до голови облви-

конкому про зловживання

владою керівництвом Новоге-

оргіївського млинокомбінату.

3.07.1947 р. З фондів ДАКО.

— Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.745.

— Арк.202.

Голова 5-ї Іванівської сіль-

ської ради Великовисківсь-

кого району Ткач самовільно

та неодноразово здійснював

обшуки помешкань грома-

дян. 31.10.1945 року під час

обшуку в гр. М. Паршенко

Ткач знайшов 3 літри горілки

та сулію вишневої наливки,

які реквізував та з групою

товаришів пропив, а сам на-

правив на жінку матеріали про самогоноваріння до суду [2]. В листопаді

1945 року голова колгоспу ім. Чкалова Петрівського району Довгополий

у відсутність колгоспниці Антоненко зірвав замок з її хати та забрав два

вулики. У Хмелівському районі голова колгоспу Данильченко жорстоко

побив колгоспника Логвиненка. Директор Олександрійського радгоспу

Мартинковський, будучи уповноваженим райради в колгоспі «Перше

Травня», побив завгоспа цього колгоспу тільки за те, що той не зміг своє-

часно організувати роботу по прибиранню хліба з току. Судовий викона-

вець Чигиринського нарсуду Мостовий 28.08.1945 року побив 86-річну

колгоспницю Цапов’яз так, що та через чотири дні померла. В Доброве-

личківському районі голова сільської ради Савченко і голова колгоспу

Кириленко в червні 1945 року побили колгоспницю Косторович [3].

У вересні 1945 року в колгоспі «Хвиля революції» Маловисківсько-

го району 2-й секретар РК КП(б)У Петраков дав вказівку голові госпо-

дарства про те, що для зміцнення трудової дисципліни в господарстві

потрібно когось виключити з колгоспу, викинути з хати та конфіскувати

майно. На підставі усного розпорядження секретаря райкому партії

на загальних зборах колгоспників 26.09.1945 року з членів колгоспу

169

виключили Анікеєва, а вже вночі 27 вересня його з сім’єю виселили з

хати, відібрали худобу й все майно, включно з кухонним посудом. Ви-

селенням сім’ї, конфіскацією майна особисто керував 2-й секретар РК

КП(б)У Петраков. Кого ж виключили з колгоспу та виселили серед ночі з

хати, відібравши при цьому все нажите сім’єю майно? Сам постражда-

лий — голова сім’ї Анікеєв — отримав інвалідність ще в Першу світову

війну. В колгоспі перебував з перших днів його створення, в 1944 році

інвалід виробив 338 трудоднів, а на момент виключення мав їх 158. Син

Анікеєва загинув на фронті в боях проти гітлерівців.

Колгоспник Анікеєв не одна жертва сваволі маловисківських кері-

вників: особисто Петраков та голова Маловисківського райвиконкому

Волошина виселяли колгоспників з хат і в інших селах району та аре-

штовували їх [4]. Все це нагадувало ті методи розкуркулення, до яких

влада вдавалася на початку 30-х років.

На фото: лист до го-

лови Підвсисоцького

районного виконавчого

комітету з проханням

встановити, «на якій

підставі здійснене

затримання… майна»

у гр. Задорожнього.

Листопад 1947 р. З фо-

ндів ДАКО. — Ф. 2860.

— Оп.1. — Спр.755.

— Арк.136.

У Златопільсь-

кому районі на нараді в райкомі партії, що відбулася у вересні 1945

року, на яку запросили голів колгоспів та сільських рад, секретар РК

КП(б)У Тюленєв дав команду про те, щоб тих колгоспників, які не вихо-

дять на колгоспні поля зі своїми коровами, виключати з колгоспів, від-

різати городи, забирати в них худобу та виселяти не тільки з хат, а й з

сіл взагалі. Подібні незаконні явища зафіксовані в Олександрівському, Новопразькому районах [5].

У лютому 1946 року голова колгоспу ім. Дзержинського Ленінської

сільської ради Хмелівського району разом з головою сільської ради ві-

дібрали в колгоспниці Коваленко корову за те, що вона не здала до кол-

госпу теля [6].

В березні 1946 року голова Хмелівської сільської ради Корчак, агент

уповнаркомзагу Шаповалов та працівник міліції Ярош, не маючи орде-

ра на обшук, самовільно здійснили трус у селянина Гордієнка Г. П., та, нібито розшукуючи зброю, конфіскували 50 кг пшениці та сіно. Голова

колгоспу «Перемога» Попельнастівської сільської ради Червонокам’ян-

ського району Лисяк і його заступник Боцман здійснювали масові обшу-

ки подвір’їв громадян, шукаючи колгоспне й трофейне майно. Обшуки

170

закінчилися фактичним пограбуванням громадян Сильченка, Шевчен-

ка, Охріменка: в них забрали дерев’яні ящики, вірьовки, а в Охріменка

конфіскували ще й пасок від швейної машинки.

В Долинському районі правління колгоспу ім. Волкова ухвалило рі-

шення, згідно з яким у колгоспника Степана Галушка відібрали дійну

корову та здали в рахунок м’ясопоставок за інших колгоспників. У Ве-

ликовисківському районі за ухвалою суду корову забрали в гр. Грабар і

передали уповнаркомзагу в рахунок виконання плану по м’ясу [7]. Ко-

рову за постановою Долинського нарсуду забрали і в гр. Гайдук Яри-

ни — худобу передали в дохід держави через те, що цю корову селянці

дали німці взамін тієї, що свого часу в неї забрали [8].

На фото: реагування заступника

голови РМ УРСР на скаргу жителів

с. Нова Осота Олександрівського

району про відбирання в них

«Заготзерном» хати, що ті

власноруч збудували в 1942 р.

17.11.1947 р. З фондів ДАКО.

— Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.755.

— Арк.227.

26.02.1946 року з членів кол-

госпу «Більшовик» Новогеоргіїв-

ського району виключили колго-

спника Гончаренка — за невихід

на роботу. Правління колгоспу

зовсім не врахувало того, що з

війни колгоспник повернувся ін-

валідом, рана не заживала, тож

у лютому він не міг виходити

на роботу — рани відкрилися

і кривавили, а необхідних ліків

фронтовик не мав. 26 лютого 1946 року незаконне рішення правлін-

ня колгоспу про виключення інваліда війни колгоспника Гончаренка з

членів колгоспу затвердили ще й на засіданні Новогеоргіївського РВК.

19.03.1946 року з членів колгоспу виключили колгоспного бригадира

Джулая Василя, а через день у нього відрізали город по саму хату. Це

незаконне рішення правління колгоспу знову затвердив Новогеоргіїв-

ський райвиконком [9].

Місцева влада, не маючи на те прав, щедро вдавалася до штрафів

колгоспників. 10.08.1945 року виконком Свердликівської сільської ради

Підвисоцького району (протокол № 26) вирішив штрафувати колгосп-

ників за їх невихід на роботу та карати їх одним місяцем примусових

робіт в колгоспі. Зокрема, в такий спосіб покарали колгоспників колго-

спу ім. Молотова Поліщук Ф. і Поліщук Л. [10]. Кіровська сільська рада

Витязівського району в лютому 1946 року оштрафувала колгоспника

171

Шаманського на 100 крб. за те, що той самовільно пішов з чергування

в сільській раді [11].

В травні 1946 року голова Кіровоградського райвиконкому Логви-

ненко дав усну вказівку голові Аннінської (Ганнівської) сільської ради

про конфіскацію в колгоспників сепараторів за невиконання ними плану

обов’язкових поставок державі молока. В 10 селян сепаратори безпід-

ставно конфіскували [12].

Голова колгоспу ім. Ворошилова Знам’янського району Кацевич та

завідуючий тваринницькою фермою Урилов у квітні 1946 року намага-

лися забрати телицю в колгоспника Андрейченка. Оскільки господар

чинив опір, то колгоспні керівники його побили та відібрали не тільки

теля, а й корову [13].

На фото: скарга Задорожнього

М. К. до голови облвиконкому про не-

правомірні дії голови Підвисоцького

райвиконкому Сабанського.

Листопад 1947 р. З фондів ДАКО. —

Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.755. —

Арк.137.

Прямо на полі, під час польових

робіт, побили селянку Півень — кол-

госпницю колгоспу ім. Войкова М.

— Бурдзенківської сільської ради

Долинського району. Зробив це бри-

гадир рільничої бригади Крюк І. С.,

член ВКП(б) з 1945 року. За це його

засудили на 3 місяці примусової пра-

ці по місцю роботи та відібрали пар-

тійний квиток — один з небагатьох

зафіксованих випадків покарання

представників влади [14].

Голова Рубаномостівської сільської ради Златопільського району

Третяк та заврайощадкасою Тронь здійснювали в 1946 році обшуки

помешкань громадян с. Рубаний Міст, речі конфісковували та привлас-

нювали. Обшуки помешкань здійснювала голова Кам’янської сільської

ради Златопільського району Тронь Г. Т. та накладала на селян штрафи

по 300 та 600 крб. [15].

Отже, сваволя місцевих керівників в перші роки після закінчення вій-

ни набула всеохоплюючого та цинічного характеру: штрафи, конфіска-

ції, побиття, відбирання майна, житла, худоби, арешти застосовували-

ся щодо тих, хто не мав захисту та тяжко голодував — як правило, проти

колгоспників. В селах міцно вгніздився страх.

172

30. ДЕРЖАВНІ ВНУТРІШНІ ПОЗИКИ — ПОЗИЧЕНО

БЕЗ ВОРОТТЯ!

У пограбуванні власного народу влада виявилася надзвичайно ви-

нахідливою. Одним з таких винаходів стали регулярні позички в народу

грошей, які держава намагалася не віддавати. Офіційно це називалося

державні внутрішні позики: забираючи в своїх громадян «живі» кошти, держава їм взамін вручала облігації з обіцянкою повернути позичку рі-

вно через 20 років.

Першу таку позику від населення країна отримала в 1927 році. Почи-

наючи з цього року кожної наступної весни виходила нова чергова по-

зика. Вони так і називалися: «Перша позика індустріалізації» (1927 р.),

«Друга позика індустріалізації» (1928 р.), «Позика п’ятирічки за чотири

роки» (1930 р.), позики другої та третьої п’ятирічки, позики Великої Ві-

тчизняної війни, позики відбудови народного господарства тощо. В пе-

ріод з 1927 року по 1947 рік таких позик випустили 21. Для робітників та

службовців, а особливо для колгоспників, кожна позика перетворювала-

ся на справжнє боже покарання, що розпочиналося навесні. Уникнути

позик — справжнісінького фінансового ярма не було ніякої можливості

— для збирання грошей з населення залучався потужний державний

апарат, невиконання планів по збору коштів по позиках розцінювалося як

тяжкий проступок, за що влада суворо карала. Переслідувань зазнавали

й ті, хто відмовлявся від позик — це трактувалося як глибоко антидержав-

ний, антипатріотичний вчинок. Примусові позики перетворилися для на-

селення на ще один, поряд з іншими, обтяжливий оброк.

Отримуючи, інколи невчасно та, як правило, в невеликих розмірах, зарплату, робітники та службовці кошти все ж таки мали. Колгоспникам

гроші на трудодні нараховувалися, зазвичай, в кінці року, грошове на-

повнення трудоднів було мінімальним, а то й взагалі відсутнім, а аванси

впродовж року, якщо хтось їх і отримував, не покривали того мізеру се-

лянських потреб, що виникали щодня. Навіть нарахувавши на трудод-

ні копійки, колгосп часто не міг їх виплатити колгоспникам в повному

обсязі через відсутність коштів в колгоспній касі. Однак влада на це

не зважала, тож збирання грошей на позику, зокрема, в селах області

173

серед колгоспників, відбувалося не тільки агітацією та переконуванням, а й шляхом залякування, шантажу, погроз, побиття, відбирання майна, арештів, утриманням коштів із зарплат. Стероризоване населення міст і

сіл вимушено підписувалося на ці позики, чим ще більше поглиблювали

свої злидні та скруту.

Відбирання грошей в населення шляхом підписок на державні по-

зики відновилося відразу після вигнання ворога з території Кіровоград-

ської області.

Для змордованого війною та післявоєнною відбудовою колгоспного

та міського населення офіційні засоби пропаганди щорічну державну

позику проголошували, як і завжди, ледь не як свято.

На фото: посвідчення

уповноваженого по позиці

Воробйової О. Ф. с. Тишківка,

колгосп «Більшовик». 1955 р.

З фондів Кіровоградського

обласного краєзнавчого

музею.

«З великою радістю зу-

стріли трудящі нашої обла-

сті Декрет Уряду про випуск

Третьої державної воєнної

позики, — писала газ. «Кіровоградська правда» в номері за 5 травня

1944 р. — Всюди, на заводах, фабриках, в колгоспах, установах відбува-

ються багатолюдні мітинги, які стали могутньою демонстрацією яскра-

вого радянського патріотизму, безмежної відданості і любові трудящих

до нашої Батьківщини. У своїх виступах трудящі радо вітають випуск

ІІІ Державної воєнної позики!»

«Колектив заводу «Червоний Профінтерн» зібрався на мітинг, при-

свячений випуску Третьої воєнної позики, — повідомляла газ. «Кірово-

градська правда» в цьому ж номері. — «Пригадую той час, коли над нами

знущалися німці, — каже начальник суміжного цеху тов. Суханов, — та

все тяжке залишилося позаду. І ось зараз велике щастя для мене допо-

могти державі своїми заощадженнями». Тов. Суханов передплатив пози-

ку на півторамісячний заробіток. Тов. Овчаренко з заводу «Червона Зоря»

передплатив позики на суму, що становить 150 % його місячного заро-

бітку. Протягом 40 хвилин червонозорівці передплатили Третю воєнну

позику на суму 279 950 крб.»

На кінець дня 5 травня робітники та службовці обласного центру за-

кінчили передплату та віддали в позику державі 4 млн. 890 тис. крб., що майже вдвічі перевищувало місячний фонд зарплати. Колгоспники

Кіровоградщини позики передплатили на суму 26 млн. 590 крб., з них

готівкою внесли 4 млн. 670 тис. крб. На кінець дня 5.05.1944 року всі

жителі області передплатили позики на 42 млн. 836 тис. крб. [1].

174

На фото: радянський агітаційний плакат.

40-і роки ХХ ст.

Впродовж 5 травня 1944 року на Третю воєнну

позику підписалися всі дорослі жителі Іванківської

сільської ради Кіровоградського району. Колгос-

пники і службовці віддали в позику державі 2-3-х

місячний заробіток, що становило по сільраді

72 тис. 850 крб. [2].

До 10 травня 1944 року загальна сума перед-

плати по державній позиці в області сягла 79 млн.

436 тис. крб. З цієї суми робітники підписалися

майже на 22 млн. крб., колгоспники — на 57 млн.

452 тис. крб. Маховик підписки все розкручувався. Тож на 16 червня сума

підписки на позику вже досягала майже 89 млн.522 тис. крб. [3].

На фото: фрагмент статті про збір

коштів серед колгоспників «на бу-

дову бойової техніки для Червоної

Армії». Газ. «Більшовицький шлях»,

8.01.1945 р.

Але ці вражаючі цифри були

тільки на папері, бо готівкових

коштів населення області майже

не вносило: в Златопільському ра-

йоні готівкою зібрали тільки 7,9 %

передплати на позику, в Тишків-

ському — 15,9 %, ще менше здали

коштів в Підвисоцькому та Петрів-

ському районах. Тож виконком обласної ради депутатів трудящих зо-

бов’язав голів РВК, заврайфінвідділів і ощадкас Златопільського, Тиш-

ківського, Підвисоцького, Добровеличківського та ін. районів протягом

декади ліквідувати відставання в сплаті суми передплати на позику. Не-

заперечно, що, використавши всі важелі тиску на робітників, службовців

та колгоспників, область виконала всі плани по сплаті коштів на позику.

«Достроковою сплатою готівки по позиці прискоримо розгром ворога!»

— закликав населення області, звертаючись до його патріотичних по-

чуттів, начальник обласного управління ощадкас А. Яременко [4].

Підписці на державну позику передувала кампанія по збору коштів

з населення на побудову танкової колони «Кіровоградський комсомо-

лець», що розпочалася в лютому 1944 року та яка, поряд зі сплатою

державної позики, вимагала величезних фінансових пожертвувань від

колгоспників, робітників та службовців. Станом на 28.02.1944 року ко-

лектив робітників кіровоградської швейної фабрики на побудову тан-

175

ків вже зібрав 15 тис. крб., кожен робітник з власних заощаджень вніс

на цю справу від 300 до 500 крб., а директор фабрики Тєрєхов віддав

1000 крб. Колектив заводу «Більшовик» вніс 20 тис. крб., а майстер ли-

варного цеху заводу «Червона зірка» М. Пересунько та робітник цього

заводу Лобода віддали на побудову танків 1000 крб. кожен. На кінець

лютого 1944 року жителі області зібрали вже 6 млн. крб. [5]. В колгоспі

«До заможного життя» Талобалківської сільської ради Новогеоргіївсь-

кого району з приводу збору коштів на побудову танкової колони від-

бувся мітинг. Колгоспниці Вовк Ольга, Василенко Уляна, Гончар Тетяна

тут же на мітингу внесли по 2000 крб. готівкою кожна, Вовк Любов здала

1500 крб., Погрібний Тимофій Павлович — 25 000 крб. Всього на мітингу

зібрали 75 тис. крб. [6].

На фото: лист з міністерства

фінансів УРСР до обласного

виконавчого комітету з інформа-

цією про сплату селянами позики

«Відновлення і розвитку народного

господарства СРСР». Вересень

1946 р. З фондів ДАКО. — Ф. 2860.

— Оп.1. — Спр.589. — Арк.188.

Робітники, колгоспники, інте-

лігенція Олександрівського райо-

ну ледь не через два місяці після визволення району від німецьких за-

гарбників — станом на 5.03.1944 р. — здали на танкову колону 978 тис.

крб. Інженер Олександрівського лісгоспу Богуславець А. віддав державі

30 тис. крб. власних заощаджень, а члени колгоспу «Перемога» с. Іван-

город внесли готівкою 44 тис. 926 крб.

Патріотичний вчинок інженера Богуславця А. не залишився непомі-

ченим. «Прийміть мій привіт і подяку Червоної Армії, Андрій Дмитрович, за Ваше піклування про бронетанкові сили Червоної Армії» — написав

у телеграмі інженерові Олександрівського лісгоспу Й. Сталін [7].

Збір коштів на танки тривав, тож на 8 березня їх зібрали в області

вже 20 млн. 464 тис. Найбільше їх здали жителі Олександрійського ра-

йону — 4 млн. 947 тис. — та Знам’янського — 3 млн. 84 тис.

До 21 квітня коштів зібрали 38 млн. крб. До кінця травня на побудову

танків населення віддало 51 млн. крб. [8].

В червні 1944 року танкова колона «Кіровоградський комсомолець»

прибула на фронт. Про це обласний виконавчий комітет та обком пар-

тії повідомив телеграмою майор Подустов Я. В. з військової частини

№ 02941 [9].

У листопаді 1944 року новий патріотичний почин надійшов до жите-

лів Петрівського району від колгоспників артілі «Червоний прапор» Зе-

ленської сільської ради: вони закликали жителів району розпочати збір

коштів на побудову танкової колони «Колгоспник Петрівського району».

176

Станом на 24.11.1944 року у фонд побудови «своїх» танків петрівчани

зібрали 220 тис. крб. [10].

За рахунок населення області збудували також танк «Радянський

журналіст», ланки бойових літаків: «Кіровоградський зв’язківець», «Кі-

ровоградський медпрацівник», «Кіровоградський енергетик», розкупи-

ли облігації 4-ї грошово-речової лотереї на суму 35 млн. 522 тис. крб.

[11]. Наприкінці 1944 року та на початку 1945 в області розпочався но-

вий процес збору коштів на побудову чергової колони танків.

Збір коштів від населення на цьому не закінчився — грошові побори з

жителів області шляхом «добровільної» підписки на державні позики були

здійснені в 1945, 1946 та 1947 роках та тривали до 1957 року включно.

Всі чергові підписки на позики населення «радо вітало». «Одностайним

одобренням зустріли колгоспники колгоспу ім. Кірова Краснопольської

сільської ради постанову Уряду СРСР про випуск нової позики — Другої

державної позики відбудови і розвитку народного господарства СРСР, і, зібравшись на мітинг, приступили дружньо до підписки, — писала Мало-

висківська районна газета «Червоний прапор» у номері за 8 травня 1947

року. — На 10 год. ранку колгоспники успішно закінчили передплату —

вони позичили своїй Батьківщині 15 400 крб. і сплатили при підписці 6450

крб. готівкою. Першими сплатили готівкою свою підписку голова колго-

спу т. Капінус — 500 крб., бригадири рільничих бригад Шаповалов і Літ-

вінов здали по 400 крб. 60-річна колгоспниця Явдоха Литвин принесла

на нову підписку 150 крб. Колгоспники і колгоспниці сільськогосподарсь-

кої артілі «17 партконференція» за один день підписки позичили державі

25 800 крб. і внесли готівкою 5450 крб.»

Те, як провадили підписку на Другу державну позику відбудови і

розвитку народного господарства СРСР (1947 р.) серед колгоспників

Аджамського району, добре ілюструють протоколи засідань виконкому

Тарасівської сільської ради. 8 квітня 1947 року на засіданні виконко-

му сільської ради заслухали питання «Про виділення та затверджен-

ня комісії по підписці на займ». Члени виконкому, вислухавши з цього

питання голову сільської ради, ухвалили створити комісію по прове-

денню підписки на позику по кожному колгоспу — 1 відповідальний та

2 уповноважені, а всього 9 осіб. На наступному засіданні виконкому, що

відбулося 22.04.1947 р., заслухали звіти відповідальних та уповноваже-

них про здійснену ними роботу по підготовці до проведення підписки

на «2-гу державну позику» [12]. 8 травня відбулося чергове засідання

виконкому Тарасівської сільської ради, де заслухали звіти про сплати

по позиці в трьох колгоспах. Звітували голови колгоспів. Оскільки плани

по підписці на позику не виконувалися, виконком ухвалив, щоб обов’яз-

кову сплату закінчити через два дні — до 10 травня 1947 року [13].

Доросле населення, яке проживало на території Тарасівської сіль-

ської ради, повністю по позиці не розрахувалося і до цього терміну, тож 12 травня відбулося позачергове засідання виконкому сільської

ради. Члени виконкому знову заслухали питання «Про хід сплати зай-

177

му по колгоспах с / р.». Цього разу звітував уповноважений по колгоспу

ім. Димитрова т. Касьян Т., який зазначив, що попередні зобов’язання

по підписці не виконані, бо «в колгоспі готівкових грошей на сплату

по займу немає». Уповноважений по колгоспу «20-річчя РСЧА» т. За-

їкін Г. повідомив, що готівкою зібрано 85 % і до 13 травня сплата буде

повністю закінчена. Уповноважений по колгоспу «Добробут» т. Кочу-

бей П. заявив, що сплата в колгоспі йде вкрай незадовільно, а правлін-

ня колгоспу не допомагає колгоспникам в швидкій сплаті. На виконкомі

виступив і голова сільської ради т. Щербина, який сказав, що колгоспу

«Добробут» під керівництвом т. Супручова сплату по займу потрібно

провести за 48 годин і про хід сплати звітувати в сільську раду кожного

дня. З приводу завершення підписки на позику виконком сільської ради

постановив: «1. Попередити голову колгоспу ім. Димитрова т. Симченка

про те, що в разі не виплати в 2-х денний строк зобов’язань по займу, питання на голову колгоспу передати на розгляд в РВК, РК КП(б)У. 2.

За самоухиляння від керівництва колгоспом голови колгоспу «Добро-

бут» т. Супручова, що коли не виправить допущені помилки, то його

буде виставлено на обговорення загальних зборів колгоспників» [14].

На фото: стан виплати

готівкою на державну

позику «селянами областей

України» у відсотках (перша

графа) та готівкою (друга

графа). 17.09.1946 р.

З фондів ДАКО. —

Ф. 2860. — Оп.1. —

Спр. 589. — Арк.180.

Про хід підписки серед

колгоспників голови кол-

госпів особисто звітували

не тільки до сільської ради, а й до райвиконкому. Так, у листопаді 1944

року до Новгородківського РВК надійшла «Відомість про підписку на

3-й державний воєнний займ по колгоспу «Вільний шлях» ІІ — ї Нов-

городківської сільської ради станом на 16.11.1944 року». У відомості

вказали, що в колгоспі 87 працездатних, на займ підписалися 120 чол.

на суму 22450 крб., готівкою внесли 15263 крб. В окрему графу вписа-

ли, що 6 чол. зовсім не підписалися [15].

Виконання населенням розрахунків за позику регулярно розгляда-

лися і на засіданнях райвиконкомів. 1 березня 1947 року на виконкомі

Кіровоградської райради заслухали питання «Про розрахунок по держ-

позиці «Відновлення і розвиток народного господарства». Зі звітами

з цього питання виступили «заврайфо Хільченко», «заврайощадкасою

Халін». Виконком райради відзначив, що «…сільські ради недостатньо

проводять роботу по збору коштів по держпозиці. Збір коштів не за-

178

кінчений по Новопавлівській сільській раді, де не зібрано 30 тис. крб., по Першозванівській — 31400 тис. крб., по Вишняківській — 24370 тис.

крб.» тощо. «А всього по району не зібрано 306 тис. крб.». Для якнайско-

рішого виконання районного плану по підписці на держпозику виконком

Кіровоградської районної ради зобов’язав «заврайфо т. Хільченка, за-

врайощадкасою т. Халіна закінчити утримання коштів в рахунок позики

по всіх установах до 10 березня ц. р. та не пізніше 5 березня провести

інструктажну нараду з бухгалтерами всього району по питанню закін-

чення розрахунків з робітниками і службовцями». Голови сільських рад, фінагенти та уповноважені по підписці зобов’язувалися закінчити збір

коштів на позику до 15 березня [16].

Однак план по підписці на позику Кіровоградський район не виконав

не тільки до 15 березня, а й до 15 травня. Тож 15.05.1947 року виконком

районної ради знову розглянув питання про збір грошей на державну

позику та заслухав звіти голів Калинівської та Першозванівської сільсь-

ких рад. По Калинівській сільській раді на позику зібрали тільки 14,7 %

грошей, а в колгоспах «Червоний партизан» та «Червоний Жовтень» цієї

ж сільської ради не зібрали жодного карбованця. З метою закінчення

збору грошей на позику до 25.05.1947 р. виконком районної ради ре-

комендував головам сільських рад та колгоспів вивозити на базари, сільськогосподарські продукти, для чого їм дозволялося «виділяти не-

обхідну кількість підвід та коней для вивозу продуктів» [17].

На початок березня 1947 року із загальної суми позики в 3 190 400

крб. жителі Бобринецького району здали 2 364 410 крб., або 74,1 % від

плану, що було недостатньо. Тому виконком Бобринецької районної

ради депутатів трудящих попередив голів виконкомів Кетрисанівської, Кам’янської, Свердлівської, Веселівської, Олексіївської сільських рад: якщо до 1.04.1947 року не буде закінчено збір готівки за позику, то «до

них буде вжито відповідних заходів впливу». Виконком Бобринецької

районної ради зобов’язав також керуючого держбанку Лободу «…не

проводити видачу грошей на зарплату без попередження заборговано-

сті по позиці», а всі податкові агенти зобов’язані «вручити облігації всім

передплатникам». На 4 березня 1947 року запланували нараду всіх бу-

хгалтерів та керівників організацій «з питання утримання сум підписки

по позиці» в Бобринецькому районі. Райвиконком попередив всіх керів-

ників установ і організацій, «що коли і надалі будуть спостерігатися ви-

падки несвоєчасного перерахування утриманих сум по позиці, то винні

будуть передані судово-слідчим органам» [18].

Було б помилкою вважати, що населення саме вибирало, на яку

суму державної позики підписатися. За них це робила влада, доводя-

чи їм плани підписки, невиконання яких суворо каралося. Готуючись

до розміщення «Другої державної позики відбудови й розвитку народ-

ного господарства СРСР», виконком Бобринецької районної ради «роз-

верстав» суми на підписку по держпозиці по сільських радах і колгоспах

району за такою схемою [19]:

179

Сума

Середня

Сума

К-сть прибутків підписка контро-

праце-

Назва колгоспу

Якої сільради

праце-

на тру-

льного

здат-

здатних

додень

завдан-

них

(крб.)

(крб.)

ня (крб.)

ім. Сталіна

Пустопільської

223

100561

110

24500

ім. Ворошилова

Пустопільської

96

40742

110

10500

ім. Фрунзе

Фрунзівської

247

80649

110

26600

ім. Орджонікідзе Олексіївської

511

207745

120

61300

ім. Ворошилова

Олексіївської

54

24593

170

6500

«Ударник»

Василівської

33

20994

200

6600

«Жовтень»

Василівської

66

58459

200

13200

та ін.

Все доросле працездатне колгоспне населення Бобринецького райо-

ну на весну 1947 року зобов’язувалося здати на «Другу державну позику

відбудови й розвитку народного господарства СРСР» від 110 крб. до 200

крб. з тієї суми, що повинна їм нарахуватися на трудодні по закінченні

року, однак гроші потрібно внести весною, а їх у колгоспників не було.

Грошей на підписку по позиці не мали також колгоспники колгоспу

ім. Кагановича с. Новомиколаївка Маловисківського району, яким

на трудодень за 1946 рік нарахували по 2 копійки; не було грошей в кол-

госпників колгоспу ім. 8 Березня с. Димино, яким нарахували по 5 копі-

йок на трудодень; в скрутному становищі зі сплатою позики опинилися

колгоспники колгоспу ім. Сталіна с. Злинка, яким на трудодень не на-

рахували жодної копійки [20]! І таких колгоспів на Кіровоградщині була

не одна сотня.

Тож у Великовисківському районі для виконання планів по збору кош-

тів на «Позику першого року четвертої п’ятирічки» (1946 р.) голови колго-

спів продавали громадську худобу, а виручені кошти вносили на державні

позики за колгоспників. У колгоспі «Більшовик» цього ж району продали

будинок, а гроші внесли на позику; в колгоспі «Червона Зірка» зарізали

корову, м’ясо продали, а гроші за позику внесли на погашення заборго-

ваності колгоспників по позиці; в колгоспі ім. Сталіна з цією метою про-

дали олійницю [21]. Голова колгоспу «Перемога» Червонокам’янського

району Суменко з колгоспної каси вніс на погашення боргу колгоспни-

ками за позику 1945 року 44 тис. крб. [22]. Обласним прокурором Конд-

ратьєвим ці спроби голів колгоспів допомогти колгоспникам розрахува-

тися за державні позики розцінювалися як грубі порушення законів, тож, напевне, що всіх цих керівників якимось чином покарали.

Використовувалися й інші методи, до яких вдавалося тогочасне на-

чальство, щоб змусити колгоспників розрахуватися за державні позики.

Так, у травні 1946 року, під час реалізації держпозики в Олександрівсь-

кому районі, заарештували тих колгоспників, які не бажали підписува-

тися на позику. Зокрема, 1 травня 1946 року голова Красносілківської

сільської ради Коваленко заарештував колгоспників Дзюру Тихона, Білана Сергія, Фундерата Івана, Кругляк Софію, Леня Семена і направив

180

їх до РВ МВС, де заарештовані пробули до вечора, аж поки районний

прокурор їх звідти не звільнив. Аналогічні дії місцевої влади — арешти

колгоспників за несплату ними по державних позиках — обласна проку-

ратура виявила і в Новгородківському районі [23].

В Добровеличківському районі голова сільської ради Савченко і го-

лова колгоспу Кириленко в червні 1945 року побили колгоспницю Кос-

торович за несплату нею державної позики [24].

В червні 1946 року в с. Лозоватка голова колгоспу «ІІ-а п’ятирічка»

Таранюк, рахівник колгоспу Верхова, голова сільської ради Шпак, про-

водячи збір коштів на позику, в колгоспника Химича Якова Олексійови-

ча, за несплату ним по позиці, конфіскували два вози сіна, півтора воза

соломи, діжку і намагалися забрати свиню [25].

Для стимулювання керівних кадрів, причетних до збору коштів

на державні позики, із зібраних сум виділялися премії. Зокрема, 9 серп-

ня 1946 року виконком Олександрівської районної ради вирішив «премі-

ювати грошовими преміями за успішне і якісне закінчення 100 % збору

готівки на позику» фінансових робітників і фінансовий актив. По 500 крб.

премії за підписку на позику отримали: секретар РК КП(б)У Самарський, секретар РК КП(б)У Кругляк, уповноважені РК КП(б)У по підписці Яро-

шенко, Береговий, Шевченко, Сипченко; по 200 крб. премій отримали

5 голів колгоспів, а також старші та дільничні інспектори та фінагенти, всього 37 чол. Суму премії в 10 тис. крб. та перехідний Червоний прапор

для району виділив Кіровоградський облвиконком [26].

На фото: постанова РМ і ЦК ВКП(б)

«Про проведення грошової реформи і

скасування карток на продовольчі і про-

мислові товари». 1947 р. З фондів ДАДО.

газ. «Зоря», 15.12.1947 р.

В 1947 році настав час виконувати

державою свої зобов’язання по пога-

шенню першої позики за 1927 рік. За ці

двадцять років мільйони позичальників

померли природною смертю, інші мі-

льйони загинули від голоду, хвороб, під

час масових репресій та у війну, а бага-

то облігацій згубилися, тож не так вже

й багато залишилося тих, кому держа-

ва заборгувала. Однак це була сталінська держава, тож ніхто не збирав-

ся віддавати борг. 17 грудня 1947 р. ЦК ВКП(б) і уряд своєю постановою

здійснили грошову реформу і конверсію державних позик у відношен-

ні 1:10. В результаті всі облігації випуску 1927-1946 років анулювали і

замість них видали нові облігації зразка 1947 р. у співвідношенні 1:10, а погашення нової позики 1947 року перенесли аж на 1967 р. Цим на-

род і надалі грабувався нещадно та жорстоко.

181

31. ДІЯЛЬНІСТЬ УПОВНОВАЖЕНИХ НАРКОМАТУ

(МІНІСТЕРСТВА) ЗАГОТІВЕЛЬ СРСР

НА КІРОВОГРАДЩИНІ

До щойно звільнених від німецьких загарбників районів Кіровоград-

щини повернулася не така вже й чисельна, але досить-таки зловісна ар-

мія уповноважених Народного комісаріату СРСР заготівель. Населення

їх боялося та ненавиділо. Голови райвиконкомів та секретарі райкомів

намагалися з ними не конфліктувати, поважне ставлення до «уповнар-

комзагів» демонструвало обласне керівництво. Й було чого — відразу

після визволення області, як, проте, і всієї України, від гітлерівських

загарбників заготівлю продуктів харчування та сільськогосподарської

сировини проголосили найважливішим державним завданням. Саме

цим й займалися «уповнаркомзаги». Для надання їм ще більшого авто-

ритету та ваги влада дозволила їм носити зброю та форму військового

зразка. Звернення до суду «уповнаркомзагів» щодо покарання «злісних

саботажників», за невиконання ними планів заготівлі продуктів харчу-

вання, суди розглядали в першу чергу.

На фото: зобов’язання на поставку державі

продуктів тваринництва в 1944 р.

Мойсузенком П. В. Новоукраїнський район.

8.06.1944 р. З фондів Кіровоградського

обласного краєзнавчого музею.

Постачати сільськогосподарську про-

дукцію та сировину для держави зобов’язу-

валися не тільки колгоспи, а й колгоспни-

ки. В 1944 році вони й стали головними

постачальниками хліба, м’яса, молока,

яєць, вовни, овочів. За виконанням селя-

нами т. зв. «зобов’язань» по натуральних

поставках пильно слідкували уповнова-

жені: саме вони визначали ту кількість

182

продуктів харчування та сільськогосподарської сировини, яку повинні

здавати виробники. Для цього кожному господарству вручалися т. зв.

зобов’язання. Держзобов’язання поглинали не надлишок вирощеної й

виробленої в господарстві колгоспника сільськогосподарської продук-

ції, а вкрай необхідні для нього та його сім’ї продукти харчування, яких

катастрофічно не вистачало, тож уповнаркомзаги, виконуючи волю дер-

жави, прирікали селян на жебрацьке існування. Варто врахувати й те, що тогочасні села області вже обібрала та поруйнувала війна, а основні

виробники продуктів харчування — чоловіки — масово пішли до діючої

армії, де в страхітливих кількостях гинули. Тож головними виконавцями

держзобов’язань виявилися жінки.

З 21.01.1944 року, згідно листа заступника уповноваженого Нарком-

загу СРСР по УРСР Заговора, з колгоспників, робітників та службовців

щойно звільнених районів Кіровоградської області уповноважені роз-

почали стягувати зерно врожаю 1943 року. Якщо, наприклад, для кол-

госпів Кіровоградського району норму здачі хліба з врожаю 1943 року

встановили в кількості 110 кг з 1 га, то для двору колгоспника, робіт-

ника та службовця норму підвищили на 10 %, ніж для колгоспів, а нор-

му зобов’язань для одноосібників збільшили ще на 30 %. Для кожного

звільненого району встановлювалися свої плани. Зокрема, колгоспи

Єлизаветградківського району зобов’язувалися здати по 120 кг зерна

з 1 га, Аджамського та Олександрійського — по 130 кг, відповідно зрос-

тали плани і для громадян [1]. При цьому часу на роздуми для населен-

ня — здавати чи не здавати хліб, інші продукти харчування та сировину

— відводилося рівно місяць з дня вручення зобов’язань. Від обов’язко-

вих поставок державі звільнялися господарства воїнів Радянської армії

та партизан, але при умові, що в них проживали діти віком до 7 років.

Також звільнялися від податку хлібом непрацездатні старі батьки воїнів

і партизан, а також сім’ї вчителів, лікарів, агрономів, зоотехніків, меха-

ніків, директорів МТС та радгоспів тощо.

На фото: зобов’язан-

ня на поставку

державі зерна та

картоплі в 1945

р. Мойсузенком

П. В. Новоукраїнський

район. 24.07.1945 р.

З фондів Кіровоград-

ського обласного

краєзнавчого музею.

Варто відзначи-

ти, якщо в 1944 році

державних планів

хлібозаготівлі не ви-

183

конали тільки 14 колгоспів області, то в 1945 році плани не виконали

вже 1354 колективних господарства, або 79 % з тих, що на той час діяли

на Кіровоградщині [2]. Напевне, що аналогічна ситуація з виконанням

зобов’язань в 1944 та 1945 роках по зерну спостерігалася і серед кол-

госпників, робітників та службовців. В 1946 році ситуація ще погірши-

лася: 63,7 % всього дорослого населення Аджамського району, 29,5 %

— Олександрійського, 34 % — Великовисківського, 17 % — Єлизавет-

градківського районів, яким вручили зобов’язання по зерну, навіть

не приступили до його виконання (на 20.11.1946 року) [3]. Добре ус-

відомлюючи, що за це їх можуть віддати до суду або описати майно, селяни зобов’язань по зерну все-таки не виконували. Немає сумніву

в тому, що зерна вони взагалі не мали.

Іншим важливим видом поставок державі від господарств селян, робітників та службовців значилося м’ясо.

Станом на 1.01.1945 року райуповнаркомзаг СРСР по Аджамському

району зібрав 577,71 цнт м’яса. Державі його здали [4]: Джерело постачання м’яса

Кількість зібраного м’яса (в цнт)

Колгоспи

0

радгоспи

0

колгоспники

577,71

робітники

0

службовці

0

одноосібники

0

Всього:

577,71 цнт

Подібним чином зібрали м’ясо і в Олександрійському районі (ста-

ном на 8.01.1945 р.) [5]:

Джерело постачання м’яса

Кількість зібраного м’яса (в цнт)

Колгоспи

198

радгоспи

40,45

колгоспники

4337,43

робітники

5

службовці

5

одноосібники

10

інші організації

4,3

Всього

4579,91 цнт

Райуповнаркомзаг СРСР по Олександрійському району м’ясо з кол-

госпників збирав не тільки за 1944 рік, коли територію району вже по-

вністю звільнили від німців, а й зобов’язав їх давати м’ясо ще й за 1943

рік, коли район перебував під гітлерівською окупацією: м’яса в рахунок

1943 року селянам необхідно здати 1330 цнт — так розпорядився упо-

внаркомзаг.

Аналогічна ситуація по заготівлі м’яса спостерігалася також в Ново-

українському районі: його в період з 1.01.1944 по 1.01.1945 року по ра-

184

йону заготовили 625,19 цнт. З них колгоспники з власних господарств

здали 600,19 цнт, робітники — 25 цнт. [6].

Впродовж 1944 року по Кіровоградській області найважливіших про-

дуктів харчування (крім зерна) та сировини (крім вовни) заготовили: М’ясо

Молоко

Яйце

Вовна

Джерело постачання

(цнт)

(г / л)

(шт.)

(кг)

Колгоспники

309 214

44992

1364596

889

колгоспи

44992

0

0

0

робітники і службовці

1064

2427

0

3

Про це прозвітував наркомату заготівлі СРСР заступник уповноваже-

ного наркомату заготівлі по Кіровоградській області Шабранський [7].

Впродовж 1943-1944 років, коли на території області знаходилися

передові та тилові частини і з’єднання Червоної армії, вони поповню-

вали свої продовольчі запаси також за рахунок місцевого населення, в першу чергу колгоспників області [8]:

Заготовлено в 1943 році

Заготовлено в 1944 році

для в / ч

для в / ч

Назва продукції

Колго- Колго-

Роб. /

Колго- Колго-

Роб. /

спи

спники

служб

спи

спники

служб

М’ясо

цнт

0

3306

183

6

15445

383

молоко

г / л

0

0

0

0

387

6

яйце

шт.

0

0

0

0

2027

0

Впродовж 1944 року населення області здавало державі м’ясо та-

кож і свійської птиці. 10.02.1945 року підрахували та відрапортували

до Москви, що м’яса птиці на Кіровоградщині заготовили 297 цнт: кол-

госпи і радгоспи не здали жодного кілограма, зате з колгоспників зібра-

ли 294 цнт та 3 цнт м’яса птиці здали робітники і службовці [9]. Зокрема, від колгоспників Устинівського району м’яса курячого надійшло в раху-

нок обов’язкових поставок 27 кг 200 грамів та м’яса кролятини — 26 кг, а всього в рахунок поставок від району м’яса птиці його зараховано

53 кг 200 грамів [10].

На фото: план зда-

чі молока державі

по м. Знам’янка

та його реальне

виконання. Липень

1947 р. З фондів ДАКО.

— Ф. 2860. — Оп.1.

— Спр.745. — Арк.225.

Уповнаркомзаги

(після ліквідації на-

ркоматів та запро-

185

вадження міністерств в 1946 році їх називали уповмінзаги) вели себе

в районах досить нахабно та безцеремонно. Зокрема, в колгоспі «Політ-

відділ» Красносільської сільської ради Єлизаветградківського району

уповмінзагу нарахували за рахунок колгоспу 202 трудодні та здійснили

на них виплати грошима та зерном [11]. Незаперечно, що це була така

форма взятки для чиновника.

Уповнаркомзаг по Хмелівському району Шаповалов у березні 1946

року здійснював незаконні обшуки помешкань та господарств колгос-

пників, вилучав їхнє майно й продукти харчування — сіно та пшеницю

[12]. В Долинському та Великовисківському районах уповнаркомзаги, спільно з головами колгоспів, у колгоспників вилучали корови та здава-

ли в рахунок м’ясопоставок [13].

Уповноважений агент мінзаготівель Новопразького району Тупало

в 1946 році вилучив у громадян Кобець та Піддубного корову й телицю

тільки за те, що ці селяни не виконали планів по обов’язкових поставках

яєць зі своїх господарств [14].

На фото: платіжне повідомлення

про розмір сільськогосподарсь-

кого податку з подвір’я колгосп-

ника. 1951 р. З архіву автора.

Агент уповмінзагу по Оле-

ксандрівському району Гордіє-

нко здійснював обшуки госпо-

дарств колгоспників — у липні

1946 року він виявив у гр. Са-

дового з с. Бірки 100 кг хліба та

зобов’язав того здати частину

зерна державі. Обійстя грома-

дян у липні перевіряв і замісник

уповмінзагу по Олександрівсь-

кому району Козлов. Саме він,

повністю проігнорувавши той

факт, що голова Соснівської

сільської ради Зеленський,

член виконкому Бабич створи-

ли комісію та склали акта про те, що в усіх 187 господарствах колгос-

пників на присадибних ділянках у літню спеку згоріли посіви, наказав

жителям с. Соснівка будь-що здавати державі власне зерно [15].

Крім обтяжливого сільгоспподатку, самообкладання, обов’язкового

страхування будівель та худоби, сплати по позиці, селяни повинні ще

сплачувати земренту, податок на неодружених, одиноких, бездітних.

Думки про те, щоб не сплатити будь-який вид податку, в селян не вини-

кало — за це їх жорстоко карали. Тільки на початку 1946 року започатку-

186

вали 438 справ по примусовому стягненню заборгованості по обов’яз-

кових поставках сільськогосподарської продукції з подвір’їв селян. 428

селян області оштрафували, справи щодо 10 — припинили [16].

На кінець листопада 1946 року 31801 селянський двір з тих 131514, які повинні здавати державі зерно з власних господарств, ще не при-

ступили до виконаня зобов’язань. Тож у 5185 колгоспників описали

майно [17].

На фото: зобов’язання на по-

ставку державі сільськогоспо-

дарської продукції з подвір’я

колгоспника. 1951 р. З архіву

автора.

Селяни мали право скар-

житися на неправильне обчи-

слення кількості обов’язкових

поставок сільськогосподарсь-

кої продукції в 10-денний строк

з дня вручення зобов’язання.

Скаржилися на дві адреси:

районному уповноваженому

Міністерства заготівель СРСР

або до райвиконкому. Поста-

нова райвиконкому щодо зві-

льнення від сільгоспподатку

або його зменшення набувала

чинності тільки після її затвер-

дження уповноваженим Міністерства заготівель СРСР по області, рі-

шення якого було остаточним.

Від населення тільки двох сільських рад Бобринецького району

— Кетрисанівської та Березівської — до уповмінзагу протягом 1946

року надійшло 800 заяв з проханням звільнити від сільськогосподар-

ського податку, а розглянути ця установа змогла тільки 36 заяв [18].

З-понад більш як 5700 господарств колгоспників Бобринецького ра-

йону виконавчий комітет районної ради 27.08.1946 року звільнив від

сплати сільгоспподатку, враховуючи тяжкі матеріальні умови, 112 го-

сподарств колгоспників повністю, а 81 господарство — частково [19].

15 грудня 1946 року виконавчий комітет Бобринецької районної ради

знову розглянув заяви колгоспників про звільнення їх від обов’язково-

го податку державі м’ясом та яйцями та вирішив: «У зв’язку з тим, що

багато господарств постраждали під час німецької окупації та в даний

момент не мають ніякого майна, тварин та птиці і не можуть виконати

свої зобов’язання: звільнити від обов’язкових поставок м’яса та яєць

державі на 1946 рік всього по району 736 господарств. По сільрадах: 187

Пустопільській — 23, Фрунзівській — 13, Ч. Долинівській — 12, Бого-

дарівській — 36 господарств» тощо. Зрозуміло, що загальний план ра-

йону та області по поставках державі продуктів харчування залишався

незмінним, тож 29 440 кг м’яса і 110400 шт. яєць, що повинні здати 736

господарств колгоспників Бобринеччини за 1946 рік та які звільнялися

від цього податку, «перекидалися» на інших колгоспників, які до цього

списку не потрапили [20].

«Великими податками обкладали селян: хто тримав свиней чи корів, повинен був здавати шкури, за корову — 250 л молока на рік. Обкладали

податком кожне фруктове дерево. Багато сімей просто розорювались, тому що у тих, хто не в змозі був сплачувати податки, забирали все, що

залишалось у господарстві», — свідчила жителька Олександрійського

району К. М. Пилипко. Якщо господар не виконував плану здачі пода-

тків, у нього забирали все, що залишалось в господарстві. М. В. Шев-

ченко, який в ті роки проживав в Онуфріївському районі, згадував, що

«в період сівби по хатах ходили «активісти» і забирали все до останньої

картоплини. «Як забрали у нас хліб, так само забрали й огірки солені.

Все-все! Матуся моя була добра хазяйка. І ми все мали. За якийсь день

все те вишкребли», — оповідала О. І. Федоренко [21].

Неймовірно великі сільськогосподарські податки, що їх держава на-

кладала для більшості селян, частини робітників та службовців, поглиб-

лювали післявоєнні злидні серед населення.

188

32. СПЕКУЛЯНТИ

Неефективне сільське господарство, орієнтована на виготовлен-

ня в першу чергу військового спорядження, техніки та зброї економіка

країни не могла задовольнити елементарні потреби населення в пред-

метах масового споживання, одязі та продуктах харчування. Насе-

лення саме намагалося вирішити цю проблему. Влада на ці ініціативи

відповідала жорстокими переслідуваннями та репресіями: 30.09.1943

року прокурор СРСР підписав наказ № 81 / 71, згідно якого для розслі-

дування кримінальних справ по спекуляції слідству відводилося 10 днів.

В розпал післявоєнного голоду утиски проти населення зросли: пленум

Верховного суду СРСР 20.09.1946 року та Міністерство юстиції СРСР

21.09.1946 року затвердили заходи «Про посилення боротьби зі спе-

куляцією». Віднині продаж населенням продуктів харчування та пред-

метів побуту жорстоко переслідувався, оскільки держава вважала, що

це здійснюється з метою наживи. Фактично кожен міг бути затриманий

на базарі чи деінде за продажем чи купівлею предметів масового спо-

живання або продуктів та відразу отримати звинувачення в спекуляції.

Зокрема, народний суд ІІІ дільниці м. Кіровограда в 1946 році за-

судив гр. Чебанюк за торгівлю зерном на 5 років. Колегія Кіровоград-

ського обласного суду вирок народного суду відмінила як «м’який» та

вказала на той недолік, що позбавлення волі здійснено без конфіскації

майна [1].

В І кварталі 1947 року народні суди Кіровоградської області розгля-

нули 25 справ по перепродажі та скупці приватними особами продуктів

харчування та товарів масового споживання. 31 особу засудили на різні

терміни позбавлення волі: на термін до 5 років ув’язнення засуджено

10 осіб, до 10 років — 1 особу [2]. За спекуляцію народний суд Підвисо-

цького району засудив гр. Ліщинську за те, що вона торгувала на базарі

платками, зошитами, перами, господарчим милом. А заарештували жі-

нку в той момент, коли та продавала на базарі оселедці [3].

27 січня 1947 року міліція затримала під час посадки у вагон гр. Ба-

цумеєву, в якої вилучили цукор, картоплю, цибулю, яйця, масло. Цього

виявилося достатньо, щоб народний суд Новогеоргіївського району за-

189

судив її до 4,5 років позбавлення волі. Проте обласний суд це покаран-

ня визнав «м’яким», оскільки на суді з показань свідків вияснилося, що

засуджена привозила до Малої Виски промтовари з Одеси, а в Одесу

возила продукти «неодноразово» [4].

За те, що гр. Щербина продавала в Новгородці господарче мило, ка-

міння для запальничок, нитки, цвяхи, її визнали як «спекулянтку», а Нов-

городківський народний суд присудив їй 5 років позбавлення волі [5].

На фото: доручення народ-

ного комісаріату фінансів

УРСР голові Кіровоград-

ського облвиконкому

про виявлення осіб, які

займаються торгівлею

без відповідного посвід-

чення. 28.06.1945 р.

З фондів ДАКО. —

Ф. 2860. — Оп.1. —

Спр.387. — Арк.8.

В ІІ кварталі 1947 року

народні суди розглянули

33 справи по спекуляції.

В Златопольському райо-

ні до суду віддали 6 осіб,

у Піщанобрідському — 4, Добровеличківському — 3 особи тощо [6].

91 % затриманих за спекуляцію засудили на різні терміни ув’язнен-

ня, 3 % отримали умовні покарання, решта — до виправних робіт по мі-

сцю проживання [7].

Покарання в 1 рік виправних робіт отримала пенсіонерка, жителька

м. Кіровограда Каленникова М. К., оскільки під час арешту на міському

базарі в неї знайшли приготовлені для продажу сірники [8].

За торгівлю мануфактурою на 2 роки позбавлення волі Піщано-

брідський народний суд засудив багатодітну матір Прибельську Клав-

дію, для якої торгівля слугувала єдиним джерелом існування її чималої

сім’ї [9].

Взимку 1947 року подружжя Пушенки Павло та Надія — жителі м.

Кіровограда — привезли з Москви фабричну тканину. 20 метрів цієї

тканини, виявленої під час обшуку в подружжя, стали причиною арешту

чоловіка та засудження його на 5 років позбавлення волі.

Піщанобрідський народний суд засудив до позбавлення волі гр. Да-

цюк — студентку четвертого курсу Дніпропетровського держуніверси-

тету, звинувативши її в спекуляції, оскільки дівчина купила на ст. Поміч-

на яйця, масло і везла ці продукти в Одесу, щоб купити там одяг [10].

190

2.01.1947 року Онуфріївський народний суд позбавив волі на 5 років

Михайленка М., звинувативши його в спекуляції. Злочин жителя Онуф-

ріївки перед державою доказали тим, що 1.11.1946 року його затрима-

ли з 39 кусками мила та 16 метрами мануфактури [11].

Про те, в яких матеріальних нестатках жили навіть ті, хто для пе-

ремоги над ворогом віддав своє здоров’я, свідчать факти: інвалід Ве-

ликої Вітчизняної війни, кавалер 4 бойових орденів, житель м. Кірово-

града М. Рожков просив матеріальну допомогу, звертаючись спочатку

до установ обласного рівня, але безрезультатно, тож змушений звер-

нутися зі скаргою до вищих державних органів — в Москву. В області

на скаргу інваліда до столиці відреагували так — виділили дитячі штани

та пару різнокольорових носків. Три місяці не могли надати матеріальну

допомогу тяжко хворому інваліду війни жителю обласного центру Каса-

ткіну. Тричі намагався дістати допомогу одягом інвалід війни Безрука-

вий, і тричі органи соцзахисту йому відмовляли, мотивуючи відсутністю

фондів [12].

На фото: заява жительки м.

Кіровограда Гольд-

штейн С. А. з проханням

допомогти придбати

її сім’ї одяг та взуття:

«Я… не в змозі купляти речі

на базарі». Серпень 1946 р.

З фондів ДАКО. —

Ф. 2860. — Оп.1. —

Спр.589. — Арк.195.

Отже, повоєнний голод

та нестатки змусили на-

селення більш енергійно

вдаватися до вирішення

побутових та продоволь-

чих проблем шляхом ку-

півлі чи продажу необхідного, не особливо покладаючись на державу.

Держава з відповіддю не забарилася.

Переслідування населення області за т. зв. спекуляцію призвело

до чималих трагедій: людей позбавляли волі тільки за елементарну по-

требу роздобути одяг, їжу, предмети першої необхідності не в держав-

них закладах, де цього всього майже не було, а в таких же знедолених

і обділених владою громадян, як і вони самі. Контроль держави за роз-

поділом та споживанням найнеобхіднішого посилювався, тож вкотре, вже в післявоєнний час, розпочалися арешти та репресії ініціативних

та підприємливих. З ними більшовицька держава боролася впродовж

всього свого існування.

191

33. «РОЗКРАДАННЯ» КОЛГОСПНИХ ЗЕМЕЛЬ

Сталінська держава не могла елементарно нагодувати свій народ.

Тож кілька післявоєнних років населення країни, зокрема і те, що прожи-

вало на території Кіровоградської області, жило впроголодь.

На фото: інформація

з Онуфріївського району

про повернення колгос-

пам землі від підсобних

господарств, а також

городів робітників та

службовців. Листопад

1947 р. З фондів ДАКО.

— Ф. 2860. — Оп.1.

— Спр.755. — Арк.280.

Багато жителів обла-

сті порятунком від голо-

ду та скрутних матеріа-

льних умов вважали пра-

цю на своїй присадибній

ділянці. Оскільки розміри

багатьох з них не завжди могли забезпечити елементарні потреби чима-

лих сімей колгоспників, робітників та службовців в продуктах харчування

та сплати всіх податків, тож багато колгоспників, як, проте, робітників, слу-

жбовців та представників радпартактиву, намагалися обробляти земельні

наділи понад встановлену норму, розробляючи пустирі, невдоби, а також

зарослі бур’янами, порослю дерев та кущів покинуті напризволяще кол-

госпні землі. Але не тільки їх. Всі спроби розширити присадибні ділянки

влада «помітила» восени 1946 року, здійснивши перед цим максималь-

не вилучення зерна шляхом накладання непосильних хлібозаготівельних

планів. Закономірно, що більшовицька держава не могла дозволити своїм

громадянам мати якесь інше — альтернативне та безконтрольне джерело

постачання продуктів харчування своїх сімей, як окрім тих, що влада сама

192

визначила — трудодні колгоспникам, зарплати та мізерні пайки — робіт-

никам і службовцям.

З 19 вересня 1946 року органи влади розпочали кампанію відбиран-

ня в населення їхніх городів під приводом того, що ці землі є «громад-

ські колгоспні» і вони, нібито, розкрадені. Для цього в усі села та хутори

області виїхали безліч перевіряючих всіх ґатунків: працівники прокура-

тури, райземвідділів, райкомів та райвиконкомів тощо. В переддень

особливо голодних місяців зими-весни 1947 року в десятків тисяч жи-

телів області перемірялися та «відрізалися» городи площею в кілька ти-

сяч гектарів. Всі ці землі та вирощена власноруч на них продукція могли

полегшити умови існування тисяч голодних мешканців області в 1947

році. Але цього не сталося.

На фото: фрагмент статті

про різні способи «масового

розкрадання колгоспних зе-

мель». З фондів ДАКО — газ.

«Кіровоградська правда»,

21.09.1946 р.

Через місяць після по-

чатку кампанії по відрізан-

ню городів підводили пе-

рші підсумки цієї роботи.

Зокрема, 25 жовтня 1946

року на засіданні виконкому

Бобринецької районої ради

заслухали питання про «Роз-

крадання колгоспних земель». Всього в районі, як доповів начальник

Бобринецького РЗВ, «розкрадено» земель: колгоспниками — 26,53 га, робітниками і службовцями — 32,9 га, організаціями — 25,5 га. «Найгі-

рша» ситуація з «розкраданням» колгоспних земель, на думку район-

ної влади, склалася в колгоспі ім. Фрунзе Фрунзівської сільської ради, де колгоспники «захопили» аж 1,77 га громадських земель; в колгоспі

ім. Орджонікідзе Олексіївської сільської ради, де колгоспниками «захо-

плено» 1,20 га, робітниками і службовцями — 2,62 га колгоспної землі; в колгоспі ім. Горького Степанівської сільської ради «захопили» 19,44

га; в колгоспі ім. Кірова — 7,70 га. Всі «розкрадені» землі негайно віді-

брали та повернули колгоспам. Оскільки на деяких з них вже сходили

посіви озимих культур, то й вони відійшли до колгоспів [1].

В колгоспі «Червона зірка» Петрівського району в робітників Лубе-

нець О. О. та Косенко виявили по 1 га присадибних земель, з яких 0,85

га влада «відрізала», залишивши їм, згідно норми, 0,15 га. Незаконно

«захоплену» землю виявили в колгоспників колгоспу ім. Карла Маркса

цього ж району Колесника О., Руть та Артеменка, які обробляли відпо-

193

відно 1,13 га, 0,80 га та 0,70 га землі. В колгоспі «Комінтерн» колгосп-

ник Шаповал Н. з сім’єю користувалися 1,39 га городу, замість 0,50 га, належних їм по шнуровій книзі; сім’я колгоспника Ніконенка з цього ж

колгоспу «захопила» до свого городу в 0,70 га ще 1,10 га, тож оброб-

ляли діти і дорослі город розміром 1,8 га. В колгоспі «Червона зірка»

колгоспник Колесник Г. замість 0,60 га мав 1,81 га городу, а його одно-

селець Савенко Н. — 2 га замість1 га городу та сіножаті, що належали

його сім’ї. Всі надлишкові землі у них «відрізали» [2].

У Підвисоцькому районі дворів колгоспників, де також виявили «са-

мозахвати» землі, налічувалося 576. У них відібрали 131,35 га орних

земель [3].

На фото: фрагмент постанови РМ СРСР і ЦК ВКП(б) «Про заходи

по ліквідації порушень статуту сільськогосподарської артілі в колгоспах».

З фондів ДАКО — газ. «Кіровоградська правда», 21.09.1946 р.

Восени 1946 року, впродовж кампанії по боротьбі з «розкраданнями»

колгоспних земель, в селах Кіровоградщини зафіксували 28550 випадків

привласнення колгоспних земель, здійснених колгоспниками. На «краді-

жку» землі відважилися також 13841 сім’я робітників і службовців. 2040

організацій, установ, підприємств області теж «розікрали» громадські

землі. Всього таким чином «захопили», «розкрали» і «розбазарили» в об-

ласті 26 264 га колгоспних земель [4].

Фізично важка, адже єдиними інструментами для обробітку землі

були лопати, сапи та коси, але досить-таки продуктивна праця на цих

землях змогла б дати значний врожай продуктів харчування та пом’як-

шити голод 1947 року. Однак думка влади виявилася іншою: земля-го-

дувальниця відбиралася силоміць, поглиблюючи цим біди і страждання

населення краю. Будь-яка інша держава, окрім більшовицької, всіляко

сприяла б тим своїм громадянам, які власноруч виробляли для себе

продукти харчування, однак радянська вчинила по-іншому — всі спро-

би населення здобути інші джерела харчування всіляко обмежувалися.

194

З «відрізаною» в населення землею колгоспи в більшості випадків як

слід не скористалися через черезсмужжя, тож земля частково заросла

бур’янами, порослю дерев та кущів.

Велике випробовування чекало в цей час на хутори, яких на кінець

1946 року в 21 районі області налічувалося 181, де проживали 968 жи-

телів. З цієї кількості 97 хуторів заснували в період німецької окупації

[5]. За логікою більшовицької держави позаколгоспні жителі хуторів

не мали права на індивідуальне господарювання. З 1947 року розпо-

чалося примусове зселення хуторян. Цей процес супроводжувався на-

сильством, наругою над волею мешканців хуторів, знищенням їхнього

звичного способу життя. На фоні страждань сотень тисяч жителів об-

ласті від голоду, матеріальних та побутових нестатків, нищення владою

хуторів Кіровоградщини з населенням, що не сягало й тисячі чоловік, виявилося малопомітною, але все-таки трагедією, що теж нагадувала

процеси розкуркулення та колективізації початку 30-х років ХХ ст.

На фото: передовиця

«Берегти колгоспну вла-

сність, як зіницю ока!».

З фондів ДАКО — газ.

«Кіровоградська

правда», 11.10.1946 р.

Відбираючи землю

в колгоспників, органи

влади, теж спізнавши

на собі голод, вирішили

самі завести собі горо-

ди законним шляхом,

назвавши їх «допоміж-

ними господарствами».

25 січня 1947 року на засіданні виконкому Кіровоградської міської ради

наділяли приміську землю. Для працівників обкому партії виділили 51,5

га землі, облвиконкому — 33,0 га, для обласного управліня МДБ — 45,0

га, обласного управління МВС — 40,0 га тощо. Отримали землю та-

кож три дитсадки обласного центру, педінститут, школа ФЗН № 1 та ін.

Всього таких організацій та установ налічувалося 35, їм виділили 1768,2

га землі. Також 612 га землі отримали 31 підприємство міста. Найбіль-

ше її — 400 га — виділили під допоміжне господарство для робітників

заводу «Червона зірка» [5].

Відрізання городів у жителів області виявилося жорстоким заходом

сталінської держави — цим злидні серед населення тільки посилюва-

лися. Левова ж частка т. зв. «розкраденої» землі — це та земля, що її

селяни отримали в роки нацистської окупації — для ведення власного

господарства.

195

34. ПРОДОВОЛЬЧІ ПОЗИКИ ДЛЯ КОЛГОСПІВ

Тогочасне керівництво республіки добре знало ситуацію, в якій опи-

нилося українське село після хлібозаготівельної кампанії 1946 року, тож

усвідомлювало, що голодні колгоспники не зможуть вийти на весняну

посівну 1947 року. На початок 1947 р. 1223 сім’ї колгоспників Кірово-

градщини, за неповними даними, зовсім не мали продуктів харчування

й перебували у виснаженому стані. В особливо тяжкому становищі зна-

ходились сім’ї колгоспників, чоловіки яких загинули на фронті, багато-

дітні та сім’ї інвалідів війни Червонокам’янського, Олександрійського, Піщанобрідського, Устинівського, Підвисоцького, Ново-Георгіївського, Великовисківського, Добровеличківського та інших районів Кіровогра-

дщини. Так, в сім’ї демобілізованого з Радянської армії члена колгоспу

«Зоря комунізму» І.О. Лисака, який мав 8 дітей, а дружина нагородже-

на орденом «Материнська слава 2-го ступеня», продуктів харчування

не було зовсім, в зв’язку з чим діти опухли, хоча в 1946 році сім’я Лисака

виробила в колгоспі 1069 трудоднів [1].

Продовольча позика

Район

(в тоннах)

Аджамський

2

Бобринецький

4

Олександрійський

3

Великовисківський

1

Витязівський

5

Добровеличківський

4

Долинський

6

Єлизаветградківський

2

Златопільський

3

Устинівський

6

Підвисоцький

8

Новопразький

5

Червонокам’янський

7

Знам’янський

1

та ін.

Всього 27 районів

102

196

На неодноразові проханя керівників республіки порятувати украї-

нських селян Москва довго не відповідала, та зрештою прореагувала: дала дозвіл на виділення голодним колгоспникам України продовольчої

позики зерном, кількість якого загалом становила 93 тис. тонн.

Частина продовольчого зерна надійшла і в Кіровоградську область.

Було б помилкою вважати, що зерно завозили з-поза меж республіки,

— воно у великих кількостях зберігалося на складах «Заготзерна» та

глибинних сховищах міністерства заготівель на території області — це

«колгоспно-державне» зерно виростили колгоспники області.

30 січня 1947 року обласна влада розподілила першу вагому продо-

вольчу позику, призначену для колгоспників: 102 тонни продовольчого

зерна відправили у 27 районів області [2] (таблицю див. на стор. 196).

У спільній постанові № 18 Кіровоградського облвиконкому та бюро

обкому КП(б)У від 30.01.1947 р. вказувалося на те, що «розмір відпу-

ску борошна колгоспникам… не повинен перевищувати 6 кг в місяць

на одну людину». За отриману позику продовольством колгоспи зо-

бов’язувалися віддати зерно врожаю 1947 року з нарахуванням 10 цнт

на кожні 100 цнт позики.

Отримані 8 тонн зерна як продовольчу позику Підвисоцький РВК

розподілив так [3]:

К-сть наділеної

Назва сільради

Колгосп

натурпозики в цнт

Перегонівка

«Нове життя»

1,5

ім. Кірова

2,0

ім. Шевченка

3,0

Підвисоке

«18 партз’їзд»

1,0

«13-річчя Жовтня»

2,0

«Шлях до комуни»

2,5

ім. Політвідділу

1,0

ім. Шевченка

1,0

Розсохуватець

ім. Сталіна

1,0

ім. Леніна

1,0

ім. Будьонного

1,0

Всього: 15 сільських рад 38 колгоспів

80 цнт

Наприкінці лютого для колгоспів області виділили ще 134 тонни зе-

рнової позики. Її знову розподілили між 27 районами. Найбільше зер-

на отримали Долинський район — 12 тонн та Підвисоцький — 9 тонн.

Знову, як і попереднього місяця, допомога не надійшла до колгоспників

Олександрівського, Чигиринського, Кам’янського районів [4].

17 березня 1947 року на засіданні облвиконкому заслухали питання

про правильність розподілу «урядової продовольчої позики для надання

допомоги гостропотребуючим колгоспникам» та розподілили чергову

позику. Перевірка, проведена в усіх 27 районах, які отримали продово-

льчу допомогу, засвідчила, що «… в Новопразькому, Долинському, Чер-

197

вонокам’янському, Новгородківському районах… продовольча позика

розподіляється неправильно». Нею розпоряджалися голови райвикон-

комів та секретарі райкомів партії, голови колгоспів та голови сільських

рад, тож ділили її на власний розсуд, часто не тим, хто її гостро потре-

бував, і навіть не колгоспникам.

На фото: колго-

спники колгоспу

ім. Чапаєва с. Грузь-

ке Кіровоградського

району на чергово-

му мітингу. Кінець

40-х років ХХ ст.

З фондів ДАКО

— № 787.

П о с т а н о в о ю

облвиконкому № 53

від 17.03.1947 р.

розподілили ще 300 тонн зерна, що майже втричі більше за січневу по-

зику та набагато перевершило допомогу в лютому. Це й не дивно, адже

наближалася посівна, тож з отриманої позики передбачалося видава-

ти колгоспникам, що працювали в полі, по 300 грамів хліба щодня та

організувати на час посівної гаряче харчуваня, для чого «для приварку

використовувати до 60 грамів борошна в день для працюючого в полі».

Для прогодування колгоспників Петрівського та Підвисоцького районів

виділили по 20 тонн зерна, колгоспи Єлизаветградківського району

отримали 25 тонн зернової позики, Новоархангельського та Новгород-

ківського — по 15 тонн тощо. Цього разу продовольчу позику розділили

вже між 28 районами [5].

На фото: почесна грамота Пономаренку І.Л.

— переможцю у Всесоюзному соціалістично-

му змаганні. 31.12.1947 р. З фондів Кірово-

градського обласного краєзнавчого музею.

У квітні, в час інтенсивних польових ро-

біт, продовольча позика для колгоспів на-

дійшла двічі: спочатку в розмірі 214 тонн,

а потім ще 150 тонн. Її отримали 29 районів

області [6].

5 травня 1947 року облвиконком ділив

306 тонн продовольчого зерна вже між

31 районом. Найбільше його отримали

Долинський — 25 тонн, Підвисоцький та

Червонокам’янський — по 20 тонн. Впер-

ше, з початку року, продовольчу допомо-

198

гу цього разу отримали Кам’янський та Олександрівський райони [7].

Перша продовольча позика надійшла і в Чигиринський район, адже ще

25.04.1947 року голова райвиконкому Бойко надіслав до Кіровоградсь-

кого обласного виконавчого комітету депутатів трудящих листа, в яко-

му інформував, що в районі налічується «1265 дворів, де проживає 2427

чоловік, яким «потребується продовольча позика» [8].

На фото: стаття в обла-

сній газеті з подякою від

колгоспників Хмелівсько-

го району «…товаришеві

Сталіну за його піклуван-

ня про колгоспне селян-

ство». З фондів ДАКО

— газ. «Кіровоградська

правда», 5.10.1946 р.

Окрім продовольчо-

го зерна, якихось інших

продуктів харчування, як-от цукру, риби, жирів, м’яса тощо, колгоспни-

ки не отримували. Їхній раціон був бідним та примітивним: кусок хліба

вагою 300 грамів та гаряча борошняна затірка з колгоспної їдальні під

час посівної. Тож для його урізноманітнення використовувалися буряки

та картопля, протруєне від шкідників зерно…

Загальний розмір «урядової продовольчої позики», що надійшла

для Кіровоградщини впродовж зими-весни 1947 року, становив 912

тонн. Значну кількість сільського населення області ця позика не могла

врятувати від дистрофії, виснаження, опухання, численних хвороб та, декого, голодної смерті. Для багатьох «гостро потребуючих» вона вза-

галі не дійшла.

На фото: інформація

про відновлення видачі

по 500 грамів хліба

щодня для 36 робітників

Онуфріївського «Загот-

зерна» в червні 1947

року. З фондів ДАКО.

— Ф.2860. — Оп.1.

— Спр.755. — Арк.115.

Розподіляючи мізе-

рну продовльчу позику,

держава керувалася

не гуманними, а суто прагматичними устремліннями, тож про колгосп-

ників згадували тільки під час посівної та жнив, відразу забуваючи їхні

проблеми восени та взимку.

199

Отже, під час особливо голодних місяців зими та весни 1947 року

центральна влада спромоглася виділити на кожного з-понад більш як

шестисот тисяч сільських жителів області продовольчу допомогу в роз-

мірі приблизно по 1,5 кг зерна на одну душу. Чи могли ці крихти поряту-

вати від опухання, зокрема, й тих колгоспників 500 колгоспів області, яким в зиму 1947 року не виділили жодного кілограма зерна та ні однієї

копійки на вироблені трудодні?

Вже навіть після того, як карткову систему відмінили (з грудня 1947

року) і, здавалося, хліб можна вільно купляти всім жителям Кіровоград-

ської області, включно з колгоспниками, обласна влада все ще продо-

вжувала ділити між районами продукти харчування. Зокрема, 3 січня

1948 року облвиконком розподілив крупи в кількості 35 тонн. Для міста

Кіровограда їх виділили 15,7 тонни, для Знам’янки — 5,3 тонни, Бобри-

нецький район отримав 5 цнт крупи, Долинський — 2 цнт, Златопільсь-

кий — 4 цнт, Олександрівський — 2 цнт тощо [9]. Продовольчі труднощі

населення області «долало» ще впродовж кількох наступних років — хлі-

ба для всіх хронічно не вистачало.

На фото: батько з сином — жителі с. Олексан-

дрівка. Олександрівський район. Кінець 40-х

років ХХ ст. З архіву В. Л. Шнапер.

Про тяжке становище населення, смерт-

ність внаслідок голоду та ставлення до «вож-

дя» свідчить лист колгоспника з с. Цибулеве

Єлизаветградківського р-ну Я. Гриценка, на-

писаний 10 липня 1947 р. Й. Сталіну: «Доброго

здоров’ячка, Йосиф Віссаріонович! Прийміть

привіт од українського голодного народу.

Дорогий наш вождь! Стільки світ не існує,

я не бачив таких безпорядків, як зараз. Голод,

злидні, іздівательство над народом. Робочі

пухнуть. Дорогий вождь, я от колгоспник-ко-

нюх, в мене вмерла вся сім’я з голоду. Я рішив

написать вам листа… стільки невдоволень

у країні, зверніть, пожалуста, увагу, особливо

на робочих і селян, бо, не дай бог, гряне що-

небудь, то ми пропали з вами. До свідання,

побажаю вам успіхів у роботі» [10].

Голодуючи та тяжко працюючи з вини саме Сталіна, втративши від

голоду свою сім’ю, колгоспник Гриценко все ж таки цілком усвідомлено

називав винуватця післявоєнної трагедії «рідним батьком українського

народу», вважав його «дорогим вождем» та ще й бажав «доброго здо-

ров’я» та «успіхів у роботі».

200

35. РЕПАТРІЙОВАНІ: ПЕРЕСЕЛЕНЦІ

Війна, мов та віхола, порозкидала українців, а серед них і багатьох

жителів Кіровоградщини, по всіх світах. Після війни розпочався процес

повернення їх до рідного краю. Як правило, це були або демобілізовані

воїни, або колишні «остарбайтери» та військовополонені. Їх, підневі-

льних працівників, вдома називали «репатрійовані». Крім них була ще

одна категорія українців, яких війна та післявоєнне кроєння карти Євро-

пи зігнали з рідних місць. За ними закріпився термін «переселенці».

На фото: постанова

виконкому Кірово-

градської обласної

ради депутатів тру-

дящих і бюро обкому

КП(б)У «Про невідклад-

ні заходи по господар-

ському облаштуванню

українського насе-

лення, яке прибуло

з Польщі в райони

Кіровоградської обла-

сті і роботи серед них».

Вересень 1945 р. З фо-

ндів ДАКО. — Ф. 2860.

— Оп.1. — Спр.383.

— Арк.12.

Серед тих переселенців, для кого Кіровоградщину обрали новою

батьківщиною, були українці Польщі, доля яких вирішувалася не ними, а в столицях країн, що перемогли гітлерівську Німеччину. Питання пере-

селення з території Польщі до Кіровоградської області українців дета-

льно дослідила викладач кафедри всесвітньої історії Кіровоградського

державного педагогічного університету імені Володимира Винниченка

Любов Даценко [1]. Вона, зокрема, встановила, що в порядку репарації

українців з Польщі в період з 1 листопада 1944 року до 1 вересня 1946

201

року виявили бажання переїхати в Україну 167095 переселенців. До Кі-

ровоградської області зголосилися виїхати 10520 осіб, прибули 10240

чоловік. Для ведення господарства вони привезли з собою 2242 голови

великої рогатої худоби, 314 коней, 71 свиню, 1368 овець і кіз, 1017 оди-

ниць домашньої птиці.

Їх розселили у Витязівському, Рівнянському, Петрівському, Знам’ян-

ському, Великовисківському, Новопразькому, Олександрійському, Новгородківському, Піщанобрідському, Долинському, Устинівському, Аджамському, Компаніївському, Маловисківському, Новоукраїнському, Бобринецькому районах [2].

Залишивши в Польщі практично все нажите майно та посіви, пере-

селенці розраховували на компенсацію втраченого, повіривши обіцян-

кам виконкому обласної ради про те, що їм тут видадуть по 300 кг зерна, по 30 цнт картоплі і 12 цнт сіна за кожен залишений там гектар посівів, городини чи сіножатей [3]. Все це були тільки обіцянки. Типовим є, зок-

рема, таке: переселенка Дмитрук Текля Дем’янівна, для якої постійним

місцем проживання обрали колгосп «Зоря» с. Бережинка, замість нале-

жних 1430 кг картоплі, отримала лише 300 кг [4].

На фото: план будівни-

цтва житлових будинків

для переселенців

з Польщі — «прибуло

2210, забезпечено

окремим житлом 111,

розселено в порядку

«уплотнения» 1099».

1946 р. З фондів ДАКО.

— Ф. 2860. — Оп.1.

— Спр.383. — Арк.36.

На 1 вересня 1946

року виявили бажання

стати членами кол-

госпів лише 15,9

%,

або 364 сім’ї пересе-

ленців, що свідчить

про неприйняття ними

радянського способу

господарювання. Зокрема, в Устинівському районі з 630 працездатних

переселенців працювали в колгоспах лише 37 осіб.

Більшість переселенців повірили обіцянкам агітаторів про право ві-

льного вибору, тож подали заяви про отримання присадибних ділянок.

З перших днів перебування в області українці з Польщі зіткнулися з ве-

личезною проблемою — їм не було де жити.

202

На фото: план розподілу

в областях УРСР українсь-

кого населення з Польщі.

1.11.1944 р. З фондів

ЦДАГО — Ф.46. — Оп.1.

— Спр. 1. — Арк. 254.

В області з прибулих

2210 сімей отримали ква-

ртири тільки 111, решту

переселенців підселили

до будинків колгоспників

по 2-3 сім’ї. В Новгоро-

дківському районі до 15

липня 1946 року повинні побудувати 275 будинків для переселенців, проте розпочали будівництво тільки 14. Про тяжке становище пере-

селенців з Польщі свідчать затримані МДБ УРСР листи. Переселенка

М. Філяк з с. Антонівка Устинівського району в листі своїм близьким

до США писала: «…Ходимо на роботу в поле даром, будинку свого

нема, так що жити неохота. Нам кажуть, щоб ми будинки купили, проте

ніхто з наших людей цього робити не хоче, бо таке життя нікому не по-

добається, щоб людина працювала, не їла, нічого не заробляла і ходила

голою й босою…»

Переселенець М. Конь з колгоспу «Червона зірка» Аджамського ра-

йону у листі до США писав: «З наших людей залишилися тільки дві сім’ї, решта втекли на Західну Україну, бо там немає колгоспів. Я остався і

не можу виїхати через малих дітей. Усі босі, роздягнуті, а тут на харчі

і одежу не заробиш, взуття також немає… Не знаю, чи колись налаго-

диться наше життя, чи ні…» МДБ змушене констатувати, що на ґрунті

тяжких матеріально-побутових умов багато переселенців залишають

райони східних областей України і переїжджають в західні області з ме-

тою перебратися до Польщі. Так з кінця 1945 року і до 15 липня 1946

року з Кіровоградщини виїхали 1160 сімей [5].

10.09.1946 року на спільному засіданні виконкому Бобринецької

районної ради та РК КП(б)У розглянули питання «Про обстеження гос-

подарсько-побутових умов українських сімей, евакуйованих з Польщі».

Згідно розпорядження Кіровоградського облвиконкому на Бобринеч-

чину переселили 61 сім’ю, половину з яких розселили по сім’ях колго-

спників «по уплотнению» на 1 рік. «…не дивлячись на те, що проведено

цілий ряд заходів, з числа прибувших 61 сім’я, на день перевірки, маєть-

ся 34 сім’ї по Василівській сільській раді, 35 дітей шкільного віку не охо-

плені школою» — такий висновок оприлюднили на засіданні виконкому.

«Будівництво житлових будинків по окремих сільрадах проходить неза-

довільно: по Василівській сільській раді будівництво будинків виконано

203

на 30 %, такий стан будівництва і в колгоспі «Червоний Шлях». Виходячи

з цього, виконком Бобринецької районної ради та РК КП(б)У постано-

вили: «1. Зобов’язати заврайвно Борисенка до 15 вересня 1946 року

охопити всіх дітей шкільного віку школою. 2. До 25 вересня 1946 року

забезпечити організовану вивозку лісоматеріалу колгоспами. 3. Напра-

вити агітаторів в сільради, де мешкають евакуйовані, для проведеня

політмасової роботи, проведення зборів, бесід» [6].

На фото: з довідки МДБ на адресу

Л. Берії про матеріально-побутові

умови переселенців з Польщі.

З фондів ЦДАГО — Ф.1. — Оп.23.

— Спр. 2606. — Арк. 99.

6 грудня 1946 року виконком

Бобринецької районної ради знову

розглянув інформацію про побуто-

ві умови «українського населення,

евакуйованого з Польщі». Поін-

формував членів райвиконкому

завідуючий відділом колгоспного

будівництва тов. Вітер. Викон-

ком відмітив, «…що по колгоспу

ім. Войкова Ч. Пільської сільської

ради евакуйоване населення зна-

ходиться в поганих умовах. Голова

колгоспу тов. Гунько ухилився від

турботи про переселенців-українцв, не зробив для них нічого, навіть

не перекрив даху, тоді як колгоспникам перекрив 4 будівлі. По колгоспу

«Червоний Шлях» Ч. Пільської сільської ради та по колгоспу «Червона

Армія» для переселенців паливо завезене частково» [7].

Тільки 25 квітня 1947 року кілька сімей переселенців нарешті отри-

мали будинки з розрахунку по дві сім’ї на одну будівлю, викупивши їх

в колгоспах за власні кошти, отримані ними як компенсацію за зали-

шене в Польщі майно та посіви. Акти купівлі-продажу затвердив викон-

комом Бобринецької районної ради (протокол № 23 від 25.04.1947 р.).

Житло купили Тіханський С. П. та Маркович Л. П. — будинок за 4500 крб.

в колгоспі «Хвиля революції» Веселівської сільської ради; Маркович А. І.

та Маркович М. І. — будинок в колгоспі «Най — Лебн» Береславської

сільської ради тощо [8].

Будинки для переселенців з Польщі все ще будували і в 1951 році, та ніяк не могли збудувати. З цього приводу виконком Кіровоградської

обласної ради депутатів трудящих навіть присвятив засідання та ухва-

лив рішення № 1411 від 7.08.1951 року «Про стан будівництва житлових

будинків для переселенців в Аджамському і Бобринецькому районах», 204

в якому вказав на незадовільний стан у цій справі, адже в Аджамському

районі збудували лише 27 та 63 були в стані будівництва, в Бобринець-

кому районі спорудили 17, в стані будівництва перебували ще 23 [9].

До Кіровоградської області, відразу після визволення, очікувалося

прибуття з Молотовської (тепер Пермська) області РРФСР 1500 по-

ляків, яких депортували до Сибіру ще в 1940 і 1941 роках з території

Польщі.

На 15 жовтня 1944 року на Кіровоградщину їх прибуло лише 918

осіб. Прибулі зверталися з клопотанням про відкриття польських

шкіл, забезпечення дітей взуттям, надання їм права на негайний виїзд

до Польщі. Місцева влада не створювала умов для закріплення пересе-

ленців. Стефанія Івляк, тимчасово розміщена в колгоспі «Вільний шлях»

с. Куцівка Новгородківського району, писала (ці листи перехоплювало

НКДБ): «Коли нас перевозили, думала, що їду додому. Сльози ллються, вивезли нас із Сибіру на Україну, в Кіровоградську область. Порозки-

дали по колгоспах, і тут мучимося. Якщо зможеш, надішли мені виклик, потрібно багато грошей, тому що життя тут злиденне, все дуже доро-

го, а в колгоспі нам дають півкіла хліба і стільки ж картоплі, і цим треба

жити. Це така турбота про сім’ї військовослужбовців, я поки живу тому, що одна, а матері з дітьми сидять напівголодні.

Інший відправник листа, В. Вілінський з радгоспу «Маріампольсь-

кий» Петрівського району, звертався до свого батька на фронт: «Доро-

гий тату! Приїхали ми на Україну голі, босі, з харчуванням погано! Наші

люди хворіють тифом і так помаленьку знищується наш народ. Тому як-

найскоріше намагайся нас викликати…» [10].

Відразу після закінчення війни були складені списки осіб єврейської

та польської національностей, які виїжджали до Польщі як громадяни цієї

країни і які тимчасово проживали на території Кіровоградської облас-

ті. Голова комісії обласного виконавчого комітету по евакуації колишніх

польських громадян до Польщі Бур’янов вписав до цього списку 653 осіб

[11]. Всі вони переселилися до Польщі.

Фільтрації «остарбайтерів»

Війна та окупація принесли українському народу численні трагедії, однією з яких була примусова депортація працездатного населення

до Німеччини. Фактично знову запроваджувалася рабсько-кріпосниць-

ка система, творцем якої до війни був сталінський режим, а в умовах

окупації — гітлерівський. Всього з Кіровоградщини на примусові робо-

ти до Німеччини та до країн — її союзників вивезли 55483 особи [12].

Доля розкидала остарбайтерів по всій території Німеччини, а дехто

опинився у Франції, Швеції, Норвегії, Польщі, Австрії… Одні потрапили

на промислові виробництва, що сприймалося як велика невдача, проте

більшість українців, як і жителів області, залучалися до сільськогоспо-

дарських робіт, що давало можливість хоч і важко працювати, але мати

205

більше харчів та кращі умови проживання, ніж у містах. Багато примусо-

во вивезених до Німеччини вже в наш час резонно запитували: «А хіба

роботи в нашому колгоспі або на шахті Донбасу були легшими, ніж така

сама робота в бауера чи на шахті Ельзасу?»

На фото*: заареш-

товані німецькими

загарбниками радян-

ські громадяни — так

молодь відправлялася

на примусові роботи

до Німеччини.

Кожен, хто прибу-

вав з України до Німе-

ччини, повинен був негайно пришити свій розпізнавальний знак «OST».

Поява без нього в громадських місцях могла завершитися арештом та

відправленням до концтабору, де умови перебування різко погіршува-

лися.

На чужині кіровоградці видобували вугілля, плавили метал, вигото-

вляли зброю, розчищали завали від зруйнованих нальотами авіації со-

юзників промислових та житлових споруд, працювали на виробництві

скла та скляних пляшок, шили військову форму, різали ліс, будували

літаки та танки, виконували іншу, як правило, важку фізичну працю. За-

йняті у сільському господарстві виконували звичну роботу — обробляли

землю, поралися біля худоби. В більшості випадків робили це з госпо-

дарями, а також бранцями з Польщі, Франції, Голландії, Югославії.

На фото*: військовослужбовець

«РОА» вербує молодь на роботу

до Німеччини.

Ставлення до невільників з

боку німців було різним. Одні де-

монстрували відверту ворожість,

інші стриманість, деякі, а таких

серед сільських жителів було ба-

гато, допомагали одягом, їжею.

«Господарі мене зразу ж одягли, нагодували, дали дві торби одягу —

згадує М. Унгул з с. Букварка Олександрівського району. — А робила

я в них по господарству. Було у них 4 корови, 1 кінь, 5 га землі, на якій

садили картоплю і всяку всячину. У перший день, коли я підійшла доїти

корів і вже перші цівки полилися у відро, Альма як закричить: «Тату, ди-

вись, як у Віри молоко біжить!» Я аж злякалася спершу, а потім зрозумі-

ла, що то я так вправно дою. Робота для мене була такою, як у Букварці, тож мене, навіть, поважали у цій сім’ї — Фріц Планте, господар, називав

206

мене «Lieber Kinder» («люба дитина»). Харчувалися всі за одним столом.

Коли до господарів приходили гості і вони віталися і «ручкалися», то го-

сподар показував на мене і говорив: «Привітайся, вона теж людина!»

«Вантажили вагони із складів, які були поруч, — згадує М. Канівець

з с. Бірки Олександрівського району. — Туди розвантажували все, що

приходило по залізниці. Працювали як заведені, роздивлятися по бо-

ках не було коли. Німці — наглядачі — були завжди поруч з нами, на-

гайки так і цвьохкали по наших плечах. Вдавалося прочитати написи

на ящиках — цукерки, печиво, шоколад, крупи, але все дражнило нас

тільки запахами і викликало велике бажання хоч трішки чогось наїстися.

Для покарання на наших очах повісили кількох невільників, які навмис-

не, чи ненавмисне, впустили кілька ящиків і скуштували їхній вміст. У та-

бір вели нас повз тренованих собак, які виявляли у когось щось їстівне.

Тоді німці напускали на нещасних собак…»

На фото: лист Селецького

Дмитра до сестри Селецької

Єлизавети в Німеччину «…коли б

ти прислала і мені пропуск, то і

я поїхав до твого хазяїна робить,

ти його попроси хай прийме то я

теж приїду і будемо працювати

вмісті». 1.08.1943 р.

З фондів КІМу.

Частина з них загинули на чу-

жині — від хвороб та каліцтв, отриманих на виробництві, або були зни-

щені фашистами за спроби втеч та спротиву, або загинули в результаті

бойових дій та бомбардувань авіацією союзників промислових об’єктів

тощо. Всі невільники — «остарбайтери» — з нетерпінням чекали виз-

волення. Нарешті ця довгоочікувана подія сталася. Дехто з кіровоград-

ців, не бажаючи повертатися на батьківщину, добровільно залишилися

на чужині, тож вибрали своїм місцем проживання США та Великобрита-

нію, Австралію та Аргентину… Решта повернулися додому.

Радість від зустрічі з нашими визволителями зразу ж затьмарилася

їхнім ставленням до «репатріантів», як називали після війни цих бра-

нців. Чоловіків, після ретельної перевірки «органами», брали до армії

або відправляли далеко на схід країни, вже в радянські табори, створе-

ні біля шахт, кар’єрів та промислових виробництв та лісорозробок. Тут

спізнали вже своєї, мерзенної радянської дійсності, зразу перетвори-

вшись у «фашистів». «Довго провіряли нас і відправили в робочий ба-

тальйон, де частина з нас працювала на шахті, інші рубали ліс. Було це

в Новгородській області. Потім до нас привезли німецьких полонених.

Так разом ми і працювали. В листопаді 1947 року я повернувся додому.

Навіть не знаю, де було легше — в Німеччині чи у Новгородській області.

207

Не життя прожив, а промучився», — згадував Г. Козир з с. Нова Осота

Олександрівського району. «Після Німеччини потягом нас відправили

у Башкирію, де я працював помічником бурильника. Жили в землянках, хліба давали 1200 грамів в день, на карточки мало що можна було взяти.

У 1947 році дозволили нам повертатися додому. Приїхав я в Нову Осоту.

Тут сповна відчув до себе зневагу і недовіру за те, що був у Німеччині, ніби я поїхав туди добровільно», — згадував І. Шмарко з с. Нова Осота

Олександрівського району.

На фото*: звільнені «остарбайтери» в англійській зоні окупації. 1945 р.

Жінок та дівчат теж залучали до різних важких робіт: на демонтуван-

ня обладнання підприємств, в допоміжні підрозділи Радянської армії

прачками, санітарками. Решту відправили — пішки або транспортом

— до кордону з Польщею, де утримували в санітарно-перевантажних

пунктах, або т. зв. «фільтраційних таборах» (на території України було

створено 6 збірно-пересильних пунктів, а також 70 обласних «прийма-

льно-розподільчих пунктів»), умови існування в яких були не кращими, ніж в німецьких таборах, — тримали впроголодь, не забезпечували вдо-

сталь питною водою, не надавали вчасно медичної допомоги. Безза-

хисні жінки та дівчата піддавалися з боку деяких радянських солдатів

та офіцерів безпідставному глумлінню, терору та нарузі. З боку слідчих

у «фільтраційних таборах» демонструвалася нічим не виправдана гру-

бість, зверхність та жорстокість до невинних жертв цієї війни.

Члени фільтраційних комісій — співробітники НКВС заповнювали

на кожного репатріанта «реєстраційни листи» — своєрідні протоколи

допитів, які й складали фільтраційну справу.

Тих, наївних, хто признавався про добровільний від’їзд або яких

видавали в результаті допитів їхні односельчани, чекали ще більші мо-

ральні та фізичні муки, бо відразу зараховувалися до «зрадників», «ні-

мецьких вівчарок» і т. п. Завершувалася «фільтраційна справа» виснов-

208

ком: «компрометуючих матеріалів не добуто», або — «передати справу

у підрозділ НКВС для продовження розслідування». Тяжким був шлях

«остарбайтерів» з Батьківщини, не легшим він виявився і додому.

Фільтраційна справа Курганської Г. П.

У фондах Державного архіву Кіровоградської області знаходять-

ся тисячі фільтраційних справ на тих громадян Кіровоградщини, яких

примусово вивезли на роботи до Німеччини та які по війні повернули-

ся додому. Однією з них є справа на Курганську Г. П. [13]. Її заповнили

у «провірочно-фільтраційному пункті НКВС СРСР м. Гродно» (БРСР), де

колишня «остарбайтер» утримувалася понад місяць — з 21 травня по

22 червня 1945 року.

На фото*: «остарбайтери» пе-

ред дверима радянської уста-

нови, що відала організацією

повернення додому. 1945 р.

Першим документом

у справі є «Анкета 17186 від

18.06.1945 року на громадя-

нина СРСР, який повернувся

в СРСР через польський ко-

рдон».

Крім обов’язкових в такому випадку біографічних даних, що запов-

нювалися зі слів репатрійованої Курганської Г. П., детально вивчалося

питання: коли і куди була вивезена з території СРСР; чим займалася і

де жила за кордоном; коли поступила на роботу та коли і ким звільнена; коли і за яких обставин повернулася на кордон з СРСР. На всі ці запи-

тання вимагалися від репатрійованої детальні та правдиві відповіді. Ре-

патрійовану Курганську Г. П. також запитали, куди вона хоче їхати після

перевірки. «До с. Любомирка Олександрівського району Кіровоградсь-

кої області», — відповіла та.

На фото*: громадяни

СРСР повертаються

додому після перебу-

вання на примусових

роботах в Німеччині.

1945 р.

Перевіряючі зро-

били запит до Лю-

бомирської сільської

ради та дочекалися

звідти «Довідку-

209

характеристику» на Курганську Г. П. Крім дати народження, освіти, мі-

сця роботи до окупації та у війну з сільської ради повідомили, за яких

умов дівчина потрапила до Німеччини — «була примусово вивезена», до вивезення працювала у громадському дворі.

18 червня 1945 року співробітник НКВС щодо Курганської Г. П. зро-

бив висновок та записав його до анкети: «З матеріалів фільтраційної

справи видно: Курганська Г. П. підозр не викликає». Вже інший співро-

бітник щодо подальшої долі колишнього «остарбайтера» вирішив: «На-

правити на попереднє місце проживання в с. Любомирка Олександрів-

ського району Кіровоградської області».

На фото*: формування

ешелонів з «остарбай-

терами» перед повер-

ненням на Батьківщину.

1945 р.

22 червня 1945

року, після місячного

утримання за колючим

дротом фільтраційно-

го табору в м. Гродно,

Курганська Г.

П. отри-

мала «Посвідчення

№ 19194», яке давало їй

право їхати залізницею додому. Посвідчення вважалося дійсним тільки

один місяць, і після приїзду додому його необхідно здати до місцевого

органу НКВС.

Прибувши додому, Курганська Г. П., як їй і наказувалося, звернула-

ся до Олександрівського районного відділу НКВС та отримала «Дозвіл

на проживання». Ще майже рік тривало спостереження за поведінкою

Курганської Г. П., яка в цей час добросовісно працювала на різних робо-

тах в колгоспі ім. Молотова Любомирської сільської ради Олександрів-

ського району. 29 травня 1946 року «провірочно-фільтраційна комісія»

районного відділу НКВС вже вкотре розглянула справу на «репатрійо-

вану». «Компроматеріалів не встановлено», — констатувала комісія та

постановила: «Фільтраційну справу вважати закінченою».

Всі, хто відбув тяжку примусову працю в Німеччині, до кінця своїх

днів зараховувався до «неблагонадійних», і це тавро багатьом поламало

життєві долі та прирекло на важку фізичну працю в себе дома, перева-

жно в колгоспах. «Репатріант» Г. Курганська з с. Любомирка згадувала:

«Летіла додому як на крилах, адже там мати, сестри… А потім, з 1945

по 1959 рік, з дня у день у колгоспі ім. Молотова, і жодного дня вихід-

ного, жодного перепочинку, а на трудодні — лише «палички». Одягтися

нема в що, взутися — теж».

210

На фото: стаття

про роботу з

репатрійованими

в Олександрів-

ському районі.

Газ. «Більшо-

вицький шлях»,

18.10.1945 р.

Р е п а т р і й о -

вані відразу ста-

вали до роботи.

В Новоукраїнсь-

кому районі до колгоспів їх повернулося майже 400 осіб. До міськпром-

комбінату м. Кіровограда прибуло 59 чоловік — колишніх «остарбайте-

рів», 33 з них стали стахановцями, 13 — ударниками праці. Вантажниця

на брикетній фабриці Катерина Павловська, яка зазнала підневільної

праці, виробила понад дві норми, формівниця на цій фабриці Надія Ду-

льга, теж колишній «остарбайтер», виконала завдання на 160 %, а їхня

подруга Ольга Кобилкіна — на 200 % [14]. Проте, як вказувалося в статті

«Оточити увагою репатрійованих громадян», вміщеній в газеті «Кірово-

градська правда» в номері за 12 жовтня 1945 року, є «…серйозні недолі-

ки в політичній роботі серед репатрійованих. В деяких районах області

партійні органи (Кіровоградський сільський РК), не охопили репатрійо-

ваних політичними бесідами, вони не мають змоги читати газети. Но-

вомиргородський РК КП(б)У не провів з репатрійованими зборів, де б

вони могли прослухати політичні доповіді, не залучив їх до політичних

гуртків. Потрібно зайнятися політичним вихованням репатрійованих, які

понад два роки були відірвані від радянської дійсності, зазнали впливу

брехливої фашистської пропаганди… Треба залучати людей у політ-

гуртки і допомогти їм ознайомитися з книгою тов. Сталіна «Про Велику

Вітчизняну війну Радянського Союзу», в самостійній роботі над вивчен-

ням історичних Сталінських документів, історії нашої партії» — заклика-

ла обласна газета.

Посилена пропагандистська робота серед «остарбайтерів», їхня

участь у зборах та в гуртках повинні були назавжди витравити з їхньої

пам’яті будь-які згадки про «капіталістичне суспільство», де не було го-

лодоморів, масових репресій, а населення проживало в ситості та до-

статку, навіть в умовах війни, чого не було там, куди поверталися репа-

трійовані, і чого вони майже не спізнали в своєму житті навіть в умовах

мирної радянської дійсності.

У 1955 році «фільтраційні справи» на репатріантів прискіпливо пере-

глядалися. На особливий облік ставили тих, кого звільнили англо-аме-

риканські війська.

211

На фото: сестри Тетяна та Ганна Курганські — колишні «остарбайтери»

(стоять ліворуч), з племінницею та її дітьми. Середина 80-х років ХХ ст.

с. Любомирка Олександрівського району. З архіву С. Л. Гладкої.

Суворо зустріла Батьківщина своїх безневинних дітей… Довгий час, аж до середини 90-х, ставлення до «остарбайтерів» було якщо не воро-

жим з боку влади та партійних органів, то принаймні підозрілим, адже

ще з 1945 року їх розглядали якщо не як «зрадників Батьківщини», то

принаймні як людей, що «допомагали фашистам». У кожному з них ор-

гани НКВС — МДБ — КДБ вбачали потенційного «замаскованого во-

рога», «іноземного шпигуна», «засланого диверсанта». Шипіли й деякі

односельці, всіляко ображаючи тих, хто мав нещастя в юному віці при-

мусово потрапити на підневільні роботи до Німеччини. Уряд Німеччини

«змилостивився» та провів компенсаційні виплати підневільним праців-

никам. Хоч цим наприкінці життя було винагороджено сотні наших зем-

ляків. Та чи скористалися вони цією допомогою? В більшості випадків

ні, адже обсіла скрута сільські сім’ї наприкінці дев’яностих, тож підгодо-

вували дідусі і бабусі своїх безробітних дітей, допомагали внукам. Так і

розійшлася та допомога.

Незаперечно, що всі «остарбайтери» випили свою гірку «чашу війни».

Фільтраційна справа військовополоненого

Супруна І. М.

Тисячі жителів області в роки війни потрапили до фашистського по-

лону. Долі кожного з них нині дослідити неможливо, як невідома і кіль-

кість в’язнів нацистських концтаборів — наших земляків-кіровоградців.

Багато з них дожили до Перемоги, тож дочекалися звільнення з полону.

Радість зустрічі з рідними для багатьох з них затьмарилася підозрою

та недовірою з боку репресивних органів більшовицької держави, тож, 212

замість довгоочікуваного і такого бажаного повернення до рідних домі-

вок, багато з них відправилися в радянські концтабори, розкидані на ве-

ликих просторах СРСР від Білого моря і Уральських гір до Чукотки. Се-

ред тих, кого запроторили за колючий дріт ГУЛАГу відразу по закінченні

війни, був і уродженець Кіровоградщини Супрун Іван Матвійович.

На фото*: бійці

Червоної Армії, які

потрапили в полон.

Його справа

нині знаходить-

ся в Державному

архіві Кіровоград-

ської області [15].

З неї дізнаємося,

що Супрун І.

М.

народився в 1912

році в с. Бовтишка

Олександрівсько-

го району Кіровоградської області. В школі провчився лише один рік

— матеріальна скрута та необхідність тяжко працювати, щоб вижити, перешкодила подальшому навчанню. Разом з батьками вступив до кол-

госпу «Пахарь» с. Бовтишка, де працював на різних роботах. З початком

Великої Вітчизняної війни, 8 липня 1941 року, призваний до лав Чер-

воної Армії. Потрапив служити до «другої ударної групи Другої ударної

армії» Волховського фронту. Пробиваючись до Ленінграда, 4 червня

1942 року частина, де служив Супрун І. М., потрапила в оточення. Це

сталося поблизу міста Стара Руса. Серед оточених радянських військ

розпочався голод — спочатку солдати отримували по 50 грамів сухарів, потім по 10. Зрештою й цього не стало. Оточені поїли всіх коней, а тоді

вдалися до трупоїдства та людоїдства. Знесилені, змучені, без боєпри-

пасів, під постійним ворожим вогнем воїни не могли чинити належного

опору гітлерівцям. Тож разом з тисячами інших воїнів Другої ударної ар-

мії Супрун І. М. потрапив до німецького полону, де перебував до 4 квітня

1945 року.

Звільнений на початку квітня 1945 року військами союзників, Суп-

рун І. М. не повернувся додому, також не був мобілізований вдруге до Ра-

дянської армії, на що солдат, напевне, сподівався, а потрапив він за колю-

чий дріт вже радянського табору № 212 міста Штеттін, де ним та тисячам

йому подібним зайнялися співробітники «Смершу». Там на колишнього

військовополоненого заповнили «Реєстраційний лист», куди детально

вписали біографію воїна, а також відповіді на чимало запитань, які тради-

ційно цікавили спецоргани, зокрема й такі: «Чому опинився на території

іншої держави?», «Чи служив в німецькій армії?», «Яку роботу виконував

у німецькому полоні?» тощо.

213

На фото*: перші дні

полону.

Під час цьо-

го допиту Суп-

рун І. М. детально

розповів, що його

частина опинила-

ся в оточенні біля

міста Стара Руса,

організовано вий-

ти звідти не змог-

ла, тож її ворог розбив, а багатьох солдатів і командирів полонив. Сам

Супрун І. М. в групі з трьох бійців намагалися самотужки вийти з полону, але натрапили на німців, опору вчинити не змогли, оскільки боєприпа-

сів вже не мали, тож потрапили до рук гітлерівців. «Чи виказав німцям

військові таємниці?» — допитувався в Супруна І. М. співробітник «Сме-

ршу», на що той відповів: «Після полону був допитаний німцями, і на пи-

тання номеру полку і дивізії та скільки перебуває на ділянці війська, які

частини і яке у них озброєння, відповів, що нічого не знаю».

На фото*: радянські воїни

в гітлерівському таборі

для військовополонених.

Співробітники детально

вивчили та записали коротку

табірну біографію колишньо-

го воїна Червоної Армії: «Піс-

ля полону та першого допиту

німцями, а він був і остан-

нім, стрілок, рядовий Другої

ударної армії Супрун І.

М.

4 червня 1942 року був поміщений до концтабору м. Ревеля, де про-

був по 27 червня 1944 року. А з 27.06.1944 р. і по 9.04.1945 року пра-

цював у робочій команді № 48, яка для німецьких військ готувала обо-

ронні споруди, як правило, земляні — шанці, траншеї». Колишньому

віськовополоненому «смершівці», як і очікувалося, не дуже повірили.

Проте слова допитуваного підтвердили на допитах Сірий Захар Івано-

вич, Бурий Семен Данилович, Кальниченко Іван Іванович, з якими Суп-

рун І. М. пробув всі ці роки в полоні, а після визволення всі вони опини-

лися в таборі № 212 міста Штеттін.

Здавалося, на перший погляд, що провини перед Батьківщиною

у воїна немає, але логіка спіробітників «Смершу» виявилася іншою —

Супруна І. М. відправили етапом до Хабаровського краю, де кинули

214

за колючий дріт виправної колонії п / я 261 / 106. Оскільки склад «злочи-

ну» воїна до справи не вписаний, як немає у ній і ухвали суду, то встано-

вити законну причину покарання для Супруна нині доволі важко.

З липня 1941 по вересень 1948 року рідні про долю солдата нічо-

го не знали. 19.02.1948 року співробітники МДБ отримали з Бовтись-

кої сільської ради Олександрівського району довідку про те, що Суп-

рун І. М. дійсно проживав до війни в селі, звідки був мобілізований

до лав Червоної Армії, додому після війни не повернувся, проте у вере-

сні 1948 року в селі дізналися, що він перебуває в ув’язненні в одному з

магаданських таборів.

19 лютого 1948 року до с. Бовтишка прибули співробітники МДБ і

в приміщенні сільської ради провели допит дружини ув’язненого — Суп-

рун Секлети Василівни. Дружина розповіла, що її чоловіка мобілізували

до армії відразу, як розпочалася війна. Вже після її закінчення вона отри-

мала з військкомату повідомлення, що її чоловік пропав безвісти. Однак

у вересні 1948 року Секлета отримала від чоловіка листа, з якого дізна-

лася, що він живий і перебуває в ув’язненні поблизу міста Магадана.

Слідчі все допитувалися, чи встановила вона з ним зв’язок, чи

не служив її чоловік у німецькому війську тощо. «На лист йому я не від-

повіла, не знаю, проживає він там чи ні, не можу сказати, чи служив він

у німецькій армії чи ні» — такі відповіді вписані до протоколу допиту Суп-

рун Секлети Василівни. Цей протокол допиту був останнім документом

у справі Супруна І. М., що нині зберігається в обласному архіві.

На фото*: бійці Червоної

Армії в полоні — багато

з них, зазнавши гітлерів-

ських таборів, після війни

потраплять до радянських.

Немає суніву в тому,

що слідство проти нього

продовжили у виправній

колонії Хабаровського

краю. Нині невідомо, як

склалася подальша доля

в’язня фашистського та сталінського концтаборів, які кола пекла він

пройшов після війни. Незаперечно одне — вина Супруна І. М. вже в піс-

лявоєнний час виявилася тільки в тому, що йому випав жереб служити

в армії, яка потрапила в оточення і рятувати яку Сталін послав генерала

Власова. Трагічна доля оточеної в болотах Другої армії Волховського

фронту нині відома, як добре відомо і те, що за зраду генерала розпла-

тилися тисячі безневинних воїнів, серед яких був і наш земляк — його

теж, без сумніву, зарахували до зрадників, адже нетривалий час він слу-

жив під керівництвом «самого Власова».

215

36. РЕПРЕСІЇ БІЛЬШОВИЦЬКОЇ ВЛАДИ

ЩОДО ВИЗВОЛЕНОГО НАСЕЛЕННЯ:

ДОЛІ КОМУНІСТІВ, ЯКІ ЗАЛИШИЛИСЯ В ОКУПАЦІЇ

В окупації на території області опинилися тисячі членів комуністич-

ної партії. Деяких з них в перші місяці війни, як членів більшовицького

підпілля, виявили каральні органи гітлерівців, тож їх знищили. Серед

цих жертв тільки в Олександрівському районі: Пересунько М. І. — за-

відуючий районним відділом освіти, Ожеред М. Г. — редактор газети

«Більшовицький шлях», Скляренко М. М. — працівник редакції газети

«Більшовицький шлях», Федоровський Ю. А. — вчитель Олександрівсь-

кої семирічної школи, Шамардін М. М. — інструктор Кіровоградського

обкому КП(б)У, Зубенко І. Є. — голова колгоспу с. Поселянівка, Кані-

вець І. К. — голова Поселянівської сільської ради, Кравченко С. С. — го-

лова Олександрівської сільської ради, а всього — 12 чол. Про спробу

організувати більшовицьке підпілля в с. Поселянівка Олександрівсько-

го району та про загибель партійного активу в перші тижні окупації села

свідчить очевидець: «…коли німців в селі ще не було, сільський кому-

ніст Зубенко разом з Краковським Михайлом, Канівцем Іваном та Віт-

ром Никандром привезли з району на автомашині багато зброї, набої, радіоприймач і все це скинули серед двору Зубенка. Через день-два

тут же, біля загороди для корови, закопали зброю, замаскувавши схо-

ванку великою купою гною.

Через кілька днів після… посівів в селі були заарештовані Зубенко, Краковський, Канівець, Вітер Никандр. Гестапо також заарештувало

староосотського шофера Ільченка, який привіз зброю. Хто зрадив одно-

сельчан — невідомо. Але німцям добре було відомо, де захована зброя.

Якогось листопадового дня привезли заарештованих в село на підво-

дах. У заарештованих руки були в наручниках. Їх повели до місця, де

закопана зброя. Люди, побачивши все це, почали збиратися біля дво-

ру Зубенка і спостерігали за тим, що діялося. Разом з німцями приїхав

наш односелець Хтодось Гончар. Коли підійшли до схованки з зброєю, Хтодось ударив ногою Зубенка і почав тикати йому в руки вила, на яких

216

були наручники. Тоді конвоїр зняв наручники, а Хтодось, подаючи вила, крикнув: «На, ж…, копай!». Викопану зброю погрузили в одну підводу, арештованих — на другу. Всіх їх незабаром розстріляли», — згадував

очевидець тих подій колишній вчитель історії Олександрівської серед-

ньої школи № 3 І. Гончар.

На фото: з протоколу про виключення Слівінської О. І. з партії. З фондів

ДАКО — Ф. П- 429. — Оп.4. — Спр.28. — Арк. 39.

Керівники Великовисківського РК КП(б)У, панічно тікаючи влітку 1941

року від гітлерівців, залишили списки бійців винищувального загону, які

готувалися перейти в підпілля. Список потрапив до німців, за яким вони

в лютому 1943 року заарештували й розстріляли 22 особи [1].

Незаперечно, що більшість членів більшовицької партії, які вимуше-

но опинилися в окупації, проти окупантів не боролися, а тихо й мирно, відбувши реєстрацію в районних управах, жили й працювали в селах

та райцентрах, заробляючи собі та членам своїх сімей на прожиття. Бі-

льшість з них підписали документи, в яких зобов’язувалися не чинити

опору окупаційній владі, а свої партійні квитки знищили або заховали.

Так вели себе не тільки рядові члени партії, а й їхнє безпосереднє кері-

вництво, зокрема інструктори та деякі секретарі райкомів партії. Не всі

з них дочекалися звільнення. Трагічно загинув взимку 1943 року інстру-

ктор Олександрівського райкому партії — його насмерть забили румун-

ські вояки. Смерть спричинена не боротьбою останнього проти окупа-

нтів, а злим випадком. «Не евакуювався, але прожив два роки окупації

спокійно, — згадувала про загиблого О. Жигадло з смт Олександрівка.

— Носив на голові, бо ж холодно, «будьонівку», споровши на ній велику

червону зірку. Зірку відрізав, а от темний слід, не вигорілий, залишився.

Обриси тієї зірки були видно здалеку. Німці на неї не звертали уваги, а от

румуни, що прибули в Олександрівку, люто ненавиділи все радянське…

Вже після війни перепоховали того інструктора в парку, в центрі сели-

ща». В с. Триліси Олександрівського району всю війну прожив перший

секретар Олександрівського РК КП(б)У. В рідному селі односельці ви-

дали окупантам члена Кіровоградського підпільного обкому партії, за-

відуючого сільгоспвідділом обкому КПУ, депутата Верховної Ради УРСР

П. К. Василину, який практично мало що зробив по організації партій-

217

ного підпілля. Один з керівників більшовицького підпілля на території

Кам’янського району, заступник голови райвиконкому Шевченко, якого

залишили секретарем підпільного Кам’янського райкому партії, разом

з членом бюро підпільного райкому Мислюком перебралися до Вінни-

цької області, де працювали в радгоспі «Чернятка». Колишній секретар

Компаніївського РК КП(б)У Перфільєв залишив свій район і перебрався

до Кам’янського району, де переховувався.

Увесь період окупації працював конюхом у громадському дворі од-

ного з сіл Новоархангельського району командир 149-ї стрілецької ди-

візії комбриг Чичканов О. С., не шукаючи шляхів до підпілля, знищивши

свого партійного квитка [2].

На фото: з прото-

колу бюро обкому

КП(б)У про виклю-

чення з членів партії

Слівінської О. І. 1944

р. З фондів ДАКО

— Ф. П- 429. — Оп.4.

— Спр.28. — Арк. 38.

Вже після виз-

волення сіл і міст

Кіровоградщини від

гітлерівських загарбників багато членів партії та кандидатів змушені да-

вати звіти, і не тільки перед райкомами партії, а що ж вони робили в оку-

пації. З їхньої поведінки і залежало для більшості з них, чи залишаться

вони в партії надалі чи їх з неї виключать.

Ситуацію з комуністами Підвисоцького району, які залишилися в оку-

пації, яскраво ілюструє «Довідка про розгляд справ комуністів, які зна-

ходилися на окупованій території Підвисоцького району». Цей документ

адресований оргінструкторському відділу Кіровоградського обкому

КП(б)У. Дата на ньому відсутня, але, незаперечно, що довідку підгото-

влено після визволення району від німецьких загарбників. Отже, впро-

довж всієї окупації на території Підвисоцького району проживало 40 чле-

нів ВКП(б) та 39 кандидатів в члени ВКП(б), а всього таких було 79 чол.

Після визволення району та відновлення більшовицьких органів влади

до райкому партії з’явилися і зареєструвалися 40 членів партії та 39 кан-

дидатів в члени партії, а всього — 79 осіб. Райком партії розглянув спра-

ви про партійність 68 членів партії та кандидатів. Після розгляду персо-

нальних справ у партії залишилися 10 членів та 6 — кандидатами в члени

партії, виключили з партії 25 членів ВКП(б) та виключили з кандидатів

— 27 чол., а всього 52 чол. позбулися партійних квитків. Щодо 6 членів

партії зробили запити в інші райкоми партії, три справи знаходилися ще

218

на розгляді. Підписали довідку, адресовану до обкому партії, секретар

Підвисоцького РК КП(б)У Таран та заворгвідділом Оніщук [3].

Секретар Олександрівського РК КП(б)У Горобець проінформував

обласний комітет партії, що в роки окупації на території району прожи-

вали 106 членів і кандидатів в члени ВКП(б). Вже в перші місяці після

звільнення району 32 з них виключать з партії за різні проступки — спів-

робітництво з окупантами, зрадництво тощо. Тих, хто виїхав на Захід з

відступаючими частинами німецької армії, виключатимуть з партії заоч-

но, інші з’явилися до райкому, де зареєструвалися [4].

Зрозуміло, що виключення з партії більшості комуністів тільки за те, що ті проживали в окупації, не вдаючись до боротьби з окупантами, спричинить для багатьох з них певні проблеми в подальшому житті —

дехто з них вже не претендуватиме принаймні на керівні посади. Поряд

з цим якщо й не сите, то принаймні не голодне життя членів більшови-

цької партії в окупації повністю спростовує більшовицьку догму про ні-

бито масове винищення фашистами членів ленінсько-сталінської партії

та про начебто масову героїчну боротьбу останніх з окупантами. Цього

не було, і свідчення про це й містяться, зокрема, в «Довідці про роз-

гляд справ комуністів, які знаходилися на окупованій території Підви-

соцького району» чи подібна інформація з Олександрівського району.

Незаперечне одне — фашисти масово страчували «рядове» населення, в той же час саме це «рядове» населення, без понукань з боку партії, розпочало боротьбу проти фашистських окупантів, створивши підпільні

групи та партизанські загони, де теж гинули. Так, згідно «Списку парти-

зан і підпільників Кіровоградського району і м. Кіровограда, які загину-

ли в бою і від рук німецько-фашистських загарбників (з доповідей ко-

мандирів загонів і підпільних організацій)», кількість загиблих партизан

і підпільників становить 75 осіб: з них членів ВКП(б) — 2 чол., кандида-

тів в члени ВКП(б) — 3 чол., членів ВЛКСМ — 5 чол., інші загиблі, а це

65 чол., — безпартійні. Підписав цей без сумніву трагічний список сек-

ретар Кіровоградського обкому КП(б)У М. Скирда [5].

Вже після війни деякі патріоти, заарештовані за активний спротив

німецьким загарбникам та кинуті до фашистських концтаборів гітлері-

вцями, трагічно загинуть в сталінських концтаборах. А керівництво бо-

ротьбою проти фашистів на окупованій території приватизує і монопо-

лізує єдина на той час партія.

«Пособники»

Відразу після визволення території Кіровоградщини від гітлерівських

загарбників розпочалися перевірки мирного населення щодо їхнього

співробітництва з окупантами. Роботи для каральних органів більшо-

вицької влади вистачало, адже, на думку керівництва НКДБ та, пізніше, МДБ, населення, яке пережило окупацію, піддавалося нібито чималому

впливу «фашистської пропаганди», тож щодо радянської влади налаш-

219

товане якщо не вороже, то досить критично, від чого область «засмічена

ворожим елементом», який потрібно виявляти та нещадно знищувати.

Співробітники НКДБ, замість того, щоб власним прикладом та власною

участю гнати фашистських окупантів з території України та добивати

ворога в його власному лігві, заходилися воювати, як це вони робили і

до війни, з власним народом.

Всю інформацію про «поведінку» населення в період окупації репре-

сивні органи черпали від інформаторів, яких виявилося чимало серед

місцевих жителів. Чи не про них йдеться в телефонограмі, що її наді-

слав голові колгоспу ім. Шевченка Новгородківського району т. Бойку

секретар районної ради: «Т. Бойко, по розпорядженню РО НКВД виш-

літь 2 мужчини до РО НКВД на 12 г. дня 26.03.44 р., які б добре знали

населення вашого колгоспу і були не зв’язані з німцями» [6]?

Найбільшу «засміченість ворожими елементами» після визволен-

ня мали, на думку обласного НКДБ, Олександрійський, Знам’янський, Єлизаветградківський, Новогеоргіївський, Петрівський, Новопразький, Чигиринський, Бобринецький, Витязівський, Кіровоградський, Кам’ян-

ський, Олександрівський, Новоукраїнський, Новоархангельський, Ма-

ловисківський райони.

За період з моменту визволення Кіровоградської області від німе-

цько-фашистських загарбників і по 1.09.1950 року влада заарештувала

3927 «ворожого елементу» та підлягали арешту ще 1184 особи, тобто ре-

пресій за цим звинуваченням зазнали понад 5 тисяч жителів області [7].

На фото: працівники та охорона Фундукліївської нафтобази.

с. Олександрівка. 1942 р. В 1946 році кожного з них ідентифікували

працівники МДБ, «пронумерувавши» певною цифрою, для чого

скористалися послугами таємного інформатора (відповідний напис

з підтвердженням цього міститься на звороті фотографії). З фондів ДАКО.

220

Значну кількість щойно звільнених жителів Кіровоградщини прого-

лосили «пособниками» фашистів, а тому їх заарештували та засуди-

ли. Серед «пособників» — така категорія, як «старости». Їх, відповідно

до «Оперативних обліків УМДБ і районних органів», притягли до відпові-

дальності 182 особи. «Старости» — низова ланка влади в період окупа-

ції. Характерно, що окупаційна влада українські органи влади формува-

ла привселюдно — на зборах та сходках громадян. Саме в такий спосіб

на початку вересня 1941 року жителі містечка Олександрівка (нині смт

Олександрівка) «обирали» на зборах, що їх організували в центрі місте-

чка, на території парку, містечкового старосту Марка Костенка, старо-

сту (старшину) земельної комендатури, старосту громадського двору

Макара Годованого, начальника поліції Малохатька. Так було і в решті

населених пунктів району та області.

«На третій день окупації району прибув до нас в село (Поселянівка

Олександрівського району. — Авт.) німецький офіцер з перекладачем і

розпорядився зібрати всіх жителів села на сходку, — згадував І. Гончар.

— Офіцер через перекладача оголосив, що на цій сходці буде обира-

тися керівництво села. Люди довго не думали і в начальство вибрали

бувше керівництво колгоспу та сільської ради. Краковський Михайло

до війни був бригадиром, так ним і залишився, Канівець Іван був секре-

тарем сільської ради — став бригадиром. Голову колгоспної ревізкомі-

сії обрали старшиною громадського двору».

На фото: постанова

Новопразького РВ НКДБ

на арешт інструктора-па-

січника районної управи

Заруби П. Ф. Січень 1944 р.

З фондів ДАКО —

Ф. П- 5907. — Оп.2-р. —

Спр.14037. — Арк. 2.

Багато з них приходу

Червоної Армії не чекали,

тож тікали на Захід. В гру-

дні 1943 року староста По-

селянівської сільуправи

Олексій Гарячий, його

брат Іван — поліцай — відступили з німцями і по війні опинилися в США.

В середині сімдесятих років вони «знайшлися» — надсилали рідній се-

стрі посилки та листи. Наприкінці грудня 1943 року відправився на За-

хід староста Івангородської сільуправи Логвин Кисіль. Його дружину та

дочку вже після війни «мобілізують» на шахти Донбасу. Там, у Донбасі, дочку Лідію, 1928 р. н., заарештують у лютому 1946 року співробітники

управління НКДБ Кіровоградської області та за звинуваченнями в спри-

221

янні діяльності загону УПА трибуналом військ НКВС Кіровоградської

області 18-річна дівчина отримає 10 років ув’язнення в концтаборах, звідки звільниться тільки в червні 1954 року [8].

Виїхав на Захід з усією родиною староста сільської управи села

Крутоярка Бобринецького району Ганський Карпо. Його син Андрій, на-

певне що, піддався агітації радянських офіцерів, які відвідували табори

репатріантів та агітували їхати на Батьківщину, тож повернувся в 1948

році додому, деякий час працював у колгоспі ім. Жданова, проте в 1951

році його заарештувало Бобринецьке районне відділення МДБ. А вже

суд засудив юнака до 8 років позбавлення волі, оскільки він нібито «си-

стематично вів проанглійську агітацію, вихваляв фашистську Німеччину

та інші імперіалістичні країни…». На час арешту Ганському Андрію випо-

внилося 22 роки [9].

Доля всіх «старост», як-то: сільських та районних управ, громад-

ських дворів, машино-тракторних станцій, церков, а також численних

бригадирів, бухгалтерів, обліковців, різних інструкторів та дрібних чи-

новників окупаційних органів влади була невдячною не тільки в період

окупації, адже їм відводилася роль зв’язуючої ланки між окупантами і

місцевим населенням, тож вони забезпечували виконання всіх розпо-

ряджень нацистів, а серед них, в першу чергу, постачання загарбникам

продуктів харчування, теплого одягу, робочої сили, організовували фун-

кціонування найважливіших життєзабезпечуючих підприємств, установ

та закладів (лікарень, шкіл, магазинів, аптек, пекарень) тощо, а й після

визволення — багатьох з них, хто не потрапив відразу до лав Радянської

армії чи не відступив на Захід, заарештували та віддали до суду. Судили

по війні навіть тих з них, хто мужньо та героїчно бився на фронтах з гіт-

лерівськими загарбниками, за що мали урядові нагороди.

Серед заарештованих Алтушев Е. А. з Бобринецького району, який

в період окупації працював церковним старостою та нібито поскаржив-

ся окупантам на місцевого комуніста, який його розкуркулював, та крім

цього староста ще й вів «антирадянську агітацію», тож в 1947 році його

засудили до 10 років позбавлення волі [10].

Секретаря Мар’янівської сільської управи Витязівського району Бу-

гаєнка О. О. у 1948 році засудили на 25 років позбавлення волі (невдовзі

термін покарання йому значно скоротили, в 1954 році взагалі відпустили

на волю, а пізніше повністю реабілітували) [11]. Довгопол Н. Ф. з Ону-

фріївки з серпня 1941-го по грудень 1943 року працював бригадиром

громадського двору та нібито «зводив наклепи на радянську владу та

армію, читав жителям села газети, які видавалися владою українсь-

кою мовою, під час відступу німців дозволив селянам розбирати зерно

з току, заховав від вигону в Німеччину понад 3 десятки голів худоби».

Відразу після визволення його мобілізували до діючої армії, тож вою-

вав на фронтах Великої Вітчизняної війни, проте в 1949 році його заа-

222

рештували, а трибунал військ МВС Кіровоградської області засудив до

10 років ув’язнення [12].

З травня 1942 року і до приходу частин Червоної Армії начальником

паспортного столу Вільшанської районної управи працював Дудьєв

А. Л. Під час роботи нібито зачитував жителям деяких сіл району «наказ

німецької влади про новий земельний закон, вихваляв німецьку армію, зводив наклепи на радянську владу та її керівників», тож у квітні 1944

року був заарештований Вільшанським РВ НКДБ та засуджений три-

буналом військ НКВС Одеської області до 10 років ув’язнення. На час

арешту Дудьєв А. Л. залишився єдиним представником колись велико-

го селянського роду: в 1930 році розкуркулили, а в 1937 році репре-

сували його батька Леонтія Никифоровича; померла від голоду в 1933

році мати Олена Аврамівна; радянська влада заарештувала молодшого

брата Івана; інші брати, Василь та Дмитро, подалися на Захід, не че-

каючи приходу більшовицької влади; брат Пантелей пропав безвісти

на фронтах війни [13].

До 10 років позбавлення волі засудили Зарубу П. Ф. з Нової Праги, оскільки в роки окупації працював інструктором-пасічником районної

земуправи, а під час обшуку, проведеного в його хаті, працівники Ново-

празького РВ НКДБ знайшли ще й «націоналістичну літературу» [14].

Отже, численна категорія т. зв. «старост», які в умовах війни органі-

зовували працю поневоленого народу, розподіляли вироблену продук-

цію не тільки на користь завойовників, а й підкорених, в результаті чого

останні мали засоби до існування дещо вищі, ніж, скажімо, до війни та

відразу після неї, більшовицькою владою проголошені «пособниками»

та понесли суворі покарання. Тавро «німецькі пособники» міцно вчепи-

лося також до їхніх дітей.

«Зрадники»

Згідно обліку УМДБ по Кіровоградській області відразу після війни

до судової відповідальності притягли 557 громадян, які служили в кара-

льних органах фашистських окупантів; 32 особи, які перебували в РОА

та допоміжних частинах німецької армії; 15 жителів області покарали

за «зрадницькі наміри», а 48 — «за зраду Батьківщині». Тогочасна судо-

ва система чітко кваліфікувала дії «зрадників»: одні з них були таємни-

ми агентами, завербованими фашистами, інші зі зброєю в руках задіяні

в каральних операціях окупантів, чи виконували охоронні функції (на за-

лізниці, тюрмах, таборах військовополонених), дехто співпрацював з

німцями, перебуваючи у них на службі, чи обслуговував їх як прачки, двірники, прибиральниці, санітари, розсильні, поштарі тощо.

«Та як мав народ жити й діяти під час війни? — резонно запитувала

в своїх спогадах Галина Берізка-Бровченко, яка народилася та довгий

час проживала в с. Могильному Гайворонського району. — Залишився

він без захисту, коли армія відступила, високопоставлені втекли, окупа-

223

нти стали господарями. Як хочеш, так і живи! В селах залишилися колго-

спи, радгоспи (громадські двори, державні двори. — Авт.). …Село три-

малось, бо в кожному дворі була корівка і якесь поросятко, кури й качки; город, яблунька, груші, вишеньки. А що ж мали чинити ті, в кого не було

цього всього, лише — «казенна» (державна) квартира в районному чи

обласному місті? В жінок вихід: …ішли на роботу до німців — у праль-

ню чи на кухню. Все ж щодня кусок хліба… Діждались визволення від

окупантів. На третій день тебе викликають в НКВС: «Ну, рассказывай, как ты работала на немцев?» Закінчується тим, що бідолашна жінка зви-

нувачується в шпигунстві на користь фашистів, отримує 10+5 (десять

років позбавлення волі та п’ять років поразки в правах. — Авт.)… Такий

результат мук і терпіння за роки війни й чекання визволення, чекання

«своїх», «наших». …За ким не було гріха, по війні працювали за 20 грамів

пшениці на трудодень…» [15].

На фото*:

страта зрад-

ників.

Б а г а -

тьох «зра-

дників» за-

проторили

до конц-

т а б о р і в ,

а деяких

п о к а р а л и

ш л я х о м

публічного

п о в і ш е н -

ня — саме

в такий спосіб більшовицька влада, наслідуючи, напевне, фашистську, розправлялася зі своїми «непутящими дітьми», адже шибениці відра-

зу після визволення височіли на базарній площі обласного міста. Ви-

роки публічно приводилися до виконання на підставі Указу Президії

Верховної Ради СРСР від 19 квітня 1943 року «Про заходи покарання

для німецько-фашистських злочинців, винних у вбивствах і знущаннях

над радянським мирним населенням і полоненими червоноармійцями, для шпигунів, зрадників батьківщини з числа радянських громадян та їх

посібників». І робилося це, як вказано в Указі, «…для того, щоб всі зна-

ли, як караються і яка розплата чекає кожного, хто здійснює насильство

і розправу над цивільним населенням і хто зрадив свою батьківщину».

Ось як про виконання такого вироку розповідає документ тієї епохи

— стаття в газеті «Кіровоградська правда» за 28 лютого 1944 року «Зра-

224

дникові Батьківщини — заслужена кара»: «25 лютого в переповненому

залі клубу ім. Жовтня військово-польовий суд н-ської частини розглянув

справу зрадника Батьківщини Б. (прізвище не вказано з етичних мірку-

вань. — Авт.). Злочинець, ненависник всього живого, виродок німкені

— вовчиці, цей продажний пес німецького фашизму, поставив своєю

метою — знищення радянських людей. …В жовтні 1943 року, працюючи

на радіовузлі, висліжував поведінку своїх працівників і доносив жанда-

рмам. Видав німцям 5 німецьких солдат-дезертирів. Всього від рук за-

проданця загинуло 60 радянських патріотів. Голова суду гвардії капітан

т. Федотенко оголосив вирок: «Смертна кара через повішення». В залі

залунали грім оплесків одностайного схвалення. 25 лютого вирок суду

виконано».

Згодом ще одне свідчення про судовий процес над «зрадниками

Батьківщини», що його надрукувала газета «Кіровоградська правда»

в номері за 17 травня 1944 року: «Закінчився судовий процес над мер-

зенними найманими підсобниками німецько-фашистських загарбників

— зрадниками Батьківщини. На лаві підсудних — 6 запроданців. Це без-

посередні учасники нелюдських катувань і розстрілів радянських гро-

мадян в німецькій тюрмі «СД». П. Григорій (тут і далі прізвища підсудних

не наводяться з етичних міркувань. — Авт.) — дезертир (кинув зброю і

здався німцям). Став помічником начальника варти тюрми «СД». За його

участі лише на протязі 2-х місяців 1943 року було закатовано й розстрі-

ляно 150 чоловік (серед них — жінки і діти). 413 громадян розстріляв Г.

Забивав до смерті заарештованих К. Кров’ю сотень радянських людей

залиті руки негідників — Д., Д., К. Військовим трибуналом визнано дове-

деною вину всіх підсудніх і засудив Д., Д. і К. — до 20 років каторги, а П., Г., К. — до смертної кари через повішення. 14 травня на одній з площ м.

Кіровограда при багатолюдному натовпі народу, що гаряче вітав ухвалу

суду, вирок було приведено до виконання. Одностайним схваленням

зустріли трудящі міста і області цю звістку. Шибениці, на яких висять

сьогодні запроданці, свідчать про те, що ні одна капля святої мучениць-

кої крові наших людей не залишиться невідомщеною».

Не можна не погодитися з автором цієї статті в тому, що навіть капля

«святої мучениницької крові наших людей» не повинна залишатися не-

відомщеною. Але цей автор, напевне, не знав, що «Ввечорі, 4.VІІІ, коли

до міста (Кіровограда. — Авт.) підходили німецькі частини, всі служники

НКВС на чолі з майором, напившись горілки, пішли до підвалів і почали

розстрілювати всіх в’язнів. Після такої «важкої» праці вони пішли до їда-

льні, де примусили куховарку готувати, під бомбардування з літаків, їм

закуску та носити горілку. Перелякана жінка благала відпустити її додому, але даремні були її прохання. Підживившись сивухою, пішли вони продо-

вжувати свою діяльність на вулицю. Кожого зустрічного привітали куля-

ми з револьверів, кажучи їм: «На фронт не бажали йти, чекаєте німців!»

225

Всього в льохах НКВС та в’язниці міста Кіровограда в серпні 1941 року

було знайдено близько 600 жертв, розстріляних енкеведистами [16].

«Зрадників» не тільки вішали на шибеницях, а й розстрілювали.

На протязі першого кварталу 1944 року, вже після визволення області від

фашистських загарбників, спецколегія Кіровоградського обласного суду

засудила до розстрілу 10 «зрадників Батьківщини» [17]. А всього впро-

довж 1944 року до вищої міри покарання засуджено 85 «зрадників». Пре-

зидія Верховної Ради СРСР по 10 «кіровоградських» справах розстріли

замінила 10 роками позбавлення волі [18].

«Різний антирадянський елемент»

Деякий час після визволення Кіровоградщини працівники НКДБ

та, пізніше, МДБ продуктивно виявляли «різний антирадянський еле-

мент». Гамма його надзвичайно широка та барвиста. Співробітники

МДБ, не покінчивши з цим «елементом» до війни, вже після визволен-

ня виявили на території області 8 «колишніх офіцерів» та 10 «колишніх

політбандитів». Також були заарештовані та відповідно покарані члени

родин ворогів народу, яких загалом виявилося 116 осіб [19].

Деякий час після війни на території області діяли «колишні агенти

іноземних розвідок», що передавали державні та військові таємниці, проте, невідомо які та як, на користь «польської та румунської розві-

док», аж поки їх — 5 осіб — заарештували та засудили.

Дивним чином виявилися незнищеними під час репресій 30-х років

та ще й мали велике нахабство жити у звільненій від фашистів Кірово-

градській області члени таких вже екзотичних, як на середину та кінець

40-х років, партій, як троцькісти — їх заарештували 73 чол. Пересліду-

вання зазнали також 42 члени партії есерів та 16 меншовиків, 19 — ана-

рхістів, 5 — членів єврейських націоналістів тощо, яких теж відправили

до в’язниць.

На «користь» США нібито діяли 63 «замаскованих ворогів» з числа

жителів області, на користь Англії — 32 особи, 229 — на користь Німеч-

чини, а разом їх, включно з агентами японської, турецької, французької

та, навіть, гомінданівської розвідок, виявили на території області 626

осіб!

До «внутрішніх ворогів» зарахували представників всіх протестант-

ських церков (антирадянських сект — тогочасною мовою. — Авт.), яких

налічувалося 115 осіб.

Крім того, знешкодили «фашистськи налаштованих» 22 громадяни

та 231 особу, які займалися «антирадянською агітацією», крім того ви-

явили 7 анонімщиків [20].

Значна частина жителів області довгий час переховувалися від реп-

ресивних органів, виїхавши в інші місцевості тогочасної держави. Бага-

тьох це не врятувало від арештів.

226

За звинуваченням в антирадянській агітації в 1947 році заарештува-

ли уродженця с. Бовтишка Олександрівського району Скляренка О. Я., який, «…не маючи притулку з 1944 року, бродив селами Кіровоградської

та Миколаївської областей, рихтував бляшаний посуд, а 9 січня 1947 року

в чайній № 2 м. Кіровограда о 6-й годині вечора в різкій образливій фор-

мі, нецензурними словами відгукнувся про керівника радянського уряду, вождя народів тов. Сталіна, співав пісні і читав вірші Тараса Шевченка».

За це в його 1948 році засудили до 10 років позбавлення волі [21].

В 1948 році заарештували жителя с. Єлизаветградка Лисицю М. А., якого голод примусив написати в липні 1947 року на адресу секрета-

ря ЦК КП(б)У Кагановича і голови Ради міністрів УРСР Хрущова листа, якого визнали як «анонімний антирадянського змісту», бо нібито в ньо-

му скаржник «зводив наклепи на уряд, комуністичну партію і радянську

демократію, висловлював поразницькі погляди і невдоволення ладом».

Сам автор листа пояснив слідчим органам, що «…листа написав, тер-

плячи непосильні матеріальні труднощі, спостерігаючи несправедли-

вість в реалізації серед населення продуктів харчування й неприйняття

заходів для поліпшення становища». Слідство щодо Лисиці М. А. трива-

ло два тижні. Написання листа на адресу керівництва республіки обер-

нулося для автора 10 роками ув’язнення [22].

В 1946 році засудили голову колгоспу «Червоний шлях» Новопразь-

кого району Залевського М. А. «Злочин» голови полягав у тому, що він

«…замість 409 цнт зерна, здав державі лише 202, а понад 15 % виро-

щеного хліба роздав колгоспникам на трудодні» і цим самим, буцімто,

«зривав здачу хліба державі та розвалив колгосп». Таку «самодіяль-

ність» керівника колгоспу каральні більшовицькі органи кваліфікували

як «антирадянська діяльність», що обернулося для нього позбавленням

волі на 10 років. Намагання голови колгоспу хоч трохи поліпшити мате-

ріальний стан колгоспників та тяжка розплата за це нині трактується як

високогуманний вчинок [23].

«Антирадянською агітацією» займався член колгоспу «Нова нива»

Петрівського району Бабенко І. М., бо «зводив наклепи на радвладу й

на одного з керівників уряду; говорив, що справи в колгоспі кепські й

колгоспники не виходять на роботу, у 1946 році хліба на трудодні вида-

ли мало, є значні труднощі з продуктами». Розмірковування колгоспни-

ка обернулося для нього арештом та ув’язненням на 10 років [24].

Колгоспника с. Мощене Гайворонського району Берегового П. М., який з фронтів війни повернувся з бойовими нагородами, в 1948 році

заарештували та звинуватили в «систематичному виготовленні анонім-

них листівок із закликом до підриву колгоспного ладу, терористичними

погрозами та антирадянськими випадами проти керівників партії біль-

шовиків та радянського уряду», за що його засудили на 10 років позба-

влення волі та на 5 років заслання. Ухвалою Одеського облсуду його

позбавили трьох медалей [25].

227

З початком війни 1941 року чимало українців плекали надію відро-

дити свою власну державу. Їх — прихильників незалежної України, з од-

наковою люттю знищували як фашисти, так і більшовики.

Довгий час після війни, аж до здобуття нашим народом незалежнос-

ті, до жертв періоду окупації не вписували тих жителів області, які стали

на шлях боротьби з фашистами під прапором здобуття Україною неза-

лежності. Ці жертви ігнорувалися. Т. зв. націоналісти, створивши розга-

лужене підпілля на території області, частково були виявлені таємною

поліцією окупантів та заарештовані, і після допитів в тюрмі «СД» міста

Кіровограда відправлені до концтаборів Рейху, де багато з них загину-

ли. Відомо, що до «Бухенвальду» наприкінці літа — восени 1943 року

відправили як мінімум три «кіровоградських транспорти». З «Бухенва-

льду» багатьох в’язнів перевели до концтабору «Дора — Міттельбау»

— ще більш страхітливого і нещаднихого табору.

На фото: фрагмент з політ-

інформації Новопразького

РК КП(б)У про розкриття груп

ОУН в с. Нова Прага та с. Ва-

сине. 30.04.1944 р. З фондів

ДАКО — Ф. П- 429. — Оп.4.

— Спр.51. — Арк. 95.

Вже після визволення

краю від німецьких загарб-

ників в області заарештували

229 осіб за звинуваченням

у нібито належності до «ан-

тирадянської буржуазно-націоналістичної партії» — ними виявилися ті

громадяни, які уникли фашистських арештів, але яких запідозрили біль-

шовики. Їхнє перебування в лавах «буржуазно-націоналістичної» партії

в більшості випадків є міфічним.

Арешти спрямовувалися в першу чергу на інтелігенцію — вчителів та

директорів шкіл, артистів театрів та працівників газет, священнослужи-

телів та лікарів, членів «Просвіти» — більшість з них навіть не перебува-

ли в лавах ОУН не тільки фактично, а й формально, але їхня «злочинна

діяльність» миттєво доказувалася. На 10 років позбавлення волі засу-

дили Жук Г. В., яка в роки війни працювала директором Березівської

школи в Бобринецькому районі; такий же термін ув’язнення присудже-

но трибуналом військ НКВС Кіровоградської області і для колишнього

директора Витязівської школи Іванченко О. М.; 10 років неволі отримав

Іванченко Т. П., який в роки окупації працював директором Софіївської

неповної середньої школи Бобринецького району [26].

За «складання та пропагування контрреволюційних програм» із шкі-

льних предметів засуджений на 10 років ув’язнення директор школи

228

Гусєв М. П. з Нової Праги. Червонокам’янським РВ НКВД у травні 1945

року заарештований Двірний В. Д., який завучем школи пропрацював з

серпня 1941 по січень 1942 року, проте цього виявилося достатньо, щоб

більшовицька влада засудила вчителя на 10 років позбавлення волі. Ін-

спектора відділу народної освіти в роки війни Гейду О. Ф. заарештували

в грудні 1943 року, відразу після звільнення міста Олександрії, а в квітні

наступного року засудили на стандартний на той час термін — 10 років

позбавлення волі. Вчительку Новоосотської неповної середньої школи

Олександрівського району Гавриленко Т. Н. за «антирадянську агітацію

та зв’язки з націоналістами» направили в серпні 1944 року до спецта-

бору НКВС СРСР № 240 м. Сталіне. В 1942 році вступив до «Просвіти»

Бабич Ф. Л. — житель містечка Олександрівка, за що в 1945 році за-

суджений до позбавлення волі на 10 років [27]. В 1944 році відділом

«Смерш» Одеського військового округу заарештована Мезенцева В. Г. з

с. Червона Кам’янка, яка в роки окупації працювала вчителем географії

та нібито «прищеплювала учням націоналістичні погляди», за що засу-

джена до 8 років позбавлення волі [28].

В роки окупації Величковська О. М. була «членом хорового гуртка», тож за співання українських народних пісень звинувачувалася біль-

шовиками в «антирадянській агітації», за що її заарештували та ще й

засудили на 8 років позбавлення волі. На час арешту хористка прожи-

вала в Новій Празі. На 10 років ув’язнення засудили директора театру

м. Олександрія Бузюна М. К., а звинувачень на його адресу чимало:

«ставив націоналістичні п’єси, в приміщенні театру були розвішані на-

ціоналістичні знаки тризуба, хор театру співав націоналістичний гімн»

тощо. 5 років ув’язнення в більшовицьких таборах отримав Додатко І. А.

тільки за те, що «був актором Олександрійського театру». На час ареш-

ту йому виповнилося 20 років [29].

На фото: фальши-

вий паспорт члена

ОУН Безкровного А.

Є. (він же Павлов-

ський Г. П.) — уро-

дженця с. Соснівка

Олександрівського

району. З фондів

ДАКО- Ф. П-5907. —

Оп.2-р. —

Спр.13150. —

Арк. 184.

На 20 років ка-

торжних робіт за-

судили в 1944 році Толмачова М. В., оскільки в роки окупації працював

229

редактором газети «Бобринецький голос» (м. Бобринець), «…в якій

друкувалися матеріали, спрямовані проти комуністичної партії і радян-

ської влади, голод в СРСР…». Дещо менший строк ув’язнення, «всього»

10 років, трибунал військ МВС Кіровоградської області присудив заві-

дуючому відділом газети «Український голос», що в роки окупації друку-

валася в Кіровограді [30].

Після визволення арешту зазнав Андрієвський Павло Ксенофонто-

вич, який з вересня 1941 по березень 1944 року працював завідуючим

Маловисківською районною бібліотекою та «поширював націоналісти-

чну літературу, бібліотеку оформив антирадянськими плакатами, в га-

зеті «Українець» надрукував статтю «М. Вороний». За це бібліотекаря

засудили на 10 років позбавлення волі. «Небезпечною» для більшови-

цької влади виявилася Сторчак Олександра Іванівна, яка в роки окупації

працювала бібліотекарем Новомиргородської бібліотеки, — вже після

війни її заарештували та засудили на 5 років таборів [31].

Переважна більшість заарештованих до підпілля ОУН не належала, тож тільки за спів народних пісень, за постановку та участь в п’єсах, що

їх створили корифеї українського національного театру, за керівництво

школами та викладання в них різних дисциплін, за написання віршів та

публікацій їх запідозрили в «націоналізмі» та засудили на тривалі термі-

ни ув’язнення.

В післявоєнні роки в 19 районах області та м. Кіровограді облас-

не управління МДБ виявило «оунівські» організації». Найбільш активно, за висновком обласного управління держбезпеки, вони діяли в Олекса-

ндрівському, Олександрійському, Хмелівському, Маловисківському, Но-

вопразькому, Піщанобрідському, Чигиринському, Кам’янському, Новоук-

раїнському, Новоархангельському районах. Тут виявили та засудили вже

в післявоєнний час 170 осіб оунівців [32].

Крім підпільних організацій ОУН, на території області деякий час

діяли загони УПА. Вже після визволення території області такий загін

продовжував активно діяти на території Олександрівського, Кам’ян-

ського, Чигиринського районів. Керував ним представник Південної

похідної групи ОУН «В’ячеслав». Влітку 1944, коли знову відновилася

більшовицька влада, загін УПА «…пограбував комори колгоспів у Кри-

мках і Несватковому, у с. Янівці (нині Іванівка) — магазин сільського

споживчого товариства, розгромив сільраду в с. Красносілка і забрав

зброю винищувального батальйону, пограбував хату голови сільради

Дубицького, роздягнув, роззброїв і побив працівника НКВС; у жнива

в с. Стара Осота (всі перелічені села Олександрівського району. — Авт.) зупинив молотарку, «В’ячеслав» провів мітинг за ліквідацію колгоспу, через кілька днів такий же мітинг провели в с. Буда Чигиринського ра-

йону». Загін діяв до вересня 1944 року, поки, в результаті зради, не були

вбиті командири загону «В’ячеслав» та «Віктор» [33]. Сам зрадник, жи-

230

тель с. Івангород Олександрівського району, в «подяку» від радянської

влади отримав 15 років ув’язнення в концтаборах.

9 жовтня 1947 року секретар Кіровоградського обкому КП(б)У Пе-

тров відправив секретарю ЦК КП(б)У Кагановичу донесення, в якому, зокрема, повідомив, що (цит. мовою оригіналу. — Авт.): «…В селе Ка-

териновка Каменского района Кировоградской области 4 октября с. г.

примерно в 23 часа появилась банда, вооруженная, в составе 4-х че-

ловек, каждый участник банды имел при себе автомат ППШ, гранаты

и пистолет, все в военной форме… Первоначально банда подошла

к зданию сельсовета, но поскольку там никого не оказалось, один

из бандитов зашел в квартиру Кравченко Федосии Викторовны, про-

живающей в том здании, где сельсовет. У Кравченко бандит интересо-

вался, сколько хлеба выдано колхозникам на трудодни, а также есть ли

кто в селе из работников МВД, последняя ответила, что ей неизвестно, а затем он вышел на улицу и вместе с остальными бандитами зашли

в здание сельсовета.

Как в последствии установлено, бандиты в сельсовете разбили те-

лефонный апарат, порвали связь, уничтожили портреты руководителей

нашей партии, порвали флаг, взломали кассу, разбросали находящие-

ся там документы, забрали 600 рублей денег и документы.

…Из числа колхозно-советского актива под руководством опера-

тивного работника создана вооруженная группа, которая находится

в ночное время в местах возможного повторного появления банд-

группы» [34].

Частина справ на жителів Кіровоградщини працівниками НКДБ-

МДБ фабрикувалася. Зокрема, щодо жительки с. Глодоси Хмелівського

району Сердюк Н. С., 1918 р. н., яку в 1948 році трибунал військ МВС

Кіровоградської області засудив до 10 років ув’язнення у виправно-

трудових таборах за звинуваченням «…що тримала злочинні зв’язки з

членами контрреволюційної організації ОУН, надавала їм свою квар-

тиру й отримувала від них завдання». Проте, під час перевірки в 1955

році трибуналом Київського військового округу справи на Сердюк Н. С., виявилося, що «…що Сердюк ні до якої контрреволюційної організації

не належала», а навпаки, «…вона не раз піддавалася провокаціям з боку

співробітників УМДБ Кіровоградської області, що квартиру Сердюк від-

відували не члени ОУН, а таємні співробітники УМДБ за завданням пра-

цівників УМДБ, і справа на Сердюк виникла в результаті фабрикацій».

Слідство вказало і фальсифікаторів цієї справи: співробітники УМДБ

Владіміров, Андрюшкін, Фесенко, Бардас та ін. [35]. Чи понесли вони

суворе покарання за те, що несправедливо засуджена Сердюк Ніна

Степанівна в концтаборах провела 7 років?

З доповідної записки військового прокурора Київського військово-

го округу генерал-майора юстиції І. Бударгіна від 16 квітня 1954 року

секретареві ЦК КП України Кириченку О. І. «Про факти порушення

231

радянської законності в органах МВС УРСР» дізнаємося, що (цит. мовою

оригіналу. — Авт.): «29 апреля 1947 года Управлением МГБ Кировогра-

дской области был арестован, а затем осужден военным трибуналом

на 10 лет в ИТЛ Квочко Иван Васильевич, 1923 года рождения, колхо-

зник, беспартийный, украинец, за то, что изготовил и вывесил в об-

щественном месте антисоветскую листовку и пытался создать в селе

антисоветскую националистическую организацию. Последующим

расследованием, произведенным военной прокуратурой, установле-

но, что Квочко в попытке создания антисоветской националистической

организации обвинен неосновательно. …Отдельные сотрудники УМГБ, путем провокационных действий, предприняли попытку использовать

Квочко к созданию «контрреволюционной организации». Арест Квочко

производили начальник Златопольського РО МГБ Балабушкин и быв.

начальник УМГБ области полковник Сидоров.

Считал бы необходимым решить вопрос о возможности дальней-

шего использования на работе названных выше сотрудников, допусти-

вших в своей деятельности серьезные нарушения советской законно-

сти» [36].

Секретаріат ЦК КПУ відреагував постановою «Про доповідну запи-

ску військового прокурора Київського військового округу т. Бударгіна»:

«Доручити Кіровоградському обкому КП України перевірити факти, за-

значені в доповідній записці воєнного прокурора, наслідки перевірки

обговорити на засіданні бюро обкому КП України. Про наслідки переві-

рки і вжиті заходи повідомити ЦК КП України 10 травня п. р.» [37].

Ці та багато інших трагічних доль наших земляків свідчили про те, що проти народу, який врятував більшовицький режим від краху, му-

жньо і героїчно борочюсь з гітлерівцями, а після визволення не менш

мужньо і героїчно відбудовував зруйноване господарство, терплячи

при цьому неймовірні труднощі, породжені як війною, так і державою, влада продовжувала нещадно боротися тими самими методами, що й

до війни, — арештами, засланнями… Тисячі наших земляків, відбувши

частину покарання, з середини 50-х років, після смерті тирана, будуть

звільнені з ув’язнення, а згодом розпочнеться їхня реабілітація, яка в

часі розтягнеться майже на сорок років.

232

37. ПОВОЄННІ СИРОТИ

Сирітство дітей — обов’язковий атрибут будь-якої війни. Не стала

винятком і війна 1941–1945 років. 23.01.1943 року Рада Народних Ко-

місарів СРСР затвердила постанову «Про облаштування дітей, які за-

лишилися без батьків, і про заходи боротьби з безпритульністю і без-

доглядністю».

На фото*: повоєнні сироти.

Відповідно до неї справа опікування

сиротами покладалася на заклади освіти

та охорони здоров’я, частково — на орга-

ни НКВС.

Виявлення дітей-сиріт та їх облік по-

кладався на комісії в складі інспектора

відділу освіти, медичного працівника та

представника місцевої влади. Впродовж

весни 1944 року комісії здійснили подвір-

ний обхід, переписали всіх сиріт та склали

відповідні акти, в які вписали короткі біо-

графічні дані дітей, причини сирітства та

умови проживання кожного з них. Характерно, що діти-сироти в перші

тижні визволення області від гітлерівців не жили попідтинню, а мали дах

над головою: за відсутності батьків вони утримувалися в сім’ях близь-

ких чи далеких родичів або в бездітних сусідів.

Виявлення дітей-сиріт в с. Івангород Олександрівського району та

умов їхнього проживання здійснила комісія, до якої увійшли інспектор ра-

йонного відділу освіти Дробот, медпрацівник Лопушанська, представник

сільської ради Бойчеко Ф. Впродовж двох днів, 14-15 квітня 1944 року, комісія зустрілася з кожним сиротою та склала відповідні акти. На той час

сиротами в селі були Мельник Катя, 1934 р. н. (батько на фронті, мати

— вбита); Борисенко Раїса, 1937 р. н. (батько на фронті, мати померла); Янченко Галя, 1940 р. н. (батько на фронті, мати померла); Лисиця Галя, 1937 р. н. (батьки померли); Мельник Маруся, 1930 р. н. (батьки померли); 233

Ворона Володя, 1940 р. н. (батько на фронті, мати покинула); Діброва

Антон, 1941 р. н. (батько на фронті, мати вбита); Цимбал Григорій, 1938

р. н. (батько на фронті, мати вбита); Сіряченко Валя, 1941 р. н. (батько

на фронті, мати покинула); Бойченко Мишко, 1934 р. н. (батько вбитий, мати померла) [1]. Над деким з сиріт оформили опікунство, декого вирі-

шили відправити до дитячих будинків, більшість залишилися в селі.

З перших днів визволення в області відновили роботу або створюва-

лися заново дитячі будинки для дітей-сиріт, які перебували на державно-

му утриманні. В той же час переважна більшість сиріт проживали в т. зв.

патронатах, створених в селах та якими опікувалися колгоспи та місцева

влада, в першу чергу районні відділи освіти та охорони здоров’я.

На фото*: гітлерівські

окупанти в українсь-

кому селі. 1942 р.

Державна систе-

ма догляду дітей-си-

ріт передбачала фун-

кціонування дитячих

будинків за віковими

категоріями, тож

на Кіровоградщині

діяв 1 дитячий буди-

нок для дошкільнят,

3 — для дітей шкільного віку, 10 — змішаного типу та кілька — для дітей

з особливими потребами. Всього в області функціонувало 17 дитбу-

динків. Кількість вихованців у них постійно зростала: якщо на початку

1945 року в дитбудинках налічувалося 1619 сиріт; на 1.01.1946 року

— 1717 чол., а на середину січня 1946 року їхня кількість зросла більш

як на двісті і становила вже 1967 осіб. На 12 січня 1946 року в області

на патронуванні перебували 3407 дітей, під опікою в сім’ях — 295 ді-

тей-сиріт [2].

Характерно, що деякі діти-сироти, які утримувалися в дитячих буди-

нках області, були, власне, не «кіровоградські», а прибули з інших обла-

стей — тільки харківський дитячий розподільник НКВС впродовж 1945

року відправив на Кіровоградщину 255 безпритульних сиріт, з інших

обласних розподільників та дитячих будинків доправили відповідно 320

та 248 сиріт. Згідно постанови № 1062 РНК УРСР від 6.07.1945 р. «Про

розміщення дітей-сиріт, що повертаються з Німеччини» область пови-

нна була впродовж червня-липня розмістити в себе 500 дітей. Місцеве

населення віддало до дитбудинків області 376 дітей. 1064 вихованців

дитбудинків мали вік до 11 років, 520 сиріт — вік до 14 років [3]. Частину

«своїх» сиріт область відправляла до інших дитбудинків республіки.

Держава намагалася дати цим дітям не тільки освіту, а й професію.

Зокрема, в столярних майстернях працювали 245 хлопчиків, у швейних

234

— 192 дівчинки, крім того були створені ще слюсарні та шевські май-

стерні. Переважна більшість сиріт проживали в селах, тож працювали

в місцевих колгоспах.

На фото*: осиротіла

дитина.

Найбільшими щодо кі-

лькості утриманців були:

Новоукраїнський дитячий

будинок, де в ІІ кварталі

1946 року перебували

161 дитина, Златопільсь-

кий дитбудинок мав 151 вихованців, Дмитрівський — 148, Войнівський

— 142, Михайлівський — 125 сиріт. В Кіровоградському дитбудинку № 1

утримувалися 92 дитини, в Олександрійському — 90. Дитячі будинки

також діяли в Бобринці, Новій Празі, Новомиргороді, Зеленому Гаю, Цвітній тощо. На середину 1946 року кількість дітей у них знову зросла

і становила 2209 дітей [4]. Якщо в Бобринецькому дитячому будинку в

ІІ кварталі 1946 року налічувалося 90 дітей-сиріт, то в листопаді — вже

250 осіб, а в березні 1947 року — 260 [5].

З перших днів визволення краю від німецьких загарбників в області

розпочався процес всиновлення сиріт. 19 квітня 1944 року на сторінках

газети «Кіровоградська правда» із закликом до жителів області виступи-

ла пенсіонерка Теплицька Г. Є. «Жінки, матері, сестри! — писала Ганна

Єрмолаївна. — Звертаюся до вас! Беріть на виховання і всиновлюйте

дітей-сиріт, дітей, у яких матері загинули від рук німецьких бандитів, а ба-

тьки б’ються з ворогом на фронтах Вітчизняної війни. У нас не повинно

бути і не буде сиріт, коли ми дружньою материнською ласкою оточимо

дітей фронтовиків і допоможемо їх виховати… Горе сиріт нам не повинне

бути чужим!»

24 квітня 1944 року першими взяли на виховання сироту з дитячого

будинку № 1 м. Кіровограда «залізничник Милай Володимир Остапович

і його дружина Антоніна». Удочерив «маленьку сироту Світлану інвалід

Великої Вітчизняної війни Р. І. Коржинський з дружиною Оленою Архи-

півною». Чотирирічну Тамару, батько якої був на фронті, а маму забрали

німці, взяла на виховання Є. Т. Мельник.

Трьома сиротами опікувався колгоспник О. Д. Гоцман з Долинського

району, двох сиріт виховував колгоспник В. Погрібний з с. Пустельнико-

ве Олександрійського району, двох братів — Колю та Георгія — усино-

вила Білоус О. Н. з Єлизаветградки. Всього впродовж 1944 року в нових

сім’ях розпочали життя 592 дітей-сиріт [6].

Однак процес усиновлення дітей-сиріт з часом різко уповільнився.

За І квартал 1946 року всиновили 16 дітей, в ІІ кварталі — 30. Всього

впродовж 1946 року нових батьків отримали 90 сиріт [7]. Проте дітей

сиротила не тільки війна.

235

На фото: лист з обласного

управління МВС до голови

облвиконкому про немож-

ливість закриття Олександ-

рійського дитячого будинку

прийому сиріт і бездоглядних

дітей «…через те, що надхо-

дження безпритульних дітей

і підлітків… значно збільшило-

ся…». Серпень 1946 р.

З фондів ДАКО. — Ф. 2860. —

Оп.1. — Спр.589. — Арк.204.

Голодне існування в 1946

році, невлаштованість по-

буту спричинили і таке явище, як відмова матерів від дітей-немовлят.

Тільки в Кіровограді взимку 1946 року таких дітей, від яких відмовили-

ся матері, знайшли 13 [8]. Четверо «дітей-підкидишів», невідомо чиїх, знайдено взимку 1947 року в м. Бобринці [9].

На фото: газетна замітка про збір ко-

штів для дітей-сиріт та дітям інвалідів

війни. З фондів ДАКО — газ. «Кірово-

градська правда», 11.10.1946 р.

Сироти в дитячих будинках пе-

ребували на утриманні держави.

Саме державні органи, в умовах го-

лоду 1946-1947 років, розподіляли

для дитбудинків продукти харчуван-

ня. Зокрема, 25 вересня 1946 року

виконком Бобринецької районної

ради депутатів трудящих виділив

для дитячого будинку 100 кг манної

крупи, а також картоплю, та встано-

вив норму щоденного споживання

хліба в 150 грамів на кожну дитину. Однак місячні фонди хліба район

використав ще до 15 вересня, тож з цього числа припинено постачан-

ня хлібом дітей-сиріт [10]. Однак й надалі райвиконком не «забував»

про вихованців Бобринецького дитячого будинку, тому вони отриму-

вали, хоч і нерегулярно, борошно або хліб, крупи, картоплю та буряки

тощо, тож норми споживання хліба та інших продуктів увесь час зміню-

валися, проте дітей щодня чимось годували. Зокрема, по рознарядці

Бобринецького райвиконкому від 6.12.1946 року дитячий будинок мав

отримати 100 кг цибулі, 100 кг помідорів і моркви, 40 кг макаронів [11].

У січні 1947 року для 250 вихованців дитбудинку райвиконком виділив

236

2250 кг борошна, або по 9 кг на дитину на місяць [12]. Проте хліба у сі-

чні 1947 року вихованці дитячого будинку не отримували по 5–10 днів.

У другій половині лютого 1947 року норму споживання хліба для сиріт

встановили в 100 грамів щоденно. У березні Бобринецький дитячий бу-

динок отримав 2626 кг борошна з тих 13470 кг, що його для району виді-

лив Кіровоградський облвиконком [13]. Отже, вихованці дитячих будин-

ків продукти харчування, хоча й за мінімальними нормами, отримували

впродовж кількох голодних післявоєнних років. Проте декого з них це

не рятувало від смерті: тільки за три місяці 1946 року — квітень, травень

та червень — з життя пішли 35 вихованців дитячих будинків [14].

На фото: вихованці Цвітненського дитячого будинку Єлизаветградків-

ського (нині Олександрівського) району. 1945 р. З архіву Л. А. Гайди.

На весну 1946 року в колгоспних патронатах перебували 4083 дити-

ни, або майже 2 / 3 від загальної кількості всіх дітей-сиріт області [15].

На початок липня 1946 року ще 322 сироти взяли на облік — вони про-

довжували жити у батьківських хатах у рідних селах, проте без батьків, або в окремих, виділених для них будинках, перебуваючи під патро-

натом відділу освіти [16]. Де взялися ці сотні «нових» сиріт, адже після

закінчення війни минуло більше року, тож активних бойових дій армія

вже давно не вела? Чи не голодне існування їхніх батьків, тяжкі хвороби, відсутність належної медичної допомоги, виснажлива праця на колгос-

пному полі чи в заводському цеху спричиняли смерть дорослих, а отже, і сирітство сотень дітей?

Якщо вихованці дитячих будинків отримували продукти харчуван-

ня відносно регулярно, хоча і в недостатніх об’ємах, то всі витрати

на патронатних дітей-сиріт здійснювалися за рахунок колгоспів. В осінь

та зиму 1946-1947 років власних запасів навіть посівного зерна біль-

шість з господарст не мали, як не було в багатьох колгоспних коморах

борошна, крупів, олії тощо. То які продукти харчування колгоспи могли, 237

навіть при всьому своєму бажанні, виділяти для дітей-сиріт? Про який

хліб для сільських сиріт могла йти мова, якщо навіть для «гостро нуждаю-

щихся» колгоспників область виділяла, починаючи з січня 1947 року, зер-

но на прогодування, та й то не більше 6 кг зерна в одні руки і не для всіх?

Про патронованих сільських дітей-сиріт влада згадала лише в бе-

резні 1947 року: на засіданні виконкому Бобринецької районної ради

(протокол № 11 від 11.03.1947 р.) для патронованих дітей кількістю 120

осіб вперше виділили по 100 грамів хліба на добу, а незабаром норму

збільшили — держава «розщедрилася» ще додатково на 50 грамів [17].

Проте в травні 1947 року для дітей-сиріт норма споживання хліба на Бо-

бринеччині була зменшена до 100 грамів [18]. Незаперечно, що подібна

ситуація спостерігалася і в інших колгоспних патронатах.

І вихованці дитбудинків, і сільські діти-сироти, поряд з дорослими, спізнали на собі всі післявоєнні труднощі. 5 вересня 1946 року на засі-

данні виконкому Бобринецької районної ради заслухали питання «Про

закінчення ремонту дитячого будинку». Члени виконкому констатува-

ли, «…ремонт корпусу № 1 закінчено, але в корпусі № 2 не закінчено

— ні пофарбовані вікна, двері, підлога, ремонт їдальні і кухні не розпо-

чатий. На 200 дітей мається 100 ліжок» [19].

На фото: замітка в газеті про від-

рахування одноденного заробітку

для дітей- сиріт працівниками Кірово-

градської кондитерської фабрики.

З фондів ДАКО — газ. «Кірово-

градська правда», 18.09.1946 р.

25 січня 1947 року райвиконком

знову розглянув питання про ситуа-

цію, що склалася в Бобринецькому

дитячому будинку. З цього питан-

ня виступив особисто голова РВК

Ковальов. Він, зокрема, зазначив,

«…що в дитячому будинку за браком палива не опалюються робочі кім-

нати та спальні, велика скупченість дітей породжує бруд і захворювання

на пошесні хвороби… з вересня 1946 по січень 1947 року з дитбудинку

втекли 32 вихованці… одяг та взуття часто відсутні, вони не відвідують

школу, серед працівників дитбудинку існують сварливі взаємовідноси-

ни, часто на очах вихованців…» [20].

19 лютого 1947 року на засіданні виконкому Олександрівської ра-

йонної ради заслухали доповідь завідуючого районним відділом освіти

Павловського «Про стан патронованих дітей в районі». Доповідач зазна-

чив, що «…в районі патронованих дітей налічується 220 осіб, з них сиріт

— 152, напівсиріт — 50… крім того в колгоспі є 16 підлітків з Кіровоград-

ського приймальника-розподільника. Більшість дітей не мають одягу та

взуття, 13 дітей не відвідують школу через відсутність взуття. В Старій

238

Осоті, Кримках, Бовтишці діти не забезпечені продуктами харчування…

в Старій Осоті втекли 3 дітей, Бовтишці — 2, Кримках — 3» [21].

Тільки в березні 1947 року для олександрівських дітей-сиріт і патро-

нованих організували (з 13.03.) «безплатне одноразове в день харчуван-

ня при школах» в 7 населених пунктах для 105 осіб. Для сиріт виділили

картоплю, «10 цнт борошна, круп’яних і бобових культур». Підписав цю

постанову голова Олександрівського РВК Р. Гресь [22].

Жахливу бідність дитбудинків області помітили також прокурорсь-

кі працівники. Перевіряючи виконання Постанови Ради Народних Ко-

місарів СРСР «Про облаштування дітей, які залишилися без батьків, і

про заходи боротьби з безпритульністю і бездоглядністю», затвердже-

ної 23.01.1943 року, обласна прокуратура констатувала, що «…в дитбу-

динках відсутні одяг, паливо, постільна білизна, меблі, інвентар». При

перевірці патронованих дітей, які перебували в колгоспі села Трояни

Добровеличківського району, виявилося, «…що діти матеріально за-

безпечені погано, приміщення в антисанітарному стані». Патроновані

діти, що знаходилися в колгоспах ім. Молотова, ім. Ворошилова, «Нове

життя», «Червоний Степ», «Комінтерн» Добровеличківского району

— «…12 дітей виявилися напівроздягненими, не мали зимового одя-

гу, взуття». В колгоспі «Нове життя» «…патроновані С. Валя, 1928 р. н., І. Ганна, 1931 р. н., Р. Люба, 1930 р. н., — повністю роздягнені, постілі

не мають» [23].

3 лютого 1947 року завідуючий обласним відділом народної освіти

Єрьомін направив всім районним відділам народної освіти листа з ви-

могою покращити роботу по патронуванню та опіці дітей-сиріт, оскільки

інспектори при перевірці виявили численні недоліки, зокрема «…у неза-

довільних умовах живе більшість дітей патронованих в колгоспах. Голо-

ви правлінь колгоспів, як правило, розміщують цих дітей в гуртожитках, не забезпечивши їм мінімальних умов проживання та догляду з боку

дорослих, а педагогічний нагляд за ними з боку органів народної освіти

майже відсутній. Так, в Єлизаветградківському районі, в колгоспі ім. Ста-

ліна (Цибулівська сільська рада), знаходяться 8 дітей-сиріт на колгосп-

ному патронаті — одягом, взуттям, харчуванням не забезпечені. Педа-

гогічного нагляду за дітьми немає. Є випадки, коли діти-сироти не взяті

на облік, перебувають в окремих родинах.., їм не створені мінімальні

побутові умови, багато з них не вчиться в школі, не мають взуття, одягу, підручників. Так, у Витязівському районі, в с. Витязівка, троє дітей-сиріт

Балагури не обліковані в райвно і педнагляду не мають» [24].

30 травня 1947 року начальник обласного відділу народної осві-

ти Єрьомін підписав наказ № 80 «Про заходи по поліпшенню роботи

по влаштуванню дітей і підлітків, які залишилися без батьків», відповідно

до якого контингент дітей в дитячих будинках збільшувався до 3425 осіб, або майже вдвічі порівняно з січнем 1946 року [25]. Де в області взялися

«нові» сироти, якщо після війни минуло рівно два роки? Відповідь неза-

перечна: не війна, а голод та хвороби їхніх батьків сиротили дітей вперто

239

та безжалісно. 28 липня 1947 року керівник Кіровоградського облмли-

нтресту Муравйов та голова місцевкому Корницький просили міський

відділ освіти поклопотатися про Єршових Віктора (12 років) та Михайла

(9 років), оскільки вони залишилися сиротами — їхня мати Ніна Ничипо-

рівна померла 9 липня, а батька у них не було [26].

Станом на 1.01.1948 року в дитбудинках Кіровоградщини перебу-

вало 3948 дітей.

Динаміку зростання кількості дітей у дитбудинках області ілюструє

діаграма:

Діаграма № 1:

зростання кіль-

кості вихованців

у дитбудинках

області впродовж

1945-1948 років.

Відділ охорони

здоров’я Кірово-

градського обл-

виконкому вивчив

умови проживання дітей-сиріт у 15 дитячих будинках області і зробив

невтішний висновок: «В дитячих будинках діти сплять по 3-4 на одному

ліжку, постілі і натільної білизни 1,5-2 зміни, санобробка здійснюється

в примітивних санпунктах 3-4 рази на місяць. В приміщеннях холодно, сиро, особливо погано в дитбудинках Новоукраїнки, села Лебедино Під-

висоцького району, в Златопільському дитбудинку, які не забезпечені

паливом. 698 дітей хворі» [27].

На 20 червня 1947 року дитячий будинок в с. Грушківка Кам’янсь-

кого району опинився без продуктів харчування, впродовж весни діти

отримували тільки борошно та пшоно, в результаті чого «діти різко

похуділи» — доповідав заступнику голови облвиконкому «завоблздо-

роввідділом Водолазький» та просив вжити заходів по забезпеченню

харчами сиріт [28].

Попри всі ці негаразди, на які було надзвичайно багате післявоєнне

житття, тисячі дітей-сиріт, маючи дах над головою та хоч якісь їжу та одяг, виросли та розпочали самостійне життя. Уявити їхню долю без опіки з

боку держави та колгоспів в голодні 1946-1947 роки надзвичайно важ-

ко. Своїм порятунком діти завдячують також сотням своїх вихователів, переважна більшість яких були сільськими жінками, які частки від своєї

материнської душі щедро вділяли ледь чи не кожній повоєнній сироті.

Незаперечно, що сирітство сотень дітей області спричинене не тільки

війною, а й політикою держави вже в мирний післявоєнний час щодо

дорослого населення, особливо сільського, яке масово голодувало та

хворіло або піддавалося репресіям.

240

38. САНІТАРНО-ЕПІДЕМІОЛОГІЧНА СИТУАЦІЯ

В ОБЛАСТІ В ПІСЛЯВОЄННІ РОКИ

14 січня 1944 року відновила свою роботу Кіровоградська санітар-

но-епідеміологічна станція. Як і кожна тогочасна установа, організація

чи підприємство, обласна СЕС відчувала велику нестачу в першу чер-

гу кваліфікованих кадрів, обладнання та устаткування. Проте, вже до

1 травня 1944 року відновили роботу 30 районних та 2 міські санста-

нції [1]. З 12 лікарів обласна СЕС мала в своєму штаті тільки двох [2].

До 15.04.1946 року в 29 районах все ще не було держсанінспекторів, 31 район (100 %) не мали епідеміологів [3].

На фото: роз-

порядження

облвиконкому

про негайне від-

криття в райцентрі

Олександрівка

бані з дезкамерою

(«за наявності за-

хворювання на…

тифи — у вашому

районі не функціо-

нує жодна баня

і дезкамера»).

Жовтень 1947 р.

З фондів ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.755. — Арк.110.

Однією з найбільших небезпек для здоров’я та життя населення

області відразу після визволення виявилася така інфекційна хвороба, як висипний тиф. Її породила війна. За дуже короткий період з січня по

1 липня 1944 року в області зареєстрували 1840 випадків висипного

тифу, проте ці дані є «орієнтовними», оскільки, як вважав облепідеміолог

Столяр, «вони збиралися зі слів медпрацівників» [4]. Немає сумніву, що

дійсна картина захворюваності мала інші, більш тривожніші, виміри.

241

Для боротьби з тифом обласна СЕС створила т. зв. епідбригади з

4–6 медичних працівників, які виїхали в місця спалаху хвороби. Вони

зафіксовані, як правило, в тих селах, де впродовж довгого часу точи-

лися бої. Населені пункти, що їх війська оминали, майже не зазнали цієї

хвороби.

Найбільш складна ситуація з захворюванням на висипний тиф

склалася в Кіровограді та в 11 районах області. Щомісяця в обласному

центрі з’являлося 20–30 нових хворих. Вкрай небезпечне становище

щодо захворюваності на висипний тиф помічене в дитячому будинку

№ 2 м. Кіровограда, а найскладніше — в обласному дитбудинку № 3, де навесні 1944 року, після першого обстеження дітей лікарями, ви-

явили 34 дитини, вражені цією хворобою [5]. Дитбудинок № 3 в 1943

році, перед відступом німців, навіщось був переведений ними з м. Дніп-

ропетровська до м. Кіровограда. Впродовж усієї окупації діти не мали

в достатній кількості одягу, взуття, натільної та постільної білизни, жили

впроголодь та в холоді. Догляду за ними з боку дорослих теж майже

не було. Все це й спричинило епідемію хвороби серед сиріт.

Діаграма № 1: рівень

захворюваності на ви-

сипний тиф в І півріччі

1944 року.

Найбільшу кіль-

кість захворювань

на висипний тиф за-

реєстрували в Долин-

ському районі — 204

хворих, Бобринець-

кому — 118 хворих,

Добровеличківському — 86 хворих. Тут фронт стояв впродовж кількох мі-

сяців. Великий відсоток хворих виявили і в тих колишніх радянських воїнів, які повернулися до рідних домівок з Первомайського табору для військо-

вополонених [6].

З сіл області найбільш враженими висипним тифом виявилося с. Су-

ботці Знам’янського району. Хвороба там з’явилася наприкінці німецької

окупації — в жовтні-листопаді 1943 року, коли до села вступили німецькі

бойові підрозділи, дислоковані раніше поблизу м. Крюків, а разом з ними

— і сотні цивільних громадян, які тікали від більшовиків. Тоді відразу за-

хворіло 13 жителів села. Окупанти методом боротьби з хворобою вибра-

ли зселення всіх тифозних на одну вулицю, де хвороба вразила вже 75

жителів [7]. Якби не звільнення села від загарбників та негайне вжиття

лікувальних заходів, то хвороба поширилася б на все село.

Постійно наражаючись на небезпеку захворіти самим, 30 епідем-

бригад шляхом подвірних обходів виявляли і госпіталізували хворих

242

в щойно створені ізолятори, де для їх лікування виділили 1107 ліжок

в районних і міських лікарнях [8]. Все населення перевірялося на педи-

кульоз. Проведена робота дала наслідки: якщо в квітні виявили 518 ви-

падків захворювань на висипний тиф, у травні — 525, то в червні — 361

захворювання [9].

Поширювалися й інші заразні хвороби, викликані війною. Це добре

ілюструє порівняльна таблиця інфекційних захворювань в Кіровоград-

ській області за І півріччя 1941 та 1944 років [10].

Назва хвороби

1941 рік

1944 рік

Висипний тиф

97

1840

черевний тиф

71

337

скарлатина

21

102

дифтерія

660

348

кір

780

2415

коклюш

1839

3016

Засобів боротьби з цими хворобами бракувало. Станом на 1 липня

1944 року здійснено прививок: від черевного тифу — 13,4 % від плану, від дизентерії — 6,6 %, від дифтерії — 8,4 %, від віспи — 25,4 % до по-

треби [11]. Проте й надалі, через відсутність достатньої кількості вакци-

ни, інфекційні хвороби, зокрема дитячі, продовжували прогресувати.

Діаграма № 2: рівень

захворюваності

на черевний тиф в

І півріччі 1944 року.

Самих тільки

м е д и к а м е н т і в

для попередження

гострозаразних хво-

роб виявилося недо-

статньо. Обласна СЕС

розпочала кампанію

по створенню в кожному селі бань, бо наявних залишилося вкрай мало: діяли тільки 22 капітальні бані для майже мільйонної кількості населення

області. За короткий час спорудили ще 120 банних приміщень примітив-

ного типу [12].

Епідембригади з січня по липень 1944 року перевірили і взяли

на облік 12254 колодязі, з яких населення сіл і міст черпало питну воду.

Сільські та міські громади відремонтували 1679 колодязів та очистили

— 1056. 4260 колодязів захлорували, а 299 — закрили. Під посиленим

контролем СЕС перебував водопровід обласного центру, який вдалося

частково відремонтувати. Тож рівень захворюваності, зокрема на че-

ревний тиф, теж почав скорочуватися: якщо в квітні 1944 року виявили

94 хворих, у травні — 83, то в червні — 60 [13].

243

Проте подолати ці небезпечні хвороби не вдавалося впродовж кіль-

кох післявоєнних років. Зокрема, в 1945 році хворих на висипний тиф

зареєстровано 1944 осіб, на черевний тиф — 539. 326 жителів області

на тиф захворіли вдруге. Хворіли на тиф і в 1946 році. Тільки в січні 1946

року нових хворих виявили 66 осіб, в лютому — 7 [14]. Ця хвороба по-

ширилася в Олександрійському, Олександрівському, Златопільському, Знам’янському, Новомиргородському, Новоукраїнському, Онуфріївсь-

кому, Хмелівському районах та в м. Кіровограді. Нові хворі на різні види

тифу продовжували звертатися до лікарень за допомогою в травні 1946

року — 28 чол., в липні — 43 [15]. В 1947 році зі статзвітності такі хвороби, як висипний, черевний та зворотний тиф, не зникли, а навпаки, кількість

хворих на тиф різко збільшилася, досягнувши цифри в 2311 недужих.

На фото: сільський медпункт. Кіровоградщина. 50-і роки ХХ ст.

З архіву Ю. В. Тютюшкіна.

Головними факторами, що спричинили збільшення захворюваності

на тиф в 1947 році, на думку завідуючого обласною промсанстанцією Зі-

лінберга були: міграція населення, спричинена засухою 1946 року; висо-

ка завошивленість населення, особливо сільського, викликана відсутніс-

тю в торговельній мережі достатньої кількості мила та натільної білизни; відсутність в багатьох населених пунктах бань і дезкамер. Впродовж 1947

року, під час подвірних обходів, працівники СЕС виявили 88191 особу з

педикульозом. Наступного, 1948 року захворюваність на висипний тиф

зросла, порівняно з 1947 роком, в 3,2 раза [16]. Це було наслідком вкрай

тяжких побутових умов, з якими зіткнулося голодне населення області

впродовж 1947 року.

244

Не відступали й такі небезпечні хвороби, як малярія та туберкульоз.

Діаграма № 3: рівень

захворюваності на ма-

лярію в 1945 році.

Вперше великий

спалах захворюваності

на малярію зафіксова-

ний у січні 1945 року.

Тоді зареєстрували 376

хворих. Напевне, що

в попередньому, 1944

році до цієї хвороби увага лікарів була не такою прискіпливою, як, ска-

жімо, до тифу. Проте з кожним місяцем хвороба прогресувала: у червні

1945 року зафіксовано 2291 хворого на малярію, у липні — 2565, у серпні

— 2235 чол. Проте в грудні 1945 року кількість хворих, порівняно з лип-

нем, зменшилася майже у вісім разів, що неспростовно доказує на се-

зонність проявів цієї хвороби [17].

У травні наступного, 1946 року в області на малярію захворіли 1699

осіб, з них у містах — 257. У липні вже 990 міських жителів хворіли на ма-

лярію [18]. Всього впродовж 1946 року за допомогою до лікарень звер-

нулося 10029 жителів області зі скаргами на малярію. В 1947 році таких

зареєстрували 6161 чол. — рівень захворюваності на малярію знизився

порівняно з 1946 роком на 38,2 %. Малярією хворіли як дорослі, так і

діти. У 1947 році від неї пролікували 721 дитину [19].

Для боротьби з малярією в кожному районі створювалися протима-

лярійні станції. Їхні працівники впродовж 1947 року з метою знищення

личинок малярійного комара обробили хімрозчинами 3403,45 га водної

поверхні, осушили 89,88 га боліт, засипали 6,05 га канав з брудною во-

дою, розчистили 219,94 га луків, поглибили 1,7 км берегової лінії річок.

З метою виявлення колоній малярійного комара досліджувалися русла

річок, штучні водойми, руїни будівель тощо [20]. Завдяки вжитим захо-

дам та якісному лікуванню малярія почала відступати, проте ще довго її

рецидиви фіксувалися.

Найпідступнішою післявоєнною хворобою, без сумніву, виявився

туберкульоз. Розмаху ця хвороба почала набирати в 1946 році. Станом

на 30.01.1946 року в області виявили 27 хворих на активну форму ту-

беркульозу, в лютому — 28, у березні — 49, з них у містах — 31 особу, на селі — 18. Хвороба прогресувала, тож у квітні зареєстрували хворих

на туберкульоз 204 особи, з яких 120 проживали в селах. У червні 1946

року вперше захворіли на туберкульоз 289 осіб, з них в селі — 166 [21].

Динаміку захворюваності населення області на туберкульоз впродовж

І півріччя 1946 року демонструє діаграма:

245

Діаграма № 4: динаміка

захворюваності на тубе-

ркульоз в І півріччі 1946

року.

Туберкульоз теж хво-

роба соціальна. Її ма-

сова поява в 1946 році

обумовлена, на відміну

від тифу, не війною та

перебуванням у селах

та містах ворожих та радянських солдатів, які мимоволі стали перено-

сниками тифозних вошей — обов’язкового елементу окопного житття, а тяжким, в першу чергу, матеріальним станом, зокрема післявоєнними

злиднями та нестатками, що його спричинили вже дії тогочасної влади, та ослабленням від цього організму як дорослих, так і дітей.

В 1947 році туберкульозно хворими в області зареєстровані 24361

особа, з них 2486 підлітків, 3918 дітей. 7,4 % хворих, які перебували

на лікуванні від туберкульозу, в 1947 році померли [22].

З туберкульозом боролися довго — впродовж десятиліть. Не побо-

роли цієї хвороби й донині.

На фото: за відсутності водопроводу питну воду по деяких вулицях

м. Кіровограда розвозили в діжках. 40-50-і роки ХХ ст.

З архіву Ю. В. Тютюшкіна.

246

39. СТАН ЗДОРОВ’Я НАСЕЛЕННЯ ОБЛАСТІ

В ПІСЛЯВОЄННИЙ ПЕРІОД

Повної картини стану здоров’я всього населення області впродовж

1944-1947 років ми ніколи не встановимо — для цього відсутні статисти-

чні дані. Однак про деякі категорії населення та вікові групи є хоч і фраг-

ментарні, проте цілком достовірні та доступні матеріали.

16 червня 1946 року комісія лікарів в складі заврайздороввідділу Бо-

бринецького райвиконкому Жук, лікаря Романович та інспектора ОММ

Мельниченко здійснили медичний огляд дітей дитячих ясел № 1 міс-

та Бобринця, про що склали відповідного акта. Вони оглянули 57 дітей

— вихованців дитсадка. 20 дітей відразу визнали дистрофіками, а саме: Головченка Ю. віком 1 рік 8 місяців, Іванченка Валерика — 3 р., Новіцько-

го Вітю — 4 р., Мудрієвського Котю — 4 р., Таран Валю — 4 р., Богуслав-

ську Світлану — 3 р., Трегуб Олю — 1р. 4 м. та інших. В радгоспних яслах

дистрофіками виявили 50 дітей, а всього — 70 дітей дошкільного віку, що

перебували в дитячих яслах м. Бобринця (міському та радгоспному) [1].

Долі цих дітей не відомі, проте для декого прогнозовані — впродовж 1947

року в дитсадках тільки міста Кіровограда померло від дистрофії та запа-

лення легень 34 дитини [2].

На фото: міська баня.

1952 р. м. Кіровоград.

З архіву Ю. В. Тютюшкіна.

З початку 1947 року

бригада лікарів провела

обстеження стану здо-

ров’я 453 учнів ремісничо-

го училища № 1, 163 учнів

школи ФЗН № 2, 301 учня

школи ФЗН № 3 (м. Кіро-

воград), ремісничого учи-

лища № 2 (м. Олександрія), а всього 1156 учнів, з них 990 хлопців і 166

247

дівчат. 22,5 % учнів виявилися хворими, а серед їхніх хвороб домінували

малокрів’я, туберкульоз та ін. І це тоді, коли раціон тогочасного учня

школи ФЗН був таким: хліб — 700 грамів — щоденно, крупа — 2,5 кг

на місяць, сир — 150 грамів на місяць, картопля — 12 кг, м’ясо — 2,3 кг, борошно — 1,5 кг, яєць — 6 штук, молоко — 3 кг, жири — 0,75 кг, цукор

— 1,2 кг, овочів — 9 кг, що становило 2997 калорій на день — як для того

часу раціон досить різноманітний та багатий, проте й це не могло зупи-

нити анемії та туберкульозу [3].

На фото: прохання ди-

рекції заводу «Червона

зірка» про виділення

для підвідомчого

дитячого садка та ясел

молока і яєць для про-

годування 175 вихован-

ців закладу: «нами

в І кварталі недоотри-

мано молока 2780 літ-

рів і яєць — 4541 кг, що призвело до дуже тяжкого становища в харчуванні

дітей…». Квітень 1946 р. З фондів ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.745. —

Арк.82.

Впродовж 1947 року проведено лікарняний огляд 1514 дітей в сіль-

ській місцевості (завоблздороввідділом Єременко в своєму звіті не вка-

зав, з яких вони сіл та районів). У 25,2 % сільських дітей знайшли різні

хвороби. З хвороб переважали симптоматичні, як для післявоєнного

часу, малокрів’я та туберкульоз [4].

В системі промкооперації міста Кіровограда працювали 99 підлітків.

Їх лікарі теж обстежили. Хвороби мали 29 чол., або 29 %. 58 % недужих

дітей хворіли на малокрів’я, 17,1 % — на туберкульоз. В 1946 році в лі-

карнях міст померло 997 хворих [5].

Впродовж 1947 року в міських лікарнях області лікарі виявилися

безсилими допомогти 1576 чол. — вони померли, що становило 9,2 %

смертності серед усіх хворих [6].

Ріст смертності в 1947 році, порівняно з 1946, спостерігався в усіх

лікарнях області [7]:

Померло (чол.)

Лікарня

1946 рік

1947 рік

Бобринецька

46

47

Долинська

52

87

Златопільська

45

52

Маловисківська

31

41

Новогеоргіївська

48

57

Новомиргородська

53

85

та ін.

248

Також в 1947 році високою зафіксована смертність і в обласній ди-

тячій лікарні, відкритій у квітні 1947 року — 12,2 % всіх хворих дітей, що

в ній лікувалися, померли. Померли 12,8 % пацієнтів обласної дитячої

лікарні, хворих на запалення легенів; померла кожна четверта дитина, хвора на диспепсію; не вдалося порятувати 18,6 % дітей, хворих на дис-

трофію [8].

Зросла, порівняно з 1946 роком, кількість смертей і в сільських ліка-

рнях: з 721 у 1946 році — до 1121 у 1947 [9].

Завідуючий обласним відділом охорони здоров’я Єременко вказав

на три головні причини зростання смертності у 1947 році: померли

від невчасного звертання за допомогою; померли від туберкульозу та

злоякісних новоутворень; померли від елементарної незворотної дис-

трофії [10].

На фото: скромне міське весілля — столи не вгиналися ні від напоїв, ані від весільних страв. 40-50-і роки ХХ ст. З архіву Ю. В. Тютюшкіна.

Впродовж року зросла кількість дітей в обласному будинку дитини.

Якщо на 1.01.1947 року в ньому перебувало 132 дитини, то на середи-

ну 1947 року їхня кількість зросла до 215 осіб. А всього впродовж року

через будинок дитини «пройшло» 495 немовлят. Причина зростання їх-

ньої кількості, як вказував головний лікар області, «мав місце великий

приріст підкинутих дітей в 1947 році порівняно з 1946». 70 % утриманців

цього будинку перебували в стані дистрофії [11]. Майже кожен третій

вихованець будинку дитини, або 27,6 %, в 1947 році помер. Особливо

велика смертність зареєстрована серед дітей віком до 1 року — їх по-

мерло 39 %.

Держава в різний спосіб піклувалася про дітей, зокрема хворих.

В 1946 році для ослаблених дітей провели оздоровчі кампанії. Зокрема, в Новогеоргіївському районі в усіх яслах взяли на облік дітей: дистрофі-

ків, рахітичних, ослаблених. Для них райвиконком виділив 240 «санато-

рних продуктових пайок» та 160 — «оздоровчих». Калорійність добового

249

раціону складала 1606 калорій. Однак, як звітували в облздороввідділ

головний лікар Новогеоргіївського району Соколянська та інспектор

ОММ Стадіч, «оздоровча кампанія гальмувалася несвоєчасним отри-

манням пайків» [12]. У серпні 1946 року інформацію про оздоровлення

дітей направили в область з Рівнянського району. Райздороввідділ по-

відомив, що «оздоровлено 127 дітей шкільного віку та на шкільних пло-

щах оздоровлено 25 чол. Харчування було дуже погане, діти їли 2 рази

на день. Діти у вазі не прибавили. Оздоровча кампанія в дитячих яслах

проведена не повністю, всього 10 днів. Причина припинення оздоров-

лення — продукти спочатку надійшли, але були використані на протязі

10 днів, а більше продукти не надходили» [13].

На фото:

піонертабір

заводу «Червона

зірка». 40-і роки

ХХ ст. З архіву

Ю. В. Тютюш-

кіна.

«Оздоровча

кампанія дітей»,

що супроводжу-

валася деяким

п о к р а щ е н н я м

х а р ч у в а н н я ,

без сумніву,

дещо поліпшила їхнє здоров’я. Однак переважна більшість дітей облас-

ті залишилися поза таким оздоровленням, тож жили впроголодь. Жите-

лька м. Кіровограда Коваленко О. М., дружина загиблого фронтовика, мати трьох дітей, звернулася з листом до голови Ради Міністрів УРСР

М. Хрущова з проханням надати їй матеріальну допомогу, бо вона «не

має можливості їх (дітей) виховувати». Зрозуміло, що столиця ніякої до-

помоги змученій нестатками матері та її дітям не надала, проте началь-

ник управління шкіл МО УРСР Мізерницький 17.07.1947 року в своєму

листі попросив зробити це Кіровоградський міськвно: «потурбуватися

про гр. Коваленко та її дітей» [14].

Станом на 20 червня 1947 року в Кіровоградській області офіційно

зареєстрували 19 тис. 797 дистрофіків [15].

На найбільшому промисловому об’єкті області — заводі «Червона

зірка» в 1947 році працювали 3440 робітників і службовців. На хвороби, пов’язані з неякісним харчуванням (авітаміноз, кишкові захворювання), цього року хворіли та звернулися за лікарняною допомогою 511 осіб, або

майже 15 % всіх працюючих червонозорівців [16]. Великим був відсоток

хворих на туберкульоз легенів та малярію.

250

Немає сумніву в тому, що більшість населення області виявилися фі-

зично виснаженими від недоїдання, тож мали ослаблене здоров’я.

На фото: лист директора заводу «Червона зірка» голові обласного вико-

навчого комітету з проханням виділити для випускників школи ФЗН і РУ

«500 пар ботінок ЮНРРА»: «…почастішали випадки невиходів на роботу

молодих робітників, а також збільшилася захворюваність через відсутність

взуття». 1946 р. З фондів ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.589. — Арк.300.

251

40. ОТРУЄННЯ ЖИТЕЛІВ ОБЛАСТІ ЧЕРЕЗ

ВЖИВАННЯ В ЇЖУ СУРОГАТІВ

Весна та літо 1947 року спричинили таке масове явище, як отру-

єння жителів області через вживання в їжу протруєного зерна, гнилої

картоплі, м’яса хворих тварин тощо, що часто призводило до смерті

голодних людей.

20 березня 1947 року Прокопенко М. П., жителька с. Масляниківка

Кіровоградського району, на базарі обласного центру купила два ста-

кани пшениці. Дома зерно підсушила, змолола та зварила кашу. Проте

двоє її дітей — шестирічний Георгій та десятирічний Коля, від голоду

не мали сил чекати каші, тож з’їли приблизно по ложці не змеленої пше-

ниці. Наслідком цього обіду стало сильне отруєння матері та дочки Ніни

та смерть двох її малолітніх синів. Як встановили працівники обласної

СЕС, хлопці померли від вживання миш’яку, яким протруїли зерно пше-

ниці, що його мати придбала на базарі [1].

31 березня 1947 року тяжко отруїлися Дорофеєва М. У. та її мати —

жителька с. Клинці Аджамського району. Того дня Дорофеєва М. У. купи-

ла на базарі м. Кіровограда пригірщ пшениці та понесла її в село до ма-

тері, де, змоловши зерно, зварили з неї суп, яким пообідали. Дівчина, повертаючись від матері до Кіровограда, по дорозі втратила свідомість

і впала, пролежавши обабіч шляху невідомо скільки, поки випадковою

підводою її привезли до 2-ї Радянської лікарні, де надали необхідну до-

помогу. Тяжке отруєння спричинив миш’як, яким обробили зерно пе-

ред посівом. 6 випадків отруєння кашею, приготовленою з придбаного

на базарі протруєного зерна кукурудзи, трапилися в с. Цибулеве Єли-

заветградківського району 20 травня 1947 року [2]. 5 травня в цьому ж

селі отруїлася сім’я Мартиненків: 42-річна мати та двоє її дітей — 2-річ-

ний Ваня та 3-річний Коля. Як виявилося, сім’я їла гнилу картоплю.

Таку ж саму картоплю, приготувавши з неї оладки, з’їли в сусідній сім’ї

Шевченків, від чого всі отруїлися. Отруєння для Мартиненків Івана та

Миколи обернулося трагедією — діти померли. Походження картоплі

встановити не вдалося, проте сільська влада суворо заборонила копа-

ти кагати на околиці села, закладені ще в 1945 році [3].

252

На фото: інфор-

мування органів

обласної влади,

здійснене го-

ловою президії

облспоживспілки

Саєм, про видачу

пунктами «Загот-

зерна» борошна,

виготовленого з

фуражного зерна,

в результаті чого

в Олександрів-

ському, Компані-

ївському, Ново-

українському,

Долинському, Но-

вогеоргіївському, Бобринецькому районах «хліб з фуражних культур

не виробляється і контингент залишився без хліба». 14.06.1946 р.

З фондів ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.745. — Арк.56.

Трагічний випадок через вживання протруєного зерна трапився і

в Компаніївському районі — в сім’ї колгоспників Лелек померла одна

дитина, а двоє інших дітей разом з матір’ю затруїлися. Як виявилося, 14 червня 1947 року мати трьох дітей розкопала кротячу нору, в яку кол-

госпники, борючись проти гризунів, напередодні засипали протруєне

зерно, і знайшла там блюдце кукурудзи. Вдома частину зерна жінка по-

мила, висушила, перемолола і зварила суп. Решту, немитого, заховала.

Схованку діти знайшли, і найменший з них з’їв кілька сирих зернин, в той

час як старші, роздробивши зерно, зварили з нього кашу і теж поїли.

В ніч з 14 на 15 червня 1947 року найменший з дітей Лелек помер [4].

З початком літа голодні люди відправилися до лісів в пошуках їжі.

Гриби, як правило, отруйні, що з’явилися вже на той час, теж потрап-

ляли в їжу, спричиняючи закономірне отруєння та смерть. Тільки в двох

«лісових» районах області — Єлизаветградському та Знам’янському

12 та 19 червня зафіксовано 19 випадків тяжкого отруєння грибами, від

чого двоє чоловік померли [5].

Голод примушував вживати в їжу м’ясо хворих тварин. Масове отру-

єння від споживання такого м’яса трапилося в с. Глинське Новогеоргіїв-

ського району 19-20 червня 1947 року, коли тяжко захворіли 13 селян, двоє з яких померли. 22 серпня 1947 року 29 жителів Кіровограда отру-

їлися після вживання їжі, зготованої, як вони вважали, з крові свійських

тварин, що її вони придбали на базарі обласного центру. В дійсності це

була невідома рідина, схожа на кров, яка спричинила масове отруєння

та смерть чотирьох кіровоградців [6].

253

В с. Обознівка Кіровоградського району використали в їжу консер-

ви, термін придатності яких давно збіг, від чого троє чоловік отруїлися, один з яких помер.

За підрахунками завідуючого Кіровоградською обласною промсан-

станцією Зилінберга, впродовж березня — серпня 1947 року тяжких от-

руєнь від споживання населенням неякісної їжі зазнали 84 особи, з яких

14 чоловік (переважно діти) померли. Це трапилося в 5 районах облас-

ті, найближчих до обласного центру. Ситуація в інших 26 районах Кіро-

воградщини не вивчалася і не систематизувалася, або приховувалася.

Картину отруєння жителів 5 районів області через споживання не-

якісної їжі ілюструє таблиця [7]:

Кількість

Населений пункт /

Дата

отруєнь /

Причина

район

смертей

с. Масляниківка

20.03.

4 / 2

Пшениця, оброблена

миш’яком

с. Клинці

28.04.

2

пшениця, оброблена

миш’яком

Єлизаветградський р-н

5.05.

6 / 2

картопля (соланін)

кукурудза

с. Цибулеве

21.05.

6

кукурудза, оброблена

Компаніївський р-н

14.06.

3 / 1

миш’яком

Новогеоргіївський р-н

19-20.06.

13 / 2

м’ясо

Єлизаветградський р-н

12.06.

4

гриби

Знам’янський р-н

19.06.

15 / 2

гриби

м. Кіровоград

22.08.

29 / 4

кров

с. Обознівка

31.08

3 / 1

консерви отруєні

На фото:

інформація

про споживання

протруєного

зерна кукурудзи.

1947 р. З фондів

ДАКО. —

Ф. 5115. —

Оп.3. —

Спр.18. —

Арк.43.

254

41. ДИНАМІКА ЗМІНИ КІЛЬКОСТІ НАСЕЛЕННЯ

В СЕЛАХ ОЛЕКСАНДРІВСЬКОГО РАЙОНУ

ВПРОДОВЖ 1944–1948 рр.,

СПРИЧИНЕНА ЛЕТАЛЬНИМИ ВИПАДКАМИ

Тогочасну картину післявоєнного життя об’єктивно доповнюють

книги реєстрації актів громадянського стану про смерть, що зберіга-

ються, зокрема, і в Олександрівському РАГСі [1]. Варто зауважити, що Олександрівський район впродовж зими-весни 1947 року дотацій

(позик) від держави на харчування колгоспників майже не отримував, також в районі повсюди не створювали їдальні в колгоспах для «остро

нуждающихся» колгоспників, що є свідченням трохи кращих умов про-

живання сільських жителів лісостепової Олександрівщини порівняно зі

степовими районами Кіровоградщини, проте це жодним чином не за-

перечує голоду, який охопив у післявоєнний час і цей район.

Кількість смертей, зафіксованих в Поселянівській, Іванівській, Сос-

нівській, Триліській, Цвітненській сільських радах (села обиралися до-

вільно, без будь-якої системи та авторського умислу) впродовж п’яти

років з часу визволення — з 1944 по 1948 рік включно, мають таку ди-

наміку (табл. № 1):

Померло (чол.)

Назва села

1944 рік

1945 рік

1946 рік

1947 рік

1948 рік

Поселянівка

18

12

11

19

10

Іванівка

65

11

14

34

21

Соснівка

28

11

12

19

16

Триліси

16

9

19

26

16

Цвітне

65

45

46

60

49

На прикладі діаграми № 1 добре видно, що найбільшу кількість

смертей в с. Поселянівка Олександрівського району зафіксовано в 1944

та 1947 роках.

255

Діаграма 1. Розподіл

кількості смертей в розрізі

років по с. Поселянівка

Олександрівського

району.

Аналогічна ситуація

і в інших селах, зокрема

в с. Триліси:

Діаграма 2. Розподіл

кількості смертей в розрізі

років по с. Триліси Олек-

сандрівського району.

С м е р т н і с т ь

в 1944 році, окрім хвороб

та старості, в багатьох

випадках пов’язана з

необережним поводжен-

ням з вибухонебезпечними предметами, що спричиняли тяжкі поранен-

ня, гангрени, повільну або миттєву смерть. Від неї гинули не тільки діти, а й дорослі. Крім того, матері та жінки хоронили в рідних селах щойно

мобілізованих до діючої армії своїх синів та чоловіків та вбитих відразу

в перших боях, фактично, неподалік домівок. Тому досить поширені такі

записи про причини смерті в 1944 році — «розірвало міною», «розірва-

ний протитанковою гранатою», «від поранення», «розстріляний військо-

вою частиною», «вбитий німцями» тощо. Велика смертність в цьму році

зафіксована також і серед немовлят — спричиняли її кір, запалення ле-

генів, менінгіт тощо, щеплень проти яких в роки окупації майже не ро-

били.

Впродовж 1945 року смертність серед жителів району, як це добре

видно на таблиці № 1 та діаграмах № № 1 та 2 суттєво зменшується. Про-

те впродовж 1946 року вона поволі зростає, а в 1947 році смертність різ-

ко збільшується. В 1948 році помітне зменшення кількості смертей серед

колгоспного населення Олександрівського району.

Смертність, зокрема, в с. Цвітне Олександрівського району зросла

з 46 випадків у 1946 році до 60 у 1947 році, або майже на 30 %. За ві-

ковим цензом розподіл смертей серед цвітненців упродовж двох років

виявився таким (табл. № 2):

256

Вікові категорії

1946 р. (чол.)

1947 р. (чол.)

0-6 років

21

11

7-18

2

4

19-30

4

8

31-60

7

17

від 61

12

20

На фото: сім’я

жителів с. Цвітне

Олександрівського

району. Друга

половина 40-х

років ХХ ст. З архіву

автора.

Серед причин

їх смерті найчасті-

ше вказуються такі

хвороби: туберку-

льоз — 13 випад-

ків у 1947 році та

7 — у 1946, запа-

лення легенів та серцеві хвороби. Проте в декого з небіжчиків с. Цві-

тне причини смерті в 1947 році вже вказані такі: виснаження організму

(через цю хворобу померла навіть 31-річна колгоспниця), розлад хар-

чування, дистрофія, а в декого хворобу вказати не могли, тож обмежи-

лись записом «не встановлено». На ці роки — 1946 та 1947 — припадає

кілька випадків самогубств та навмисних вбивств. Викликає подив ще

одне — в той час, коли смертність серед дорослого населення в с. Цвіт-

не впродовж 1946-1947 років зросла майже вдвічі, то смертність серед

новонароджених скоротилася майже на 50 %. Невже дитяча медицина

та охорона материнства в селах Олександрівського району досягли та-

кого високого рівня, що так різко підвищилося виживання серед щойно

народжених? Відповідь доволі проста: в 1947 році скоротилася наро-

джуваність дітей в с. Цвітне Олександрівського району, причину чого, без сумніву, спровокували пекельні матеріальні умови, що склалися

в тогочасних сім’ях цвітненських колгоспників, крім того, розпочалася

вакцинація дітей. Варто пояснити ще й таке: умови для виживання жи-

телів с. Цвітне, Триліси, Поселянівка, Іванівка та інших в післявоєнний

час склалися набагато кращими порівняно з деякими селами не тільки

району, а й області, оскільки навкруги більшості з них росли прадавні

ліси, що давали для селян не тільки паливо, а й деякі продукти харчу-

вання. Чи не за охорону цих приманливих та спокусливих для цвітненців

257

дарів природи вбили 14 грудня 1946 року лісника Чутянського лісницт-

ва Чорноліського лісгоспу, жителя с. Цвітне Зіноватного Й. Х.?

Цілком закономірна картина вимальовується і щодо кількості поме-

рлих в с. Цвітне в розрізі місяців (табл. № 3):

Місяць

1946 р. (чол.)

1947 р. (чол.)

1948 р. (чол.)

січень

2

6

5

лютий

4

—

4

березень

1

8

6

квітень

5

5

8

травень

4

10

4

червень

3

9

2

липень

1

4

1

серпень

2

7

5

вересень

7

2

1

жовтень

5

3

6

листопад

2

3

4

грудень

9

3

3

Всього:

45

60

49

Аналіз таблиці № 3 та діаграми № 3 наочно ілюструє суттєве зрос-

тання смертності в с. Цвітне у вересні 1946 року. Надзвичайно високим

цей показник зафіксований в грудні 1946 року, весною (березень —

травень) та літом (червень, серпень) 1947 року. Зрозуміти цю закономі-

рність неважко — восени 1946 року влада, в рахунок виконання планів

хлібоздачі, відібрала в колгоспників майже увесь вирощений хліб, тож

у вересні та грудні їсти вже не було чого. У жовтні та листопаді 1946 року

колгоспники, напевне, змогли взяти (вкрасти) з колгоспного поля такі

продукти харчування, як кукурудзу, цукровий буряк, соняшник та дещо

отримали на трудодні, що трохи підкріпило їх. Із січня по березень 1947

року смертність знову зросла. В період посівної, в квітні 1947 року, кол-

госпників трохи підгодували, проте в травні та червні основних проду-

ктів харчування — хліба — в них знову не стало — посівна закінчилася.

Без сумніву, це був пік смертності від голоду, хвороб та самогубств, спровокованих тяжким матеріальним становищем. У жнива населення, всупереч будь-якій охороні та засторогам з боку влади, змогло піджи-

витися хлібом, проте в серпні 1947 року, до виконання всіх планів хлібо-

заготевель, заборонили видавати колгоспникам як аванс хліб на тру-

додні, що знову спричинило серед них тяжкі хвороби та смерть від них.

З осені 1947 року населення вже мало трохи хліба, тож смертність, осо-

бливо серед колгоспників, різко зменшується — приблизно на 50–70 %

відносно зими-літа 1947 року.

Жертвами післявоєнних матеріальних нестатків та голоду ставали

в першу чергу діти та люди похилого віку, в той час як молодь та пред-

ставники середнього покоління, маючи можливість якщо не заробити, то вкрасти або знайти хоч якийсь для себе харч, вмирали в менших кі-

258

лькостях. Зокрема, в селі Триліси в період з 1944 по 1947 рік включно

померли 20 дітей та 28 дорослих — старших за 60 років, або понад 55 %

від усіх трилісців, які померли за ці роки. Зрозуміло, що одні ще не мог-

ли про себе подбати, а інші вже не могли це зробити, тож і перші й другі

покладалися на рідних, можливості в яких були дуже обмеженими.

Діаграма 3. Смерт-

ність в с. Цвітне Олек-

сандрівського району

щомісячно в період з

вересня 1946 по ве-

ресень 1947 року.

14 червня 1947

року помер у віці 56

років житель с. Три-

ліси Олександрівсь-

кого району, агроном колгоспу «Червоний шлях праці» Лога Корній Йо-

сипович. Причина смерті до акта не вписана, хоча односельці агронома

цю причину вказали безпомилково — від голоду. 12 серпня 1947 року

пішов з життя коваль колгоспу «Червоний шлях праці» с. Триліси Добро-

вольський Яків Андрійович. Реєструючи смерть 60-річного колгоспни-

ка, у сільській раді вказали її причину — «дистрофія». Якщо гинули кол-

госпні спеціалісти та носії вкрай такої потрібної для колгоспу професії, як коваль, то що вже було говорити про рядових колгоспників!

В 1948 році кількість смертей в селах Олександрівського району, порівняно з 1947 роком, зменшилася, а їх розподіл по місяцях зафіксо-

ваний відносно рівномірним, не зазнаючи якихось різких коливань, що

свідчило про одне: в селян з’явився хліб.

259

42. НЕ ХЛІБОМ ЄДИНИМ:

ЗАДОВОЛЕННЯ КУЛЬТУРНИХ ПОТРЕБ НАСЕЛЕННЯ

ОБЛАСТІ В ПЕРШІ ПІСЛЯВОЄННІ РОКИ

Відбудовуючи зруйноване господарство області, тяжко працюючи

в полі, на заводі та установі, живучи впроголодь та в злиднях, багато

жителів області, задовольняючи свої культурні потреби, мали можли-

вість реалізувати себе в ролі акторів самодіяльних вистав, у хорових

колективах сільських та міських будинків культури, переглянути нові

кінофільми чи постанови професійних драматичних театрів, послухати

музику як у виконанні сільських духових оркестрів чи музик, так і про-

фесійних музикантів обласної філармонії. Найоптимальнішою формою

цього процесу виявилася участь в художній самодіяльності.

На фото: фрагмент постанови

ЦК КП(б)У. З фондів ДАКО —

газ. «Кіровоградська правда»,

9.10.1946 р.

У вересні-жовтні 1944 року

в області були проведені сіль-

ські та районні огляди худож-

ньої самодіяльності. Всього

в оглядах взяли участь 2100

учасників і 324 індивідуальних

виконавців. Кращі представники аматорського мистецтва отримали

премії в 1 тис. крб. В період з 14 по 18 жовтня 1944 року відбулася об-

ласна олімпіада, участь в якій взяли 32 колективи художньої самодіяль-

ності та 105 окремих виконавців, всього — 478 учасників з 27 районів

області. На республіканській олімпіаді Аджамський ансамбль народних

шумових інструментів визнали кращим, його виступ відзняли на кіно-

плівку, ще й відзначили грошовою премією. Жіночий фольклорний хор

з районного центру Кам’янка визнали переможцем і рекомендували

на всесоюзну олімпіаду художньої самодіяльності [1].

260

На фото: фрагмент критич-

ної статті про діяльність об-

ласного Будинку народної

творчості. З фондів ДАКО

— газ. «Кіровоградська

правда», 29.10.1946 р.

Найбільшу увагу, зо-

крема сільських жителів,

привертали вистави аматорських театральних гуртків. У багатьох сіль-

ських клубах області відразу після визволення з великим успіхом від-

бувалися постановки таких відомих п’єс, як «Ой не ходи, Грицю, та й

на вечорниці», «Дай серцю волю, заведе в неволю», «Наталка Полтав-

ка», «Назар Стодоля», та сучасних «Фронт», «Остання зустріч». У гру-

дні 1945 року замітку про роботу драматичного гуртка с. Ворошилівка

Олександрійського району написав до місцевої газети Ю. Дмитренко:

«На сніг лягли вечірні тіні. З вікон сільського клубу видно привітні во-

гники. Чим ближче вечір, тим частіше відкриваються двері… Сьогодні

тут горять три гасові лампи. Вільних місць немає. Колгоспні трудівники

прийшли дивитися виставу «Наталка Полтавка, що її підготував дра-

матичний гурток клубу… Це вже третій спектакль… Артистів гримирує

Іван Терентійович Шевченко — вчитель середньої школи і незмінний

режисер драматичного гуртка». Житель с. Ставидла Олександрівсь-

кого району М. І. Пронькін зазначав, що «після роботи в колгоспі люди

збиралися у битком набитому клубі, щоб відпочити, вони хотіли почути

гармошку, поспівати українських пісень» [2].

На фото: фрагмент кри-

тичної статті про роботу

культосвітніх закладів

Петрівського району.

З фондів ДАКО — газ.

«Кіровоградська правда»,

13.08.1946 р.

Проте зробити це

в багатьох селах області

виявилося справою ма-

рною. Зокрема, на вере-

сень 1946 року в 23 кол-

госпах Петрівського

району все ще не було

клубів та червоних куточ-

ків. Чечеліївський сільсь-

кий клуб та клуб колгоспу

261

«Червоний флот» Водянської сільської ради засипали зерном, в буді-

влі клубу колгоспу «Боротьба за соціалізм» розташувалося відділення

Держбанку, в клубі колгоспу «Гвардія Леніна» — контора правління сіль-

госпартілі. В приміщенні клубу артілі ім. Чапаєва влаштували свинар-

ник. Червоні куточки колгоспів «Червоний Перекоп», ім. Карла Маркса,

«Більшовик» Петрівського району перетворили на комори [3].

Зовсім іншою виявилася ситуація серед деяких клубних закладів

Онуфріївського району. Як зразок роботи в 1946 році був сільський клуб

с. Деріївка. Регулярно в ньому ставилися нові п’єси — сільські драм-

гуртківці підготували їх 8, постійно влаштовувалися вечори та концерти

з масовими танцями, члени лекторської групи, до якої увійшли вчителі, лікар та агроном, перед виставами та концертами читали лекції на різ-

ні теми. Особливою повагою серед односельців користувався лектор

М. Г. Ткач [4].

На фото: уроки танців у Будинку офіцерів. м. Кіровоград. 1950 р.

З архіву Ю. В. Тютюшкіна.

Вже незабаром цілком природні спроби жителів області доторкну-

тися до живильних джерел національної культури наштовхнулися на грі-

зний окрик влади. У вересні 1946 року ЦК КП(б)У затвердив постанову

«Про репертуар художньої самодіяльності культурно-освітніх установ».

В ній вказувалося, що «…п’єси, пісні, музика на сучасні радянські теми

по суті витіснені з репертуару художньої самодіяльності. Гуртки худож-

ньої самодіяльності користуються переважно старовинним, етнографі-

чно-побутовим, розважальним репертуаром. Серед п’єс, пісень і музи-

чних творів… багато речей застарілих, слабких в ідейному і художньому

відношенні». Постанова ЦК КП(б)У неоднозначно наводила на висно-

вок, що саме народні українські пісні, драматичні твори корифеїв наці-

онального театру «спотворюють історичну дійсність в дусі національної

обмеженості і тому шкодять справі комуністичного виховання молоді»

[5]. Тож репертуар багатьох драматичних та хорових гуртків піддали су-

ворій ревізії, відправивши на місця списки заборонених вистав.

262

На фото*: у післявоєнному селі.

Жорстокої критики за те,

що потрапив в «полон безідей-

ності», зазнав обласний Буди-

нок народної творчості, оскіль-

ки «п’єси, пісні і музичні твори,

які вони надсилали в райони,

— застарілі, слабкі в ідейному

відношенні, такі, що спотворю-

ють історичну дійсність» — роз-

пинала колектив цієї установи

газета «Кіровоградська правда» в номері за 29 жовтня1946 р. До таких

зарахували п’єси «Фальшива стратегія» Є. Кравченка, «Хитрощі баби

Горпини» В. Краковського, «Помилка баби Палажки» М. Дібровника,

«Кандидат» Ю. Мокрієва, в «яких радянські люди змальовані невірно, з обивательськими звичками, наділені зовсім чужими їм якостями».

«Аполітичні п’єси», з вини керівника драматичного гуртка, потрапили і

на сцену клубу ім. Жовтня (м. Кіровоград) — в першу чергу це «Цвітуть

сади» Ю. Мокрієва. Неймовірне роздратування обласних чиновників

викликала п’єса «Галушки», підготовлена самодіяльним драматичним

колективом Кіровоградського міського клубу ім. Жовтня під керівниц-

твом режисера Гасаненка, яку подивилися робітники заводу «Червона

зірка» — свого часу її автор Зощенко зазнав неймовірної критики та пе-

реслідувань. Відлуння цього долетіло і до Кіровограда.

На фото: прохан-

ня керівництва

обласної філар-

монії до облас-

ного виконавчого

комітету допомогти

артистам філа-

рмонії придбати

сценічні костюми.

12.06.1947 р.

З фондів ДАКО. —

Ф. 2860. — Оп.1. —

Спр.745. — Арк.67.

Застереження, грізні та небезпечні як на той час, прозвучали на ад-

ресу культбригади Тишківського будинку культури, яка в кількох кол-

госпах району показала «безідейну, аполітичну» п’єсу «Кум мірошник, або Сатана в бочці» (авт. Дмитренко). П’єса у виконанні драмгуртківців

Маловисківського будинку культури «На першій гулі» теж дістала нега-

тивну оцінку, оскільки в ній «історичне минуле українського народу по-

263

дано в національно-побутовому обмеженні» [6]. Немає сумніву в тому, що в глядачів, на відміну від влади, вистави самодіяльних артистів ви-

кликали тільки захоплення та схвальні відгуки. Проте думка чиновників

переважила, тож розкритиковані п’єси з репертуару знімалися.

«Скільки нових пісень тепер співають в містах і селах нашої області.

В них народ славить більшовицьку партію, рідного Сталіна, наші пере-

моги» — писала обласна газети, картаючи одночасно директора Буди-

нку народної творчості Сметану, бо його працівники «зовсім не дбали»

про усну народну творчість «соціалістичної доби» [7].

На фото: фото-програма вистави «Кремлівські куранти» театру ім. Кірова.

м. Кіровоград. З архіву Ю. В. Тютюшкіна.

Непідконтрольними владі все ще залишалися народні методи

проведення дозвілля. Про них розповідає жителька с. Розсоховатка

Маловисківського району Г. М. Васєвич: «Молодь збиралася на вулиці, співала українських пісень, танцювали під гармошку. Старі люди …зби-

ралися біля якоїсь з хат по 9-10 осіб і згадували минуле, розмовляли

про сучасне життя. У селі серед молоді були поширені гра в схованку, катання на встановленій за селом гойдалці… Особливо популярною

зимовою розвагою було катання на льоду сільського ставу — до укріп-

леного колеса від воза кріпилася довга жердина з прив’язаними сан-

ками, які розкручувалися до великої швидкості» [8].

Великої популярності серед жителів області мав перегляд кінофіль-

мів. Основу кінорепертуару становили трофейні мелодрами та вітчи-

зняні кінофільми. Великою подією для сіл був приїзд «кінопересувки», де екраном служила стіна клуні чи хати, а електричну енергію по черзі

264

виробляли на динамо-машинах сільські парубки. Міські жителі відвіду-

вали кінотеатри.

В обласному центрі фільми переглядали в кінотеатрах «Сивашець» та

ім. Дзержинського, а в теплу пору року — на літніх кіноплощадках. До-

сить типовою та прогнозованою була поведінка глядачів. Зокрема, пе-

реглядаючи вітчизняий фільм «Клятва», що демонструвався в обласних

кінотеатрах на початку вересня 1946 року, глядачі бурхливо аплодували

на честь «геніального вождя народів товариша Сталіна, на честь нашої

великої епохи». Враження від перегляду фільму записувалися до спеціа-

льного журналу [9]. За кілька днів демонструвався фільм «Перемога».

Відразу після визволення краю від гітлерівських загарбників в об-

ласному центрі розпочали театральні сезони професійні трупи двох

театрів: ім. Кірова та ім. Кропивницького. «Існування двох професійних

театрів в одному обласному центрі виявилося явищем унікальним!»

— саме так стверджував Ю. Матівос.

На фото: перед

колгоспниками

колгоспу «Жовтень»

Кіровоградської

обл. виступає поет

М. Т. Рильський.

Мітинг присвяче-

ний 150-річчю від

дня народження

О. С. Пушкіна.

1949 р. З фондів

ДАКО — № 881.

Повноцінні вистави Кіровоградський театр російської драми

ім. С. М. Кірова запропонував глядачам вже в 1945 році. Впродовж

наступного, 1946 року колектив театру підготував постанову на твір

М. Горького «Последние», а також п’єси «Ровно в полночь», «После

грозы», «Снежная королева». Крім того, з нагоди 10-річчя від дня смер-

ті М. Горького актори підготували концерт з творів письменника. Впро-

довж 1946 року шість акторів театру одержали персональні премії комі-

сії у справах мистецтв при Раді Міністрів УРСР. На 1947 рік театр готував

п’єсу лауреата Сталінської премії Б. Лавреньова «За тех, кто в море», а після неї — «Отелло» [10].

З 2 липня 1944 року розпочав творчу діяльність в обласному центрі

театр ім. М. Л. Кропивницького — цього дня глядачі побачили виставу

«Маруся Богуславка». Потім кропивничани підготували та майстерно

поставили «Безталанну», «Циганка Аза», «Наталка Полтавка», «Сто ти-

сяч», «Хазяїн» та ін. «Після війни місто зруйноване… голодно… холодно

… і раптом — театр, — згадує Г. Шматуха. — «Майська ніч», «Маруся

Богуславка» — промінь сонця серед темряви, злиднів, розрухи. Він

265

виховував нас, давав освіту, формував смак до мистецтва, давав широ-

ке знання літератури. Чимало вистав я дивилася по кілька разів. Серце

тремтіло! Душа завмирала» [11]. В 1944 році артиста музично-драма-

тичного театру ім. М. Л. Кропивницького Семенова Г. Г., за виконані ним

головні ролі в п’єсах «Кармелюк» Суходольського, «Інженер Сергєєв»

Рокка та ін., представили до звання «Заслужений артист УРСР». Подан-

ня на актора підписали голова облвиконкому Іщенко та секретар обко-

му партії Горенков [12].

З 1944 року відновила концертні сезони обласна філармонія.

Труднощі, з якими зіткнулися дві театральні трупи та артисти облас-

ної філармонії, були типовими на той час: відсутність матеріалів для де-

корацій та сценічних костюмів, напівголодне існування самих акторів, відсутність в багатьох власного житла та елементарних побутових умов, а в декого — карток на хліб та одяг.

На фото: зал Будинку офіцерів м. Кіровограда. Початок 50-их років ХХ ст.

З архіву Ю. В. Тютюшкіна.

На початку травня 1947 року дирекція Кіровоградського російського

драматичного театру ім. Кірова звернулася до голови облвиконкому Іще-

нка з проханням виділити для театру одяг, бо «артисти не мають сценіч-

них костюмів». 7.05.1947 року голова облвиконкому дозволив артистам

отримати з «подарунків ЮНРРА»: хутряні куски (б / у) — 42 шт., сорочок

чоловічих (б / у) — 4 шт., куртку в клітинку — 1 шт., жіночих платтів — 5 шт., пальт жіночих — 5 шт. та 2 кольорові плащі. У своїй заяві на ім’я голо-

ви облвиконкому директор театру запевнив, що «отримані подарунки

обов’язково будуть повернуті у костюмерну театру» [13].

12 червня 1947 року в листі на ім’я голови виконавчого комітету обла-

сної ради депутатів трудящих Іщенка директор обласної філармонії З. Ми-

хайлова поскаржилася, що «актори філармонії, акордеоністи Базилевич, 266

Кривоніс, читці Федін і Шаповалов, ілюзіоніст Пінчук не мають естрадних

костюмів, їм немає в чому виступати, а на сцену виходять в обтріпаних ко-

стюмах». 18.06.1947 року на листі з’явилася резолюція заступника голо-

ви облвиконкому Антоненка: «У ІІ кварталі необхідно виділити філармонії

2 костюми індпошиву і одне плаття» [14].

На фото: театр ім. Кропи-

вницького. м. Кіровоград.

50-60-і роки ХХ ст. З архіву

Ю. В. Тютюшкіна.

Разом з усім народом,

долаючи поволі післявоєн-

ні труднощі, аматорські та

професійні хорові, театра-

льні та музичні колективи

задовольняли духовні за-

пити тогочасного покоління

жителів області шляхом проведення різноманітних концертів, концер-

тних та театральних сезонів, організації різноманітних фестивалів, ви-

ставок народно-образотворчого мистецтва, постановкою аматорських

вистав тощо. Вважаючи все це засобом ідейно-політичного виховання

мас, більшовицький режим постійно контролював діяльність всіх культу-

рних закладів, установ та різноманітних заходів впродовж всього свого

існування. Часто це втручання оберталося переслідуванням діячів куль-

тури та мистецтв. Проте викорчувати народні звичаї, обряди, знищити

пісенне багатство народу в післявоєнний час режим так і не зумів.

Відновлення хутора «Надія»

Досить драматичною, впродовж кількох повоєнних років, була доля

садиби драматурга І. Тобілевича. Боротьба за її відновлення вийшла

далеко за межі області. 3.10.1947 року кіровоградський художник Ва-

сильєв написав до редакції газети «Правда України» розлогого листа, в якому описав побачене на хуторі «Надія», якого ще 20 квітня 1947 року, згідно з рішенням виконкому обласної ради, передали на баланс відділу

культпросвітроботи як заповідник — садибу драматурга І. К. Тобілеви-

ча: «…я был поражен тем обстоятельством (лист цит. мовою оригіналу.

— Авт.), — писав художник, — что дом, представляющий большую ис-

торическую ценность и подлежащий реставрации, разрушается. От-

дельные детали и материалы берутся для ремонта там же, из хаты-фли-

геля. Охрана «Надежды», не представляющая исторической ценности

домика, уничтожает потерявшее значение как стройматериалы, но име-

ющее большое значение для реставрации детали. «Надежда» считает-

ся историко-культурным заповедником и непосредственно подчинена

обласному отделу культпросветработы. Но дело в том, что заповедник

267

используется как подсобное хозяйство… сад, посаженный руками пи-

сателя, почему-то превращен в огород при полном отсутствии ухода

за деревьями… Печальное зрелище представляет вся «Надежда». Везде

загрязнено, бурьяны, развалины. Могила писателя запущена. Упавший

крест не восстановлен, памятник Садовской лежит на земле, хотя рес-

таврация его не требует больших затрат. Такое отношение к «Надежде»

и могилам со стороны областного культпросветучреждения угрожает

уничтожением большого историко-литературного памятника» [15].

9 жовтня 1947 року редакція газети «Правда України», за підписом за-

відувача відділу листів Журавльова, направила до Кіровоградського обл-

виконкому листа з оригіналом скарги художника Васильєва з проханням

«вжити необхідних заходів» та повідомити про це редакцію [16].

Відповідне доручення про наведення порядку в заповіднику «Надія»

отримав завідуючий обласним відділом культпросвітроботи Бродовий.

Споряджена ним бригада до хутора не тільки здійснила певні роботи

по наведенню порядку в заповіднику, а й описала його стан. Висновки

обласних чиновників, які відвідали «Надію», значно доповнили побачене

художником Васильєвим: «Заповідник був в такому стані: центральна

частина садиби займалася під город внуком драматурга А. Ю. Тобіле-

вичем, — писав у доповідній записці на ім’я заступника голови обл-

виконкому Городиського Бродовий. — Решта (боки 2 / 3 садиби) була

запущена, заросла бур’янами, колючою акацією, бузиною. Головний

будинок зруйнований, за винятком однієї кімнати, в якій збереглися сті-

ни, там же 4 віконні коробки з рамами».

«Хата-кухня драматурга більше збереглася, — продовжував Бродо-

вий. — Вона складається з двох половин, в якій по одній кімнаті. В одній

з них жив і живе внук драматурга А. Ю. Тобілевич, другу половину він

використовував на сарай, держав свині, корову і привів до такого стану, що стеля падала, стіни розриті свинями в буквальному розумінні цьо-

го слова. Зовні не мазалися з 1941 року, криша в багатьох місцях була

пошкоджена і текла. Могила драматурга була заросла дерезою в рост

чоловіка, хрест згнив і упав, ограда заржавіла. Біля садиби заповідника

було 3 га орної землі та біля 3-х га лугу, на протязі 3-х років ця земля

використовувалася внуком драматурга А. Ю. Тобілевичем. …Ті десятки

листів, які А. Ю. Тобілевич пише багатьом республіканським органам, а також всім без винятку республіканським редакціям газет, викликані

не чесним почуттям за охорону заповідника і його відбудову, а особис-

тими інтересами, це підтверджується фактами» — стверджував завіду-

ючий обласним відділом культпросвітроботи Бродовий.

«На протязі 2-х років А. Ю. Тобілевич користувався садибою і землею

заповідника, мав великі прибутки, — твердив завідуючий обласним від-

ділом культпросвітроботи, — особливо в 1946 році, збуваючи продукти

на ринок, але хотя б яке впорядкування не було проведено, а навпаки — сад

псувався, заростав бур’янами, останнє приміщення руйнувалося, могилу

268

спеціально, як він виражається, держав в запущеному стані і лише коли за-

конно було позбавлено його всіх вищезгаданих привілегій, весь час пише

про «непорядки». Зараз він зібрав новий метод: пише листи не сам, а під

його диктовку пишуть декілька осіб, пишуть неправду. Наприклад, пише

Микола Синкевич від імені колгоспників, що як будто вони брали участь

в упорядкуванні могили драматурга, тоді як ніякий Синкевич і ні один кол-

госпник в порядкуванні могили участі не приймали і можно навести ряд

таких прикладів» [17].

Облвиконком перейнявся проблемами хутора «Надія». Для відбудо-

ви садиби драматурга — будівництва головного будинку, в якому жив

і творив митець, ремонту греблі, ставка, що був у садибі, реставрації

криниці, для огорожі території, розчищення джерел та на інші види

робіт обласне керівництво просило міністерство фінансів виділити

на 1947 рік 200 тис. крб., проте жодної копійки на ці цілі область так і

не отримала [18].

Тож роботи по впорядкуванню садиби здійснювали за мінімальних

фінансових затрат власними силами.

З весни 1947 року в заповіднику провели певну роботу: садибу роз-

чистили від акації, бузини, викорчували понад 200 пеньків старих де-

рев. Площу, яка знаходилася під садом і на якій ріс сад, декілька разів

пересапали з метою підготовки ґрунту для висадження дерев. Відре-

монтували також хату-кухню драматурга: вкрили дах, наклали стелю, в тій частині, де був сарай, встановили вікна, помазали стіни всієї хати, побілили, зробили грубу. Проте не було скла, щоб посклити вікна, та

не виготовили вхідних дверей. Могилу драматурга розчистили від де-

рези, огорожу почистили і пофарбували «білою бронзою», не поставили

«лише хреста». Розпочалися також початкові роботи (в стані проекту-

вання) по будівництву будинку І.К. Тобілевича «по типу бувшого на са-

дибі хутора «Надія» [19].

Про здійснену роботу по облаштуванню заповідника інформував

редакцію республіканської газети «Правда України» заступник голови

облвиконкому Городиський [20].

Про серйозні наміри відбудувати садибу свідчив приїзд до хутора

«Надія» художника Васильєва, який взявся підготувати макет будинку

І. Тобілевича, здійснивши для цього необхідні заміри та замальовки. За-

просив художника для цієї роботи А. Ю. Тобілевич — внук драматурга.

Вражений від побаченого, Васильєв і написав листа до газети.

Голос громадськості, зусилля внука драматурга спонукали владу

до активних дій по збереженню національної культурної спадщини —

хутора «Надія». Незаперечно і те, що засобів для цього у влади в після-

воєнний час виявилося замало. На заповідник ще чекали, без сумніву, кращі часи.

269

43. ЦЕРКОВНО-РЕЛІГІЙНЕ ЖИТТЯ В ОБЛАСТІ

У ПОВОЄННИЙ ПЕРІОД: ЛІБЕРАЛІЗАЦІЯ ПОЛІТИКИ

ДЕРЖАВИ В РЕЛІГІЙНОМУ ПИТАННІ

Напередодні війни, впродовж усіх 30-х років ХХ ст., більшовицька

влада здійснювала масове гоніння на церкву, служителів культу та ві-

руючих. Ця політика супроводжувалася руйнуванням храмів або пере-

творенням їх на господарські приміщення чи, в кращому разі, на «сіль-

клуби», арештами священнослужителів, знищенням культового майна.

Внаслідок такої політики держави в Олександрівському районі, зокре-

ма, на початку 1941 року діяла тільки одна церква. Аналогічна ситуація

була і в решті районів області.

З початком гітлерівської окупації в області почався потужний про-

цес відкриття та освячення православних церков, молитовних будинків.

Майже всі православні храми повернулися до лона Української Автоке-

фальної Православної Церкви. Легально діяли і протестантські релігійні

громади (на мові більшовицької влади — секти).

На фото: повідомлення

про відправу урочистої

літургії в Покровській

церкві м. Кірово-

града, що відбулася

10.06.1942 р. З фондів

ДАКО — газ. «Українські

вісті», № 82.

З перших днів ви-

гнання ворога з сіл та

міст Кіровоградщини

освячені в роки окупа-

ції церкви продовжува-

ли діяти — постановою

РНК СРСР від 25 листопада 1943 року «Про порядок реєстрації церков»

270

заборонялося припиняти їхню діяльність. Проте було б помилкою вва-

жати, що церковне життя опинилося поза увагою держави: у щойно

визволених областях України розпочали роботу уповноважені Ради

у справах РПЦ при облвиконкомах — своєрідне державне «око» по на-

гляду за функціонуванням релігійних громад. Тривалий час цей держа-

вний орган у Кіровоградській області очолював П. Романов. Діяльність

уповноваженого Ради у справах тільки Російської Православної Церкви

не передбачала існування якихось інших православних конфесій. Цим

надавався пріоритет в країні тільки РПЦ.

14 квітня 1944 року до Кіровоградського облвиконкому надійшла

вимога від Голови Ради у справах РПЦ при РНК СРСР Карпова присту-

пити до реєстрації «церков і молитовних будинків, відкритих в період

окупації» і щоб «до 15.06.1944 року реєстрацію закінчити» [1]. Ця та інші

директиви, що надходили в область з Москви та Києва — від Голови

Ради у справах РПЦ при РНК СРСР Карпова та уповноваженого у спра-

вах РПЦ при РНК УРСР Ходченка, завжди мали грифи «таємно», «тільки

для службового користування», «знайомити духовенство (з документа-

ми. — Авт.) і віруючими не дозволяється», «секретно» тощо.

На фото: довідка,

видана церков-

ним єпархіальним

управлінням при

Єпископі Єлиса-

ветградському і

Миколаївському

священику О. Фе-

дорову на право

проведення служб

у жіночому Лебе-

динському монас-

тирі. 2.09.1942 р.

ДАКО. — Ф. Р.2518. — Оп.1. — Спр. 1. — Арк. 2.

«Церкви, відкриті в період німецької окупації, припиняти не слід» —

роз’яснює уповноважений у справах РПЦ при РНК УРСР Ходченко Кіро-

воградському облвиконкому в листі від 25 квітня 1944 року [2]. «Всі пред-

мети релігійного культу (ікони, хрести, лампади) передати релігійним

общинам для використання в церквах», — наказує Голова Ради у справах

РПЦ при РНК СРСР Карпов [3]. Незаперечно, що така політика влади

в післявоєнний період щодо церковного життя була значно ліберальні-

шою, ніж у довоєнний час, проте контроль з боку держави над церквою

не ослаб. Свідченням цього, зокрема, є вимога зареєструвати не тільки

всі наявні церкви, що діяли в області, а й все духовенство та монахів (мо-

нашок). Цю роботу потрібно було виконати до 6 травня 1944 року [4].

271

На 1 липня 1944 року на території Кіровоградської області зареєст-

рували 70 церков [5]. Всі вони опинилися в підпорядкуванні РПЦ.

Щодо тих священнослужителів, які продовжували дотримуватися

автокефальної орієнтації, як це було в період окупації, влада розпочала

нетривалий в часі процес їхнього цькування та переслідувань «за при-

ховування націоналістичного нутра», тож незабаром церковні громади

перейшли до РПЦ, а духівництво УАПЦ зовсім зникло з території обла-

сті. Типовими є долі священиків Глембицького з с. Андрусівка та Цаплі

з с. Іванківці Новогеоргіївського району: «відповідні органи» зайнялися

перевіркою їхньої діяльності [6]. Наприкінці 1944 року органи НКДБ за-

арештували священика с. Павлиш Онуфріївського району Ситниченка і

священика Богданова з м. Бобринець. Їх звинуватили в тому, що вони

були «…ревними помічниками німецько-фашистських окупантів в пері-

од тимчасової окупації, а після визволення — продовжували підпільну

роботу, включно з шпіонажем на користь німців» [7]. Заарештували та-

кож псаломщиків: Царька Сергія з с. Сагунівка Чигиринського району

та Вихристюка Іллю з с. Покотилове Підвисоцького району. Вина пса-

ломщиків була в тому, що призначення на цю посаду вони отримали під

час окупації, а після визволення займалися «націоналістичною пропага-

ндою» [8]. Долю священика автокефальної орієнтації Огарьова з храму

м. Новогеоргіївська вирішили в такий спосіб: митрополит Іоан позбавив

його сану священика і прислав нового священнослужителя, під керів-

ництвом якого община УАПЦ перейшла до РПЦ [9].

Станом на 16 серпня 1944 року в області все ще правили службу

кілька десятків священиків автокефальної орієнтації. Ця обставина, вкрай небажана для влади, викликала гостре роздратування уповнова-

женого у справах РПЦ при РНК УРСР Ходченка, який в таємному листі

від 5.09. 1944 року на адресу Кіровоградського облвиконкому наказав

«…з автокефалістами не поспішатись, тобто не реєструвати громад, бо зараз іде процес розколу автокефальної орієнтації, а квапливістю

ми сприяємо стабілізації, що не бажано. З автокефалістами ви можете

вести розмови, приймати від них заяви, виявляти їх політичну мету… і

відтягти справу реєстрації…» [10].

Вже на 8 вересня 1944 року 37 священиків автокефальної орієнтації

приєдналися до РПЦ і чекали приїзду єпископа, щоб «перерукополо-

житься» [11].

З 1 січня 1944 року влада поволі, але неухильно, розпочала від-

бирати у релігійних громад будівлі, що їх віруючі використовували під

час окупації для здійснення релігійних служб замість зруйнованих бі-

льшовиками типових культових споруд — церков. Всього в області під

церкви віруючі зайняли 35 громадських будівель. На початок листопа-

да 1944 року 27 будівель влада відібрала, надавши при цьому дозвіл

на оренду 20 будинків — часто поруйнованих та таких, що знаходилися

на периферії населених пунктів [12]. Зокрема, в с. Протопопівка Олек-

272

сандрійського району службу правили з 1942 року в приміщенні школи, після визволення деякий час там був госпіталь, а з осені 1944 року мо-

литовний будинок у віруючих забрали, створивши там школу. Віруючі

змушені шукати нову будівлю [13]. В с. Селезніївка Новоархангельсь-

кого району молитовний будинок у релігійної громади голова сільської

ради теж відібрав для школи [14]. Восени 1944 року приміщення деяких

діючих церков влада перетворила на склади зерна. «Цього припустити

не можна!» — радив у таємному листі уповноважений у справах РПЦ

при РНК УРСР Ходченко уповноваженому Ради у справах РПЦ при Кі-

ровоградському облвиконкомі Романову [15]. Проте 11 типових культо-

вих споруд станом на 1 жовтня 1944 року використовувалися в області

для господарських і культурних цілей [16]. Всі ці дії влади викликали чи-

мало незадоволень серед віруючих та численні від них скарги.

На жовтень 1944 року в області зареєстрували 130 церков — 110 з

них були в підпорядкуванні РПЦ, 20 все ще належали до УАПЦ. 59 мо-

нахинь жили в єдиному в області Чигиринському жіночому монастирі.

Найбільше релігійних громад — 10 — діяли в Чигиринському районі, в Кам’янському їх було 9, в Новогеоргіївському, Знам’янському та Єли-

заветградківському — по 8, Олександрійському — 7, Олександрівсько-

му — 6. По одній церкві мали віруючі Добровеличківського та Витязів-

ського районів [17].

На фото: довідка

про монастирі, що

діяли на визволе-

ній території Укра-

їни. 10.06.1944 р.

З фондів ЦДАВО

— Ф.4648. — Оп.1.

— Спр. 1. —

Арк. 70.

В першому

кварталі 1945 ро-

ку спільними зу-

силлями влади та

керівництва РПЦ

в області покінчи-

ли з Українською

Автокефальною Православною Церквою. «Провокаційною і шпигунською

діяльністю» займався священик Коваленко з с. Лутківка Маловисківсько-

го району. Крім того, він був ще й «німецько-українським націоналістом і

німецьким агентом», тож його негайно заарештували [18]. Органи НКДБ

заарештували також священиків УАПЦ Якова Строгецького з с. Медведі-

вка та Пилипа Вольвата з с. Шабельники Чигиринського району, які «…

273

упорно не желали воссоединиться» з РПЦ. А на пропозицію Кіровоград-

ського єпископа Сергія перейти до РПЦ, відповіли, що вони його не ви-

знають, оскільки їх поставив єпископ Михайло, тож іншим єпископам

вони підкорятися не будуть. Єпископ Сергій відсторонив від служби всіх

священиків автокефальної орієнтації, які «до сих пор не присоединились

к РПЦ»: священнослужителя Смолинського з с. Китайгород, Хлівіцького

з с. Кримки, Погрішного з с. Вищі Верещаки Олександрівського району, Саржевського з с. Добровеличківка Добровеличківського району, Перви-

ненка з с. Дмитрівка Знам’янського району, Михайловського з с. Гнатівка

Піщанобрідського району та ін. «Таким чином, — писав в інформаційному

листі до Києва уповноваженому в справах РПЦ при РНК УРСР Ходченку

уповноважений Ради у справах РПЦ при Кіровоградському облвиконкомі

Романов, — на території області залишилися тільки священики право-

славної орієнтації», тобто РПЦ [19].

Впродовж 1945 року кількість релігійних громад в області поволі

зростала. На 1 квітня 1945 року їх налічувалося 138. Всі вони були від-

нині підпорядковані РПЦ. Найбільше їх зареєстрували в Кам’янському

районі — 14. В Чигиринському районі офіційно діяли 12 громад, Олек-

сандрівському — 11, Єлизаветградківському — 9, Олександрійському, Знам’янському, Новогеоргіївському — по 8, Підвисоцькому — 7 тощо

[20]. 10 церков і молитовних будинків на 10 лютого 1945 року все ще

були засипані зерном [21].

На кінець 1947 року в області налічувалося 166 релігійних громад

[22]. Впродовж 1947 року 11 релігійним громадам відмовили в реєст-

рації. Причини для цього виявилися дріб’язковими та формальними: неохайно написані заяви, відсутні приміщення, брудно написані заяви

тощо. З цих мотивів відмовили в реєстрації церков в с. Байдукове Оле-

ксандрійського району, в селах Водяне та Нечаївка Компаніївського, в с. Верблюжка Новгородківського, в с. Зелене Петрівського, в с. Севе-

ринівка Кіровоградського районів тощо. Наступного, 1948 року кількість

релігійних громад в області скоротилася до 163 [23]. Зросла кількість

недіючих церковних будівель: на 1 вересня 1948 року їх налічувалося 17.

Чотири з них були засипані зерном, в 7-х створили клуби, інші стояли

порожні [24]. Схоже, що своєї вершини політика лібералізації держави

щодо задоволення релігійних потреб населення досягла саме наприкі-

нці сорокових років.

Войовничий атеїзм окремих представників влади

Кіровоградщини

Всупереч досить-таки лояльному ставленню уповноваженого Ради

у справах РПЦ при Кіровоградському облвиконкомі Романова до релі-

гійних потреб населення області та місцевого духовенства, звичайно, підпорядкованого Російській Православній Церкві, деякі представники

місцевої влади, в першу чергу голови сільських рад та голови колгоспів, 274

районні прокурори та голови виконкомів районних рад, демонстрували

до віруючих та священнослужителів неприховану ворожість та намаган-

ня будь-яким чином обмежити їхні права. Ці вчинки окремих представ-

ників влади багато в чому нагадували дії їхніх попередників 30-х років

ХХ ст. Проте якщо в довоєнний час вся антирелігійна робота місцевої

влади, як-от руйнування церков, знищення культового майна, арешти

духівництва, заохочувалася не тільки обласною, а й столичною владою, то в післявоєнний період така їхня діяльність певним чином засуджу-

валася. Зокрема, коли в с. Селезніївка Новоархангельського району

голова сільської ради в серпні 1944 року заборонив проводити в церкві

службу, відправляти релігійні обряди вдома, не пускав до церкви свя-

щеннослужителя й виганяв його з села, то на скаргу віруючих села упо-

вноважений Ради у справах РПЦ при Кіровоградському облвиконкомі

Романов відреагував так: «Подібні дії голови сільської ради, який нама-

гається прикритися «архиреволюційними діями», спрямовані на шкоду

радянської держави і на користь нашим ворогам». Романов просив го-

лову Новоархангельського райвиконкому Романенка припинити «анти-

радянські дії голови сільської ради, перевірити його… з політичної точ-

ки зору, чи не робить він це свідомо на шкоду радянській владі» [25].

Проте хвиля войовничого атеїзму наростала.

На фото: постанова РНК СРСР

про порядок відкриття молитовних

будинків. 16.11.1944 р.

13 жовтня 1944 року голова Глинсь-

кої сільської ради Новогеоргіївського

району, коли віруючі зібралися на вечір-

нє богослужіння, заборонив проводити

службу. Коли ж богослужіння все-таки

розпочалося, то голова сільської ради

під загрозою арешту забрав у церков-

ного старости ключі від церкви. Голова

Клинцівської сільської ради Аджамсь-

кого району також відібрав ключі від

сільської церкви, а потім покликав се-

кретаря сільської ради, вчительку, акушерку, і всі вони разом викинули з

церкви ікони, зняли хрести і закрили самовільно церкву, не маючи на це

рішень вищих органів влади. Власною печаткою запечатав приміщення

церкви та заборонив здійснювати службу голова сільської ради с. Іван-

ківці Новогеоргіївського району. Голова виконкому Кам’янської районної

ради розпорядився відібрати будинок, де знаходилася церква. Голова

виконкому Чигиринської районної ради наказав закрити церкви в 11 се-

лах району. Такі дані були наведені 13 листопада 1944 року в інформації

275

голови Кіровоградського облвиконкому Іщенка до столиці [26]. Голова

РВК Чигиринської районної ради Гладков наказав віруючим с. Вершаці

негайно звільнити довоєнний сільський клуб, зайнятий віруючими під

церкву. І попередив, що якщо його розпорядження не виконають, то він

відправить всіх членів церковної ради на роботи в Кривий Ріг. На питання

віруючих, а де ж їм молитися, відповів: «Моліться в землянці, в підвалі і

взагалі — де хочете!» [27].

27 вересня 1944 року о 6-й годині вечора працівники Кам’янського

районного відділу народної освіти та деякі вчителі увірвалися до міс-

цевої церкви, ногами перекинули престол, розламали царські ворота, супроводжуючи свої дії лайкою і «криками дикунів». Ці дії влади священ-

нослужитель Шостаківський описав у рапорті на ім’я Кіровоградського

єпископа. Про зміст листа дізналася обласна влада. Її реакція на події

в Кам’янці була такою: «Рапорт брехливий і наповнений грубістю і обра-

зами на адресу радянської влади». Тож «поведінкою» священика, а не

представників влади, відразу зацікавилися «відповідні органи» [28].

В с. Мельники Чигиринського району голова колгоспу Зубенко пови-

кидав з церкви ікони і все церковне майно, а іконостас розламав [29].

20 січня 1945 року священик с. Полонисте Підвисоцького району

Порицький Сергій поскаржився на дії сільської влади особисто Патріа-

рху Московському і всієї Русі Олексію. В своєму рапорті батюшка напи-

сав про те, як голова колгоспу ім. Шевченка с. Давидівка Чабанюк, коли

церква збирала гроші на допомогу осиротілим сім’ям червоноармійців, вилаяв священика перед прихожанами «площадной бранью» [30].

Скаргу на ім’я Сталіна відправили з с. Верблюжка Новгородківсько-

го району. Віруючі скаржилися на голову райвиконкому Мантулу, який

грубо втручався в дії місцевого священика, крім того забрав у нього до-

кументи, а сільську церкву вперто не реєстрували [31].

У квітні 1946 року 601 житель с. Грушківка Кам’янського району

написали скаргу на ім’я Романова про дії районного прокурора, який

29 квітня самовільно закрив сільську церкву, заборонивши проводити

в ній службу. В червні 1946 року церковного старосту с. Табурище Ново-

георгіївського району Петрова В. П. викликав до сільської ради уповно-

важений РВК з підписки на державну позику Кошман і почав вимагати, щоб той підписався на 1500 крб. На цю пропозицію Петров відповів від-

мовою і пояснив, що зарплата в нього 300 крб., будинок спалили німці, а сам він живе в землянці разом із внуком, батько якого вбитий на фро-

нті. Уповноважений з підписки погрожував церковному старості, що за-

судить його на 10 років, а голова сільської ради Кулик стукав по столу

кулаком і кричав, що вони проти церкви і її закриють. З метою помсти

непоступливому віруючому сільська влада відрізала в нього засаджену

частину городу [32].

Зовсім дикий випадок трапився в с. Іванківці Новогеоргіївського

району в 1946 році. В Страсну п’ятницю, під час богослужіння, до це-

276

ркви увійшли директор школи Пруденко і голова колгоспу Павленко.

Головних вбрань не зняли, в них зайшли в олтар. Директор школи став

перед престолом і почав знічев’я гортати Євангеліє, потім взяв з пре-

столу хрест і поклав собі в кишеню, затим витяг цигарку і приготувався

закурювати. Віруючі вимагали, щоб хулігани вийшли з церкви. Але ті

не звертали на це жодної уваги. Тоді священик Первиненко, не закінчи-

вши службу, пішов до голови сільради з метою поскаржитися на беш-

кетників. Слідом за ним до сільради відправилися також директор шко-

ли і голова колгоспу. В той час, коли священнослужитель розповідав

про негідні дії хуліганів голові сільської ради, останні вигнали з будівлі

всіх сторонніх. Голова сільського споживчого товариства Бурмін, який

приєднався до сільського начальства, зачинив та міцно тримав двері, а директор школи почав люто бити священика. На крики батюшки збіг-

лися віруючі й вирятували його [33].

Декого, як-от голову колгоспу Зубенка, за відверті прояви войов-

ничого атеїзму зняли з роботи, на директора школи Пруденка, голову

колгоспу Павленка та голову ССТ Бурміна за побиття священика район-

на прокуратура завела кримінальні справи. Проте це були винятки, тож

свавілля місцевої влади не припинялося.

Досить типовим є доля єдиного на всю область Чигиринського жіно-

чого монастиря, заснованого в 16 столітті: впродовж трьох років, з 1944

по 1947 рік, влада його знищила, хоча він офіційно зареєстрований 31

червня 1944 року.

Монастир, починаючи з травня 1944 року, для Чигиринського бух-

галтерського технікуму вже віддав 9 житлових корпусів, погріб, го-

сподарську будівлю, баню, будівельні матеріали (дошки, кровельне

залізо), діжки для соління тощо. Проте 12 вересня військовий керів-

ник технікуму зі студентами самовільно зайняли ще два приміщення

монастиря, брутально викинувши на вулицю з 2 корпусів 20 монашок.

Про ці події ігуменя монастиря Єлизавета 5 листопада написала лис-

та до Києва уповноваженому в справах РПЦ при РНК УРСР Ходченку.

Лист Кіровоградський пункт військової цензури затримав, переглянув

та зробив відповідні виписки, які направив під грифом «цілком таємно»

голові облвиконкому Іщенку [34].

16 жовтня 1944 року до жіночого монастиря прийшов завгосп Чи-

гиринського бухгалтерського технікуму Харченко і заявив, що 17 жов-

тня розпочнеться виселення монахинь з келій, оскільки туди вселять

студентів. На запитання 78-літньої монахині Зосими Лобкової, куди їм, старим і хворим, йти, завгосп відповів: «Куди хочете, туди і йдіть, а ква-

ртири нам звільніть!»

Ще 13 березня 1945 року від Голови Ради у справах РПЦ при РНК

СРСР Карпова на адресу Кіровоградського облвиконкому надійшов

лист з проханням не чинити перешкод діяльності православних мона-

277

стирів, не відбирати у них землю, худобу, птицю, будівлі і щоб монахи

не виселялися з монастирів [35].

Проте обласна влада ці побажання проігнорувала: до кінця 1947

року всі будівлі, земля, реманент, худоба відійшли до технікуму. 21 мо-

нашка переселилися до Лебединського монастиря, 31 — розійшлися

по навколишніх селах і «включилися в сільськогосподарську діяльність

колгоспів» [36]. Виняткову роль в ліквідації монастиря відіграв Кірово-

градський облвиконком — це він розпорядився деякі приміщення відда-

ти технікуму в 1944 році, а через кілька років — і увесь монастир. [37].

«Церковно-патріотична» та інша діяльність церкви

в післявоєнний період

Церковне життя тісно переплелося з усіма суспільно-політичними

процесами, що на той час відбувалися в країні. Не залишилася церква і

поза наближенням перемоги над гітлерівцями: відразу після визволен-

ня території області від окупантів священнослужителі розгорнули акти-

вну роботу по збору коштів серед віруючих до фонду Червоної Армії, також збирали одяг та продукти харчування інвалідам війни, дітям-си-

ротам. Це і був внесок церкви в перемогу.

Впродовж 1944 року церковні громади на чолі з духовенством обла-

сті на ці потреби зібрали 494 405 крб. готівкових коштів, 18350 кг зерна

та картоплі, 15543 штук яєць, 563 предмети одягу та тканин [38].

Влада таку діяльність церкви назвала «церковно-патріотичною ро-

ботою». Впродовж І кварталу 1945 року до фонду оборони церковні

громади зібрали 131 тис. грошима та облігаціями. Для інвалідів Великої

Вітчизняної війни та дітям воїнів, які загинули на фронтах війни, віруючі

віддали в 1945 році 235 093 крб. [39].

На фото: відомість про патрі-

отичну діяльність РПЦ в Укра-

їні за період війни. З фондів

ЦДАВО — Ф.4648. — Оп.3.

— Спр. 2. — Арк. 2.

Не залишилися осторонь

священнослужителі області

від збору коштів на державні

позики. Весною 1945 року,

на Пасху, заступник голови

виконкому Кам’янської ра-

йонної ради депутатів трудя-

щих Рябченко, відряджений

уповноваженим по підписці

на державну позику до Ми-

хайлівської сільської ради,

278

звернувся до місцевого священика з проханням виступити під час бо-

гослужіння із закликом до віруючих підписатися на позику. «Результат

був добрим, досвід поширився на увесь район», — звітував до Києва

уповноваженому в справах РПЦ при РНК УРСР Ходченку Петро Рома-

нов. Священнослужителі не тільки агітували за збір коштів на позики, а й збирали «живі» кошти. Зокрема, впродовж 1945 року вони поширили

облігації позики на суму 121 625 крб. [40]. Багато представників духо-

венства добровільно включалися в польові роботи в колгоспах, стаючи

при цьому косарями в жнива, сіячами весною, давали своїх корів як тяг-

ло для вивезення хліба на склади «Заготзерна», на польові роботи.

Влада заохочувала священнослужителів, які виконували всі вимоги

чиновників, та виокремлювала тих, хто ухилявся від «церковно-патріо-

тичної роботи». Зокрема, до нагородження медаллю «За доблесну пра-

цю у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 рр.» за заслуги в проведенні

«церковно-патріотичної роботи» під час війни представлені архіманд-

рит Назарій (Осипов) — настоятель кафедрального Собору м. Кірово-

града, протоієрей Олександр Делінський — благочинний 23-го Олек-

сандрійського округу, священик Петро Гончаров — благочинний 28-го

Єлизаветградківського округу (прож. в с. Цибулеве), протоієрей Фео-

фан Іванов — благочинний 32-го Новоархангельського округу. «Больше

достойных я не знаю по Кировоградской области!» — написав 20 липня

1946 року в поданні на нагородження медалями єпископ Одеський і Кі-

ровоградський [41].

«Ухилялися» від «церковно-патріотичної роботи» священики: Тата-

ров з с. Лебединка Кам’янського району, Вербовий з с. Єфимове Но-

вогеоргіївського району, Сорочин з с. Панчеве Новомиргородського

району, Нечитайло з с. Якимівка Хмелівського району [42].

З 1 січня 1947 року, згідно розпорядження уповноваженого в справах

РПЦ при РМ УРСР Ходченка, збирання коштів серед віруючих на патріо-

тичні цілі припинялися. «Патріотична діяльність церкви віднині повинна

проступати в закликах до віруючих чесно працювати і цим допомогти

відновити руйнування, завдані війною», — написав у листі до єпископа

Кіровоградського і Чигиринського Михайла Патріарх Олексій [43].

На кінець 1947 року в області правили службу 143 священики: в мі-

стах їх було 13, в районних центрах — 8, у селах — 122. У період з 1918

по 1945 роки висвячені на священиків 114 осіб, до 1918 року сан свяще-

ника отримали 16 осіб, а впродовж 1945-1947 років священиками стали

тільки 13 громадян. Крім того, 27 священиків — колишні репресовані

[44]. Такі дані про духівництво Кіровоградщини за підписом Романова

регулярно відправлялися до Києва

Всі священнослужителі обкладалися великими податками. Зокре-

ма, в 1945 році кожен з них повинен був заплатити 26 тис. крб. податків.

Для багатьох представників духовенства області такі суми виявилися

непосильними. Священик с. Листопадове Златопільського району своє

279

бажання залишити село пояснив так: «Я йду з цього села тому, що в це-

ркву ходять лише дев’ять бабок, жити нема за що!» В результаті непо-

мірного податку, скорочення кількості прихожан, 24 приходи в області

не мали священиків (станом на 1.07.1945 р.) [45]. Скарги до облвикон-

кому на великі податки з церков надійшли від релігійних громад с. Пле-

тений Ташлик Маловисківського району, с. Тишківка Тишківського

району, с. Цибулеве Єлизаветградківського району, М. Бабанка Витя-

зівського району та ін. [46]. А священик с. Високі Байраки Аджамського

району нарікав на те, що молодь села вороже налаштована до церкви

— вечірні служби неможливо проводити, оскільки хлопці й дівчата зби-

раються біля церкви з гармошкою і голосно співають пісні [47].

17 січня 1946 року в своєму листі до Голови Ради у справах РПЦ при

РНК СРСР Карпова уповноважений Ради у справах РПЦ при Кіровоград-

ському облвиконкомі Романов написав: «У нас в області відбувається

якась незрозуміла плутанина стосовно перекидання священиків з при-

ходу в приход, з району в район. За 1945 рік 50 % з них поміняли місця

служби. Є й такі, які за рік поміняли 4-5 приходів» [48]. Все це привело

до очікуваних наслідків: в області неухильно знижувалася кількість про-

ведених релігійних обрядів, зокрема, таких, як хрестини, похорони, він-

чання, панахиди за померлими тощо.

Це добре ілюструють дані по найбільшому за кількістю прихожан

храму області — Грецькому собору м. Кіровоград [49]: Форма обряду

Місяці та роки (кількість)

(Грецький собор)

10.11.12 м-ці 1944 р.

1.2.3 м-ці 1945 р.

Хрещення

159

65

похорони

65

59

вінчання

0

3

панахиди

86

82

Аналогічна ситуація створилася також в сільських храмах області, наприклад в с. Диківка Знам’янського району, де на початок 1945 року

проживало близько 5 тис. чол.

Форма обряду

Місяці та роки (кількість)

(с. Диківка)

10.11.12 м-ці 1944 р.

1.2.3 м-ці 1945 р.

Хрещення

63

40

похорони

62

45

вінчання

0

1

панахиди

88

59

Органи державної влади підкреслювали свою політику невтручання

в справи православної церкви. Однак у багатьох випадках це були тільки

декларації: тоталітарна за суттю держава не могла допустити існування

будь-яких інших ідеологій, окрім комуністичної, тож втручання в церко-

вне життя набуло масового явища. Це проступало не тільки у «войовни-

280

чому атеїзмі», що супроводжувалося знущанням, не тільки моральним, а й фізичним, з релігійних почуттів віруючих та з самих священнослу-

жителів, де грань між аморальним вчинком і злочином представників

влади часто була умовною, а й безпосереднім втручанням чиновників

у порядок здійснення церковних служб.

Зокрема, влітку 1947 року чимало представників духовенства об-

ласті отримали звинувачення в тому, що «свідомо стали на шлях зриву

сільськогосподарських робіт», оскільки в період весняної сівби і проса-

пних робіт на колгоспних ланах здійснювали богослужіння в недільні та

святкові дні «в робочий час — до 10-12 годин дня». «Тільки в години, вільні від польових робіт, здійснювати богослужіння!» — наказував упо-

вноважений Ради у справах РПЦ при Кіровоградському облвиконкомі

Романов і роз’яснював, коли саме варто це робити священикам: «…

якщо в колгоспах робочий день розпочинається з 7 годин ранку, то свя-

щеник повинен закінчити роботу (службу. — Авт.) до 6-ї години» [50].

Влада рішуче забороняла здійснення релігійних обрядів в будинках та

на подвір’ях віруючих. Майже зовсім зникли такі обрядові дійства, як

освячення криниць, колгоспних ланів, хресні ходи тощо — вони теж за-

боронялися сільською владою.

Чіткі настанови (у секретних витягах з протоколу № 22), вироблені

на засіданні Ради у справах РПЦ при РМ СРСР, що відбулася 28.10.1947

року в Москві, отримав уповноважений Ради у справах РПЦ при Кіро-

воградському облвиконкомі Романов щодо своєї роботи на майбутнє: чиновник повинен керуватися тим, що на території України, а отже, і на Кіровоградщині, все ще залишалася велика кількість церков, від-

критих в роки німецької окупації, де й досі поширені залишки церков-

ної автокефалії, навколо якої згрупувалися буржуазно-націоналістичні

елементи, які займали профашистську позицію в роки окупації, тому

православна церква в Україні взагалі, та в області зокрема, знаходить-

ся на особливому становищі [51].

Незаперечно, що доба т. зв. «пізнього сталінізму», що припала

на післявоєнні роки, ознаменувалася значним пом’якшенням стосунків

між державою та церквою, однак така ситуація виявилася нетривалою

в часі: політика «войовничого атеїзму» зрештою перемогла, а стратегі-

чний курс на ліквідацію церков та знищення християнського віровчення

отримав «зелене світло» вже з середини 50-х років ХХ ст.

281

44. ВИСЕЛЕННЯ КОЛГОСПНИКІВ У ВІДДАЛЕНІ

РАЙОНИ СРСР

Після війни колгоспників області примусово виселяли в Сибір. Це

була жорстока форма покарання для тих членів колгоспів, які, на думку

влади, «злісно ухилялися від трудової діяльності в сільгоспартілях і вели

паразитичний спосіб життя», та грізна засторога для всіх інших колго-

спників.

На фото: фрагмент протоколу

загальних зборів колгос-

пників колгоспу «Аврора»

с. Соснівка Олександрівсько-

го району: «Про стан трудової

дисципліни в колгоспі і захо-

ди боротьби по зміцненню

трудової дисципліни…».

З фондів ДАКО. — Ф. Р. 2860.

— Оп.1. — Спр.926. — Арк.10.

24 липня 1948 року від-

булися загальні збори (про-

токол №

48) колгоспників

колгоспу ім. Молотова Лю-

бомирської сільської ради

Олексадрівського району. Із

загальної кількості 749 чоло-

вік — членів господарства на збори зійшлися 396. Повістка дня зборів

досить розлога: «Про стан трудової дисципліни в колгоспі і заходи бо-

ротьби по зміцненню трудової дисципліни, спрямованих на виконання

завдань, поставлених перед колгоспом у 1948 році». Доповідав голова

колгоспу Щепанський І. М. Вказавши на те, яким передовим в районі

було господарство до війни та як заможно жили тоді люди, охаракте-

ризувавши внутрішню та зовнішню політику, що її на той час прово-

див особисто тов. Сталін, накресливши грандіозні рубежі, які повинне

282

подолати господарство, голова колгоспу зрештою зробив висновок

про те, що діяльність всіх членів артілі могла б бути кращою, однак «…

гальмом у нашій роботі є окремі колгоспники і колгоспниці, які не ба-

жають працювати в колгоспі, порушують трудову дисципліну, ведуть

антигромадський і паразитичний спосіб життя… і особисто Крива Ганна

Костянтинівна, Ткач Марія Никифорівна, Єгорова Ганна Яківна, Заріць-

ка Ганна Дементіївна, Базик Павло Петрович». Цих колгоспників голова

запропонував виключити з членів колгоспу та вислати до віддалених

районів СРСР терміном на 8 років. «Доб’ємося, що наш колгосп буде

більшовицьким, а колгоспники — заможними!» — завершив свій виступ

Щепанський І. М. Після голови виступили ще 9 колгоспників. Всі вони

гнівно затаврували своїх односельців та підтримали голову колгоспу

щодо їх виселення за межі України.

На фото: рішення виконавчого

комітету Олександрівської ра-

йонної ради депутатів трудящих

про затвердження постанови і

громадського вироку колгос-

пників колгоспу ім. Молотова

с. Любомирка Олександрівсько-

го району про виселення Базика

П. П. у віддалені райони СРСР

терміном на 8 років. З фондів

ДАКО. — Ф. Р. 2860. — Оп.1.

— Спр.926. — Арк.7.

На зборах до слова попро-

силися Крива Ганна Костянти-

нівна, Ткач Марія Никифорівна,

Єгорова Ганна Яківна, Заріцька

Ганна Дементіївна, які слізно

попрохали, щоб їх не виключа-

ли з колгоспу та не виселяли з

села. Кожна з них запевнили, що каються, що добросовісно працюва-

тимуть і беруть на себе підвищені зобов’язання.

Збори ухвалили: «1. Базика П. П. на 8 років вислати. Кривій, Ткач, Єго-

ровій, Заріцькій, враховуючи щиросердечне каяття і взяті зобов’язання,

— ці зобов’язання затвердити. …4. Вивісити сигнал в колгоспі (дзвін, підняття прапора), як сигнал початку робочого дня, перерви на обід і

кінець роботи. …10. Запровадити в колгоспі твердий розпорядок дня: початок роботи в 6 годин ранку, перерва на обід з 12 до 14 год., кінець

роботи — 20.00 год. 11. Заборонити колгоспникам залишати роботу

…до повного виконання денного завдання. …13. Зобов’язати колгос-

пників обов’язкові поставки по молоку, яйцях, м’ясу, а також фінансові

283

платежі виконати вчасно, а до злісних неплатників вживати заходи від-

повідно до закону» [1].

На зборах любомирські колгоспники затвердили «Громадський ви-

рок», згідно якого «…Базика П. П., який веде антигромадський парази-

тичний спосіб життя, за 46-47-48 роки не виробив жодного трудодня, своєю поведінкою підриває трудову дисципліну в колгоспі, загрожує

добробуту колгоспу, колгоспників і їхній безпеці, а тому загальні збори

колгоспників із загальної кількості 396 чол., проголосували «за» — 225,

«проти» — 2 і «утрималися» — 169, …приговорили: Базика П. П., 1933

р. н., жителя с. Любомирка Олександрівського району, члена колгоспу, але не працюючого в ньому, з колгоспу виключити і вислати у віддалені

райони країни терміном на 8 років» [2].

«Громадський вирок» надійшов до виконавчого комітету Олександ-

рівської районної ради депутатів трудящих. 30.06.1948 року райвикон-

ком своїм рішенням № 499 затвердив постанову та вирок загальних збо-

рів колгоспників артілі ім. Молотова про виключення гр. Базика П. П. з

господарства і виселення його до віддалених районів країни терміном

на 8 років. Виконати вирок по виселенню гр. Базика П. П. райвиконком

зобов’язав начальника РВ МВС т. Мерзлякова. Міліція Базика П. П. за-

арештувала та відправила до кіровоградської тюрми УМВС [3].

Пробув у ній колгоспник майже два тижні. Звідти написав скаргу

на ім’я голови облвиконкому Іщенка. 14.07.1948 року виконавчий комі-

тет Кіровоградської обласної ради депутатів трудящих своїм рішенням

№ 1673 відмінив розпорядження виконкому Олександрівської райради

про виселення Базика Павла Петровича у віддалені райони СРСР, оскі-

льки «…Базик П. П. … не належить до осіб, які ведуть антигромадський, паразитичний спосіб життя, він хворий на туберкульоз легень, знаходи-

вся на стаціонарному лікувані, тому не підлягає виселенню…». Вирок

колгоспнику облвиконком відмінив та наказав начальнику обласного

управління МВС т. Козадаєву звільнити гр. Базика з-під стражі [4].

Трагічніше склалися долі інших колгоспників Олександрівського ра-

йону, зокрема: Бурого Купріяна Йосиповича та Колесника Кирила Сте-

пановича з колгоспу «Аврора» с. Соснівка, Вихрист Мотрони Петрівни

та Кирмана Івана Георгійовича з колгоспу «Прогрес» с. Івангород, Зо-

сименка Конона Якимовича з колгоспу ім. Шевченка с. Вищі Верещаки, Каражбея Григорія Лук’яновича з колгоспу ім. Леніна с. Китайгород, Москаленка Панаса Панасовича, Бадалаха Івана Порфировича та Ба-

далахи Анастасії Олексіївни з колгоспу ім. Крупської с. Бірки Другі, Фо-

щій Марії Григорівни та Редьки Наталки Артемівни з колгоспу ім. Кірова

с. Стара Осота, Голинської Ольги Іванівни з колгоспу «Шлях колективі-

ста» с. Розумівка, Крамара Федота Давидовича з колгоспу ім. Леніна

с. Красносілка, Симшат Ольги Гнатівни (взагалі не члена колгоспу) з

с. Олійницьке (Ново-Григорівка) Добровеличківського району та бага-

тьох інших. Їх заслали на 8 років до віддалених районів СРСР [5].

284

На фото: стаття про пору-

шення трудової дисципліни

деякими колгоспниками

колгоспу ім. Молотова

с. Любомирка Олександрівсь-

кого району. Газ. «Більшови-

цький шлях», липень 1948 р.

Формальними підста-

вами розправ з цими колгоспниками використали таке: Зосименка

К. Я. звинуватили в тому, що в 1947 році він торгував яблуками, а в роки

окупації отримав від німців з громадського двору коня з возом і пра-

цював індивідуально; Каражбея Г. Л. двічі судили — в 1933 році за кра-

діжку молока з ферми радгоспу ІІ-го ім. Петровського цукрокомбінату

на 3 роки позбавлення волі та в 1947 році — за крадіжку з колгоспу та

торгівлю хлібом на 1,5 року позбавлення волі; Вихрист М. П. крала кол-

госпний хліб і цукрові буряки, а також без дозволу правління колгоспу

часто виїздила з села в пошуках промтоварів; Крамар Ф. Д. в 1930 році, під час колективізації, втік з села і повернувся тільки в 1941 році та за-

ймався спекуляцією; Колесник К. С. в 1940 році продав коня з метою

не здати в колгосп, а в 1947 році не виконав зобов’язань по поставках

державі м’яса та яєць; Редька Н. А. та Фощій М. Г. займалися крадіжка-

ми з колгоспу та не виконали платежів по податках державі за 1947 рік; Симшат О. Г., яка на виробництві пропрацювала 18 років, а на момент

виселення працювала в лікарні, а не в колгоспі, звинуватили в тому, що заявила: «Краще жити без колгоспу!», вона також не розрахувалася

за податки та не підписалася на позику 1947 року.

На фото: колгоспниці на вело-

сипедах — фрагмент сільського

життя. Кіровоградщина. 50-60-і

роки ХХ ст. З архіву Ю. В. Тютю-

шкіна.

Всіх їх заарештували та від-

правили до обласної тюрми,

звідки припровадили до Тю-

менської області, де в суворих

кліматичних та побутових умо-

вах примусили тяжко працю-

вати. На час виселення Фощій М. Г. виповнилося 24 роки, Редьці Н. А.

— 25, Вихрист М. П. — 29, Голинській О. І. — 30 років тощо. В декого з

них вдома залишилися малолітні діти.

Зрозуміло, що за цими виселеннями приховувався намір влади за-

страхати решту колгоспників та примусити їх працювати в колгоспах з

285

більшою віддачею та старанністю. Інших стимулів, окрім страху, держа-

ва для колгоспників не знаходила.

Пробули в Сибіру наші земляки до 1954 року. На цей час тиран вже

помер, тож настала нова епоха. Вже звідти деякі заслані надіслали

до своїх сіл заяви з проханням відмінити попередні рішення колгоспних

зборів та громадських вироків та повернути їх додому. Разом із заявами

прислали також виробничі характеристики.

Процедура повернення додому виявилася доволі складною, тож че-

кати звістки до Сибіру довелося довго: знову в селах відбулися загальні

збори колгоспників, які ухвалили достроково повернути із заслання зем-

ляків. Рішення зборів затвердили райвиконкоми, а облвиконкоми, вра-

ховуючи клопотання з районів, звернулися до органів внутрішніх справ

про повернення до України висланих 1948 року колгоспників Кіровогра-

дщини. В такий спосіб наприкінці 1954 року, відбувши по 6 років заслан-

ня в с. Березово Тюменської області, повернулися додому з відмінними

виробничими характеристиками Москаленко П. П., Крамар Ф. Д., Кир-

ман І. Г. та інші — колишні «спекулянти», «крадії», «гальмо в роботі кол-

госпів», які «вели паразитичний спосіб життя», «підривали трудову ди-

сципліну», «загрожували добробуту колгоспників та колгоспниць» та їх

«безпеці», а насправді боролися за своє виживання всіма методами, не бажаючи помирати голодною смертю у виснажливій і безперспектив-

ній колгоспній праці.

Кампанія по виселенню колгоспників до Сибіру відбулася в кожному

районі Кіровоградщини і, напевне, в кожному колгоспі. Всі протоколи

загальних зборів колгоспників, що їх дослідив автор, між собою майже

не різняться, що свідчить про заздалегідь зрежисовану та до дрібниць

продуману роботу по покаранню невгодних для влади селян та заляку-

ванню решти. Методи виселення колгоспників до Сибіру в перші після-

воєнні роки подібні до методів розкуркулення 30-х років.

286

45. СПОГАДИ

«Під вечір бій затих, бо німці, дочекавшись темряви, відступили на Ки-

тайгород (село в Олександрівському районі. — Авт.). До нас у хату набило-

ся чоловік із двадцять голодних і змерзлих бійців, — згадував Кримський

Олекса Терентійович, 1930 р. н. Народився в с. Триліси Олександрівсько-

го р-ну Кіровоградської обл., нині проживає в смт Олександрівка.

На фото: О. Т. Кримський. 50-і роки ХХ ст.

З архіву родини Кримських.

— Мати наварила великий казан карто-

плі, на що один воїн промовив: «Ты чем это

нас кормишь? Немцев кормила салом, а нас

пустой картошкой?» Та чигиринські дядьки,

бачачи голі стіни і порожню хату, так відчехво-

стили отого «освободителя», що він принишк і

їв картоплю разом з усіма, а мати, витираючи

сльози, вийшла з хати надвір.

І розпочалося відродження. В перший

місяць після визволення належало здати від

двору по шість центнерів зерна на вибір або, на вибір, компенсувати цю

кількість грошима.

І, надриваючись, виконали й здали, бо німці за місяць не все з’їли.

Привезли нам і нового голову колгоспу — з Кіровограда, який з перших

днів зайнявся очищенням полів (та не від бур’янів, а від зайців і лисиць, бо сильно любив полювання, а не сільське господарство).

Тієї зими 1944 року випав добрий сніг, а дичини розвелося стільки, що можна було полювати, не вилазячи із саней. Та й розгінні коні були

в доброму стані, доглянуті моїм однокласником Гришею, який прямо-

таки любив коней. Розповідав мені Гриша, як возив за 72 кілометри

кіньми голову колгоспу із зайчатиною і лисячим хутром аж до Кірово-

града, де проживала головиха з дітьми. Завершивши весняну оранку, горе-голова десь зник. Але встиг відправити до військкомату мого ба-

287

тька, який відмовився орати, коли голова, освітлюючи ліхтарем бороз-

ну, впав під колеса трактора. Сіяти прислали іншого голову, подібного

до попереднього, але цей вже верхи на коні з автоматом на грудях га-

сав по степу. Потім голови почали мінятися як погода весною. Аж поки

не став головою той, що був ним до війни та при німцях.

За тиждень після звільнення з’явився в селі фінагент, який на влас-

ний розсуд визначав величину податку для кожної сім’ї, величину пози-

ки. За це його прозвали «Кузю-Закон!». Агент був нещадним і безжалі-

сним. А ще не міг як слід говорити. І, доказуючи якомусь дядьку розмір

податку, завжди говорив: «А я от, кузю (замість «кажу») — такий закон!»

То й прилипло вже намертво до нього оте зневажливе «Кузю-Закон».

Якось винюхав він, що в одного діда є «трофеї», і конфіскував їх. Я на той

час працював їздовим (у 14 років) і відвозив ці «трофеї» до сільської

ради і пам’ятаю, що складалися вони з оцинкованої німецької діжки, чотирьох дощок-сороковок і двох скотячих шкур. Вже після визволення

привезли нам нового батюшку, молодого, гарного, з військовою випра-

вкою, кинулися до нього наші жінки сповідуватися, але не довго це ро-

били, бо церкву закрили за наказом чергового голови колгоспу, а потім

розібрали.

Ось вже й весна 1944 року, і я бігаю по дощаній поличці двосадно-

го (на два причіплювачі) культиватора від одного важеля до другого, з

раннього ранку і до пізньої ночі, набігаючи аж 200 грамів ячменю на тру-

додень, але й мені, причіплювачу тракторного агрегата, не кожного дня

вдавалося виробити ці 200 грамів, бо все вирішував бригадир. Вже піз-

ніше, вступивши до Чернівецького медтехнікуму, я почав враз отриму-

вати згідно картки 500 грамів, але вже не ячменю, а чорного хліба. Але ж

на студентській лаві я цього хліба не вирощував!»

«В час війни і після її закінчення Комуністична партія, що керувала

країною, обіцяла воїну-переможцю і своєму народу заможне та світле

життя, — згадував житель с. Триліси Олександрівського району Ана-

толій Іванович Кримський. — Проте цього не сталося, людей у моєму

селі переслідував голод, нестатки і злидні від закінчення війни і до 1950

року. Був навіть такий випадок, коли у повоєнний голод помер агроном

колгоспу Лога. А один селянин пішов вночі на колгоспне поле наламати

качанів кукурудзи, але попався в руки голові сільради, що стеріг лан.

Зав’язалася боротьба, наслідком якої був убитий голова сільради Хо-

менко» [1].

«Становище після війни відразу не поліпшилося, — згадувала жите-

лька с. Голикове Олександрівського району Семенова Параска Кіндра-

тівна. — Життя було дуже складним, не було ні взуття, ні одягу, ні хліба, а були лише податки. Якщо маєш огород — плати, фруктове дерево

— плати, худобу, птицю — плати. Якщо не заплатиш, то або заберуть, або засудять. А тут неврожай… Наш сусід Степан повернувся з війни

калікою, тому опух на нашій вулиці першим. А потім почали пухнути діти

288

й старі. Варили ми різний бур’ян, мололи його, щоб спекти хоч якийсь

корж. Всю худобу, що залишилася у війну, забрали в людей до колгос-

пу. Моя сестра теж померла від голоду. Голодних нас гнали до роботи

в колгоспі. Якщо не виробиш трудоднів, то віддавали під суд, який на-

звали «народним». Засудили на 3 роки нашу сусідку Антоніну — не ви-

робила 5 трудоднів, звідти вона так і не повернулася. Під час голоду

багато просили милостиню, але ж не було кому її давати. Якщо йшли

до колгоспного поля за зерном і якщо людина щось взяла колгоспне, щоб не вмерла її сім’я, то її засуджували» [2].

«Мій батько Скиренко Влас Митрофанович навчався до війни в Чер-

каському педагогічному інституті, працював у війну вчителем українсь-

кої мови в с. Несваткове Олександрівського району, — згадувала Ски-

ренко Галина Власівна. — В сім’ї нас було шестеро разом з батьками.

У війну ми не встигли евакуюватися, тож жили в шкільному будинку, аж

поки у 1942 році нас звідти не вигнали. В 1942 році батька заарештува-

ли німці та помістили до табору військовополонених у Несватківському

радгоспі за те, що батько в роки колективізації був активістом. Пробув

там батько щось з півроку. Після визволення батька поставили головою

колгоспу в с. Несваткове, а потім в 1946 році перевели до с. Ясиноватка

Олександрівського району. Батько й там працював головою колгоспу.

Мені на той час було вже 19 років. Увесь обмолот цього року наказа-

ли здати державі, врожай був дуже малий, зерна в колгоспі було дуже

мало, тож батько частину врожаю віддав людям на трудодні — по 300

грамів припало на один трудодень. Звісно, що колгосп не виконав пла-

ну, тож батька засудили на три роки. Багато людей в селі були пухлими, трупи хоронили один за одним. В 1947 році я вийшла заміж і по ком-

сомольській путівці виїхала в Західну Україну, звідти висилала додому

гроші, щоб вони купляли хліб. Батька випустили в 1948 році» [3].

«У роки окупації мене забрали на роботу до Німеччини. Коли вже

після війни я повернулася додому, то селище застала напівзруйнова-

ним, — згадувала Бреленко Явдокія Іванівна, 1923 р. н., жителька смт

Олександрівка. — Хлопці, які воювали на війні, більшістю не поверну-

лися. Думали, що після війни будемо жити краще, але помилилися. Так

як людям не було чого їсти, то всі дуже ретельно почали обробляти свої

присадибні ділянки, а влада розробила такі порядки, що люди увесь час

їй були чимось та винні. Добре пам’ятаю, що мої батьки платили пода-

тки за козу, корову, двоє курей, за огород та одну чи дві яблуні. Сви-

ней, якщо вони в кого були, то різали вночі, в хаті, щоб ніхто з сусідів

не бачив і не чув. Якщо хто й запитував, де ділося порося, то казали, що

здохло від глистів. Але це ще не все. Всіх, хто перебував у Німеччині, чи працював за німців, або навіть говорив з ними, попадали під термін

«штрафники», а сусідські діти мене так і прозвали: «штрафничка». Довго

я не могла зрозуміти, що це значить. Пізніше секретар сільської ради

Атамась розказала, що це люди, які мали зв’язок з німцями, чим вони

289

завдали Батьківщині шкоди і повинні заплатити т. зв. штраф, тобто пра-

цювати на найтяжчих роботах.

На фото: радянський агітаційний плакат.

Кін. 40-х — поч. 50-х років ХХ ст.

Восени 1945 року прийшла мені пові-

стка працювати на цукровому заводі буді-

вельником, а якщо не з’явлюся на роботу,

то мене зашлють. Я пішла. Наступна моя

робота була в колгоспі, моє завдання було

працювати вантажником. Коли мені сказа-

ли, що навантажуватиму мішки зі збіжжям,

я не могла повірити: як це дівчині працюва-

ти вантажником? Знову голод, холод і робо-

та по 12 годин.

У 1946 році був неврожай. Всі все з го-

родів позбирали, що вродило. Але в селах,

особливо в с. Несваткове, почали забирати пшеницю, і все так швидко

забрали, що ніхто нічого не встиг заховати. А посилали тоді в колгоспи

забирати хліб комсомольців. Вже дехто з них розказував мені, як у се-

лах на них випускали собак, називали їх «обкрадачами».

Платили увесь час за позики, або, як тоді казали, на допомогу дер-

жаві, сплачували в Червоний Хрест, до каси взаємодопомоги, до член-

ської кооперативної книги — наче нам не було куди дівати гроші.

Я і моя родина виживали через те, що, працюючи в колгоспній ко-

морі вантажником, я непомітно насипала до невеликої торбинки, яку

ховала на собі, зерна. Хто попадався, то засилали хто й зна куди, ще

жодного з них не бачила» [4].

«Була у мене сестра Тоня, — згадувала Дорошко Марфа Ничипорів-

на, жителька с. Нова Осота Олександрівського району. — Накрала вже

після війни у пазуху гороху і несе додому. Тут їде якась машина, а тікати

їй нема як. Машина зупинилася, а Тоня злякалася, затрусилася з пере-

ляку, горох і посипався із пазухи та прямо на дорогу. Відчиняються две-

рцята машини, виходить голова колгоспу. Мовчки подивився, сів і знову

кудись поїхав. А могли б засудити, не дивлячись, що то дитина!

За рік роботи у колгоспі я заробила 80 кг зерна. А його не видавали

до того часу, поки спершу не розпишешся за облігації. Довго не роз-

писувалася за ті облігації і я. А вони ходять попід хатами і вдень і в ночі, не давали спати. А ти наробишся за день на степу, дома ще й прядеш, повтомлюєшся, а вони серед ночі попід хатою гуп-гуп, а тоді в двері ку-

лаками. І підписуєшся, якби тільки відчепилися та дали відпочити.

Одягу у нас не дуже й було. Тож з конопель пряли, потім ткали, фар-

бували бузиною і носили, а воно таке дряпуче. До 1943 року ми не кра-

290

ли з поля, бо навіщо. А потім то за пазуху, то в чоботи насипали зерна.

За крадіжки тоді садили у тюрми. От у моєї подруги Козир Параски ви-

трусили два качани кукурудзи, а вона була вагітна. То її посадили на два

роки у тюрму, де вона й народила» [5].

«Була я на роботах в Німеччині. Після війни додому зразу не відпу-

стили, а взяли до армії, де я тяжко захворіла, — розповідала Крутіна

Марія Іванівна, 1926 р. н., народилася в с. П’ятоіванівка Великовисків-

ського району, нині проживає в смт Олександрівка. — Три місяці проле-

жала у військовому госпіталі. Тут же познайомилася з своїм майбутнім

чоловіком Григорієм. Виздоровівши, мене відпустили додому, згодом

поїхав на Олександрівщину і мій Гриша. Розказував мені потім Гриша, як приїхав він додому, а батько й мати лежать пухлі від голоду. На базарі

попродав всі подарунки, що віз батькам з армії, та накупив їсти й так і

рятував батьків. А потім довелося їм всім їсти мерзлу картоплю та буря-

ки, які шукали на полі, та так і вижили» [6].

На фото*: воїн-переможець.

«На фронті я був двічі поранений,

— розповідав Базик Пилип Варфоло-

мійович, 1904 р. н., народився в с. Ба-

зикове Любомирської сільської ради

Олександрівського району, з 1957 року

проживав в смт Олександрівка. — Після

війни повернувся додому і почав пра-

цювати в колгоспі на різних роботах.

Було в мене на той час четверо дітей.

Той час був складний, бо після війни був

голод. Треба якось виживати. А до війни

я працював ковалем, та не в колгоспі,

а на заводі біля Дніпропетровська. Зро-

бив потай дома олійницю з усього, що

було під руками. Тоді на пшеницю було

велике гоніння — ледь не всю її треба

було здавати у план, а на соняшник дивилися як на другорядне насіння, хоч і його забирали. Тож з соняшнику дома ми з дітьми давили олію, а дружина потай продавала її в Чигирині. Як надавимо 1 літру олії, то це

вже щастя, бо за неї можна було купити якусь їжу. Та так і жили. З макухи

і трішки борошна робили такий хліб. В 1947 році всі ми сапали колго-

спні буряки. Прориваючи їх, дрібнесенькі висапані бурячки не кидали

на рядку, а збирали та тут же варили з них для всієї ланки обід. Діти мої

не пухли. Але сусідські пухли, то жаль було дивитися на них, але макухи

їм не даси, бо зразу спитають, де ти її взяв. Тож носила дружина сусідам

трохи олії, ніби на каганці світити. Так і виживали» [7].

291

«Після війни я працювала вчителькою в с. Цвітне, — розповідала

Уманець Серафима Дмитрівна, 1916 р. н., народилася в с. Стримівка

Олександрівського району. — Ми, вчителі, вимагали, щоб діти знали

всіх політичних діячів в обличчя і яку кожен займає посаду. В кожному

класі школи висіли портрети вождів: Сталіна, Молотова, Кагановича, Берії, Ворошилова, Калініна тощо. На свята 1 Травня, 7 листопада, до Дня Конституції, виборів завжди проводилися демонстрації. Шко-

лярі на них повинні були бути обов’язково та кричати: «Хай живе Ста-

лін!». Пам’ятаю односельця Овчаренка Єфрема. Задовго до війни його

відправили, як тоді казали, «на Соловки», після війни він повернувся, але у 1947 році помер під час голоду. Якось я їхала поїздом на південь, то степи стояли білі-білі, так повигоряли від сонця, а бідна колгоспна

скотина облизувала голу землю. Потім її всю почали переганяти на пів-

ніч, в колгоспи, де були ще пасовища. Добре пам’ятаю, що в 1947 році

за стакан жита давали 10 крб. Куплю на зарплату 10 стаканів жита, на-

тру на жорнах, перемішаю з буряком, спечу і їмо, не знаючи до ладу, як

назвати ту їжу» [8].

«Мого батька на війні вбили, — розповідала Майданник Аліна Мико-

лаївна, 1940 р. н., проживає в смт Олександрівка. — Тож моїй мамі Ума-

нець Серафимі Дмитрівні держава виплачувала якусь невелику пенсію

за батька, а мені, дитині, дали в сільраді допомогу: великого розміру

ботинки та куфайку. Якраз у них я пішла до першого класу, бо іншого

одягу не було. Ми, діти, працювали в колгоспі — ходили на тік, на степ, збирали буряки і кукурудзу. Коли почали влітку дозрівати в колгоспному

саду абрикоси, то пішли їх красти. Об’єздчик нас там і зловив. Маму

викликали до сільради. Не знаю, що їй там казали, але вона прийшла

додому зла і день зі мною не говорила. Голод 1947 року так дошкуляв, що ходили весною по козельки. Виривали їх з землі та їли солодкі корі-

нці. Потім, як з’явилося на деревах листя, то пекли з них оладки, їли цвіт

акації. Нам з братом ще й повезло, адже наша мама була вчителькою, а не колгоспницею» [9].

«В 1946 році мені було 11 років, — згадував Громко Іван Павлович, житель смт Олександрівка. — Матері у мене не було. А батько увесь час

пропадав на роботі. Я на той час вже ходив у школу. Літом, разом з усі-

ма учнями, збирав на колгоспному полі колоски. Весною 1947 року, як

розмерзлася земля, пішов на поле збирати мерзлу картоплю та буряки.

Вони були чорними та гнилими, але все-таки це була якась їжа — я все

те пік та їв. Дочекалися літа. І коли почали дозрівати ячмінь і жито, хо-

див серед ночі красти колоски. Їх жарив на жаровні та так зі жмені і їв

пригоріле зерно. Тоді за крадіжку снопу соломи давали три роки тюрми, скільки могли дати й за зрізані колоски. Ми це знали, дуже боялися, але

крали» [10].

«Я роком народження 1934, — згадував житель с. Полонисте Голо-

ванівського району Володимир, Штуфра. — Хоч був зовсім малим, та

292

добре пам’ятаю війну і те, що було за окупації. Але щодо цього не маю

важких споминів. Я і мої рідні не голодували. А це чи не головне.

Найтяжче довелося пережити після перемоги. Але додам, що і я зро-

бив певний внесок у перемогу. Після звільнення нашої території я — оди-

надцятирічний хлопчак — пас колгоспні корови. Всі приятранські круто-

схили навколо Полонистого обходив за ними. Звичайно, вся продукція

села йшла на фронт і, очевидно, я непогано працював. Свідчення тому

— нагородження мене медаллю «За доблестный труд в Великой Отече-

ственной войне» з зображенням самого Сталіна. Гордився я, та не знав, який ще до медалі готує мені подарунок цей людожер.

На фото: радянський агі-

таційний плакат. 40-і роки

ХХ ст.

У 47-му році накинули

нову голодовку. В 33-му

наша сім’я втратила двох

дітей: Людмилу — 4 роки

і Тимофія — півроку. Та їм

того мору було мало. Ні,

47 рік був нелегким, невро-

жайним, але ж у Росії був врожай, та і допомоги в інших країнах можна

було попросити…

Голод немилосердно вдарив по нашій багатодітній сім’ї. Мене, під-

літка, можна сказати, героя, кавалера сталінської нагороди поставили

на межу смерті. За що?

Щоб вижити, змушений був красти, обманювати — ми всі втрачали

людський облік. Але що поробиш, коли на твоїх очах помирає батько, Олександр Мойсейович, брати — 9-річний Толя і 7-річний Роман… Як

я вижив? І не знаю. Це просто якесь щастя» [11].

«Невдовзі після закінчення Великої Вітчизняної війни почалася масо-

ва демобілізація, — згадує Голуб Микола Пилипович, народився в 1936

році в с. Івангород Олександрівского району. — У першу чергу відпуска-

ли хворих і інвалідів, в числі яких був і наш батько. Все пережите, туга

за рідними і близькими змусили нас повернутися на свою батьківщину, в Олександрівку Кіровоградської області. Я пішов в третій клас Олекса-

ндрівської середньої школи № 1. Батько працював на відновленні цукро-

вого заводу, а мама — в колгоспі «Іскра».

Скрізь — розруха. Школа із закладеними вікнами, яку опалювали

принесеним нами вугіллям, часто вкраденим у заводській котельні, чо-

рнило з бузини. Смак зім’ятих в долонях колосків, що не дозрівають, і дробовик колгоспного сторожа. Чай з цукрових буряків, вкрадених із

заводського кагату або на ходу з кузова вантажівки. Колгоспна борош-

293

няна юшка, або бурда. Ручні жорна, які мій батько майстрував не тільки

для нас, але і для своїх друзів. Запам’ятався колгоспний трудодень, за-

мість зарплати, і мітинг на честь урочистих проводів залізничних ваго-

нів із зерном у допомогу зарубіжним «братам». Перший підпільний ане-

кдот: «Спасибі Сталіну — грузину, що взув нас хоч в резину!», за який

могли дати як мінімум десять років на Соловках. Ми всі, дорослі і діти, молилися на відновлення нашого цукрового заводу, як на Бога, який

всіх нас і нашу худобу годував, поїв і одягав» [12].

«Я народився в 1946 році, — згадує житель смт Олександрівка Во-

лошаненко Юрій Іванович. — Мій батько працював змінним інженером

на ІІ-му ім. Петровського цукрокомбінаті, мама — ревізором-бухгалте-

ром. За мірками того часу я жив нібито у забезпеченій сім’ї, але, напри-

клад, «нові» штани мені шили, перелицювавши старі батькові. Коли я з

них виростав, то їх, перелицювавши знову, віддавали моєму молодшо-

му брату. Взуття в дитинстві впродовж літа ми не носили — воно було

дорогим. Працюючи на цукровому заводі, батько не міг взяти там навіть

грудочки цукру, щоб пригостити нас — своїх дітей: за це його, якби спій-

мали, засудили. Ми, діти, все добре розуміли, тому й не просили про це

батька. Нашими ласощами довгий час була макуха, яку ми випрошува-

ли в Кузьменка Василя — коваля механічного млина.

На фото: Юрій Волошаненко, 1949 р.

с. Олександрівка.

З архіву Ю. І. Волошаненка.

Коли мені виповнилося 5-6 років, а це

були 1951-1952 роки, посилали мене

батьки до хлібного магазину за хлібом.

Про це в мене збереглися й досі важкі

спогади. Магазин, де для нас відпускали

хліб, знаходився біля заводу — це дво-

поверхова старезна будівля, на першо-

му поверсі якої, в круглій і великій башті,

зробили хлібний магазин. До нього по-

купців не пускали, а видавали хліб крізь

вузьке вікно, загратоване металевим

пруттям. Щоб підійти до вікна, потріб-

но піднятися східцями. Хліб до магази-

ну підвозили в обід підводою. Скільки

того хліба могло вміститися на підводу?

150-250 хлібин, не більше. Проте цю під-

воду вже з ранку чекали кілька сотень

людей. А коли закінчувалася заводська

зміна, о 14-й годині, то біля магазину

утворювалося скопище сердитих і неса-

294

мовитих людей. Справжнісіньке вбивство! В людей просипався якийсь

звіриний інстинкт — всі штовхалися, когось витягували з черги, хтось

туди намагався протовпитися, всі лаялися — і жінки і чоловіки. Та як

їм було не лаятися, коли дома голодні діти і вони самі голодні, а хліба

для всіх не вистачить, і так — кожного дня. Мої батьки, зайняті на роботі, ставати в чергу за хлібом не могли. Посилали мене, старшого сина. Та

як ти той хліб купиш, коли біля магазину не люди, а звірі! За прикладом

таких, як і я, — Денисова Володимира, Бориса Рея, Іри Косоногової, прив’язував я себе солдатським очкуром спочатку до тину, потім, коли

черга просувала мене до заповітного віконця магазину, до поручнів, а вже біля вікна — до металевих грат. І хто тільки не пробував виштовха-

ти мене з черги, але зробити цього не міг — ремінь міцно тримав мене

в черзі. Боки були в мене пом’яті добре, але тільки так вдавалося серед

моря розбурханої черги отримати одну хлібину на сім’ю, але не завжди

— то виштовхнуть, то хліба не стане. Поплачеш, та й потому. Коли їжа

день у день без хліба набридала, ми вдавалися й до такого — займали

чергу за хлібом ще з вечора. Збиралося нас, дітей, п’ять-шість, розво-

дили вогнище й чекали біля магазину ранку. Щойно розвиднялося, яко-

мога міцніше прив’язували себе до грат магазину, і чекали, коли приїде

ота підвода з хлібом. Та от біда, так притискали з хлібом до того віконця, що не поворухнутися, не вийти. Жінки в черзі, помітивши наші сльози, піднімали ґвалт, щоб з черги випустили дітей. У якусь шпаринку просли-

зали. Це було в 1951-1952 роках, ще до смерті Сталіна».

«Було важко в ті роки всім, але найважче доводилося жінкам-вдо-

вам, — згадує Іван Михайлович Уманець (народився в с. Красносілка

Олександрівського району, нині проживає в смт Олександрівка). — В тих

сім’ях, до котрих після війни повернулися чоловіки, в городах оралося і

сіялося, а вдовам завжди діставалось в останню чергу. Тому, можливо, від цього, аби ніхто не бачив, часто плакала моя мати, спершись в хаті

на скриню. Плакала, що рано втратила чоловіка, тож нізвідки не мала

підтримки і весь чоловічий тягар в колгоспі та вдома звалився на неї

— на мою ще молоду матір: після війни їй ледь виповнилося 32 роки.

Сьогодні важко пригадати, а тоді я не бачив, коли в ті часи, в ті дні мати

відпочивала. Мені здається, що вона не лягала відпочивати, а весь час

перебувала в роботі: весною і літом, восени та зимою. Працювали після

війни жінки весь світовий день, без вихідних і святкових днів, без відпус-

ток — тільки за символічну працю в трудоднях. Запряженими в тягло ко-

ровами орали, сіяли, тягали жатки, підвозили снопи до молотарки. До-

водилося матері вночі возити безтаркою зерно до колгоспного двору.

А рано, з першими променями сонця, йшла з серпом в поле і там жала, в’язала та складала в полукіпки снопи. Жнива в післявоєнний час та ще

довго по тому були гарячою порою, тож всі, хто міг рухатись, виходи-

ли на поле. Кожен колосок згрібали граблями, збирали, не залишаючи

в стерні. Біля комор ручними віялками перечищували зерно, ящиками з

ручками або лантухами вносили до комори. Виконували цю роботу самі

295

лише жінки. І серед них — моя мати Параска Дмитрівна Уманець. Мені, босоногому малолітку (йшов сьомий рік), доводилося по колючій стерні

загрубівшими ногами з відром і кухликом підносити матерям воду —

і вони і ми виснажувалися під палючим сонцем. Не оминула наших ма-

терів і небезпечна робота. Вони зносили з полів ряднами, у відведені

місця, снаряди, міни, гранати — всі вибухові предмети. Завжди матері

не вистачало часу сісти й поїсти. На швидку перекусить, візьме в руки

щось їстівне і біжить, спішить до роботи. За її сумлінну працю нагороди-

ли мою матір медаллю «За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні

1941-1945 рр.)».

Мені дуже хотілося, аби і в мене був батько, саме мій рідний батько.

Та в житті вийшло по-іншому, і не одного мене не обминуло сирітство

— у моєму рідному селі Красносілка після війни залишилося 250 дітей

сиріт та 145 вдів. Тож нашим матерям потрібно було своїх дітей одягти, взути, нагодувати. І наші матері вистояли, розплатившись за це своїм

здоров’ям.

Нелегким видався 1947 рік. Допомогла вистояти нам наша корова.

Не дивлячись на те, що ходила вона в ярмі, з неї в державу здавали

обов’язково молоко, але щось і нам залишалося. Нам, дітям, довелося

скуштувати гіркоту тих років. Задовольнялись випічкою з кукурудзяно-

го борошна, скуштували цвіт акації, паслін і калачики. Невеликі порції

зерна мололи на ручних жорнах, товкли щось в ступках, і матері з них

варили їжу. Взимку добре мерзли — аби протопити в печі, зварити

страву, потрібне паливо. Тож йшли в хід: солома, стебла соняшників, ку-

курудзи. Коли не було чим топити, то жінки збиралися звечора в когось

в хаті, піджидали до півночі, а тоді з мотузками та ключками йшли в степ

по снігових заметах на «влови», аби зі скирти насмикати соломи та вже

звідти, аби менше хто бачив, на плечах зі зв’язкою «тепла» повернутися

додому. В порожній і холодній хаті я чекав, чи не рипнуть сінешні двері, зовсім не здогадуючись тоді, що за це матір могли засудити.

Нам, дітям тих років, доводилося не по розміру носити невибаг-

ливий одяг. Серед моїх ровесників, таких як і я сиріт, були й такі, котрі

на своїх кістлявих плечах доношували одяг, який сам від зносу розпов-

зався і не підлягав ремонту. З ранньої весни до пізньої осені (до самих

морозів) ходили ми босі, наші ноги грубіли, були в колючках і подерті

до крові.

Без роботи наші матері ніколи нас не залишали. Мені до 11 років

одночасно з матір’ю доводилося ходити взимку в степ по солому, літом

— мішком носити траву корові, переминати пучки перебитих на битель-

ні волокон конопель, випасати корову та цілу череду.

Постійно не вистачало книг в школі. Взимку за столами (партами) сиділи в одязі — змерзлі й голодні. Багато дітей тих років, закінчивши

4-7 класів, в свої 12-15 років освоювали батіг, лопату, вила, копаницю.

Ми були дітьми війни. Ми відбудовували країну» [13].

296

ВИКОРИСТАНА ЛІТЕРАТУРА

До розділу 1.

14. ДАКО. — Ф. 4418. — Оп.1. — Спр.2.

1. Державний архів Кіровоградської

— Арк.96.

області (далі — ДАКО). — Ф.3972. 15. Газ. «Кіровоградська правда». 8.08.

— Оп.1. — Спр. 11. — Арк. 7-43.

1944 р.

2. Даценко Василь. Кіровоградщина 16. ДАКО. — Ф. 5942. — Оп.1. — Спр.24.

в роки лихоліття: Друга світова вій-

— Арк.5, 6.

на. / / «Кіровоградщина. Історія. Тра-

17. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.383.

диції. Сучасність». Кіровоград, 2008.

— Арк. 5.

С.430.

18. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.383.

3. Там само. С.471.

— Арк.7.

4. Герасимов Г. Загиблих поглинуло 19. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.383.

море. / / Дослідницьким полем війни,

— Арк.12.

без ідеологічних окопів. Черкаси, 20. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.383.

2010 р. С. 73.

— Арк.14.

5. Філіпенко С. Опишу вам страшний 21. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.383.

епізод… / / Там само.

— Арк.16, 18.

6. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 11.

22. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.383.

— Арк. 19.

— Арк.24.

7. Даценко Василь. Кіровоградщина 23. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

в роки лихоліття: Друга світова вій-

Спр.35. — Арк.7.

на. / / «Кіровоградщина. Історія. Тра-

24. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.383.

диції. Сучасність». Кіровоград, 2008.

— Арк.29.

С.476.

25. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.383.

8. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.

— Арк.26.

387. — Арк. 27.

26. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.383.

До розділу 2.

— Арк.54.

1. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 11.

До розділу 3.

— Арк. 1.

1. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

2. ДАКО. — Ф. П.429. — Оп.4. — Спр.79.

— Арк.85.

— Арк.32.

2. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

3. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 11.

— Арк.87.

— Арк. 7-43.

3. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

4. ДАКО. — Ф. 4418. — Оп.1. — Спр.2.

— Арк.87.

— Арк.116.

4. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

5. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.2. — Спр.12.

— Арк.88.

— Арк.1.

5. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

6. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 4.

— Арк.12 зв.

— Арк. 6.

6. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

7. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 11.

— Арк.12.

— Арк. 35.

7. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

8. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 11.

— Арк.13.

— Арк. 32.

8. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

9. ДАКО. — Ф. 4418. — Оп.1. — Спр.2.

— Арк.47.

— Арк.1.

9. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

10. ДАКО. — Ф. 4418. — Оп.1. — Спр.2.

— Арк.47.

— Арк.80.

10. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

11. ДАКО. — Ф. 4418. — Оп.1. — Спр.2.

— Арк.49.

— Арк.38 зв.

11. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.3. — Спр.4.

12. ДАКО. — Ф. 4418. — Оп.1. — Спр.2.

— Арк.4.

— Арк.53.

12. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.3. — Спр.4.

13. ДАКО. — Ф. 4418. — Оп.1. — Спр.2.

— Арк.37.

— Арк.93.

297

13. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

18. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 10.

— Арк. 2.

— Арк. 18.

14. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. — 19. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 10.

Спр.30. — Арк.19.

— Арк. 34.

15. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.3. — Спр.4.

20. ДАКО. — Ф. 4418. — Оп.1. — Спр.2.

— Арк.7.

— Арк.26.

16. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.3. — Спр.4.

21. газ. «Кіровоградська правда». 26.06.

— Арк.40.

1944 р.

17. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.41.

22. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.383.

— Арк.71.

— Арк. 3.

18. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.3. — Спр.4.

23. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.383.

— Арк.41.

— Арк. 9.

19. ДАКО. — Ф. 3223с. — Оп.4. — Спр.30.

24. газ. «Олександрівський вісник».

— Арк.37.

24.03. 2007 р.

20. ДАКО. — Ф. 3223с. — Оп.4. — Спр.30.

25. газ. «Кіровоградська правда». 8.10.

— Арк.23.

1946 р.

21. ДАКО. — Ф. 3223с. — Оп.4. — Спр.46.

До розділу 5.

— Арк.33, 33 зв.

1. газ. «Кіровоградська правда». 28.02.

До розділу 4.

1944 р.

1. газ. «Кіровоградська правда». 10.06.

2. газ. «Кіровоградська правда». 18.03.

1944 р.

1944 р.

2. газ. «Кіровоградська правда». 10.06.

3. газ. «Кіровоградська правда». 23.03.

1944 р.

1944 р.

3. газ. «Кіровоградська правда». 17.06.

4. газ. «Кіровоградська правда». 2.04.

1944 р.

1944 р.

4. газ. «Кіровоградська правда». 20.06.

5. газ. «Кіровоградська правда». 4.04.

1944 р.

1944 р.

5. газ. «Кіровоградська правда». 17.06.

6. газ. «Кіровоградська правда». 13.05.

1944 р.

1944 р.

6. газ. «Кіровоградська правда». 20.06.

7. газ. «Кіровоградська правда». 23.05.

1944 р.

1944 р.

7. газ. «Кіровоградська правда». 26.06.

8. газ. «Кіровоградська правда». 14.04.

1944 р.

1944 р.

8. газ. «Кіровоградська правда». 29.06.

9. газ. «Кіровоградська правда». 26.

1944 р.

04. 1944 р.

9. газ. «Кіровоградська правда». 22.10.

10. газ. «Кіровоградська правда». 4.08.

1944 р.

1944 р.

10. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 10.

11. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.478.

— Арк. 16.

— Арк. 5.

11. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 10.

12. газ. «Кіровоградська правда». 27.10.

— Арк. 21.

1945 р.

12. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 10.

13. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.4. — Спр.1.

— Арк. 28, 34.

— Арк.16.

13. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 10.

14. ДАКО. — Ф. 3035. — Оп.2. — Спр.5.

— Арк. 30.

— Арк.23.

14. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 10.

3. ДАКО. — Ф. 3223с. — Оп.4. — Спр.46.

— Арк. 31.

— Арк. 26.

15. газ. «Кіровоградська правда». 26.06.

До розділу 6.

1944 р.

1. ДАКО. — Ф. П.5907. — Оп.28. —

16. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 4.

Спр.1457.

— Арк. 12.

2. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр.3.

17. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 4.

— Арк. 61.

— Арк. 13.

298

3. ДАКО. — Ф. 3223с. — Оп.4. — Спр.46.

7. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

— Арк. 26.

— Арк. 17.

До розділу 7.

8. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

1. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

— Арк. 4.

— Арк. 12, 13.

9. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

2. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

— Арк. 4.

— Арк. 12 зв.

10. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

3. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр.92.

— Арк. 4.

— Арк. 12.

11. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр.92.

4. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

— Арк. 16 зв.

Спр.30. — Арк. 21.

12. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

5. ДАКО. — Ф. П. 3191. — Оп.4. —

— Арк. 13.

Спр.92. — Арк. 13.

13. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

6. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

— Арк. 16 зв.

Спр.30. — Арк. 22. 23.

14. ДАКО. — Ф.

Р. 2860. — Оп.1. —

7. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

Спр.926. — Арк.78.

Спр.30. — Арк. 22. 16.

До розділу 9.

8. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.41.

1. ДАКО. — Ф.

Р. 4553. — Оп.3. —

— Арк. 67.

Спр.51. — Арк.91.

9. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.41.

2. ДАКО. — Ф. Р. 260. — Оп.3. — Спр.12.

— Арк. 68.

— Арк.20.

10. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.4.

3. газ. «Кіровоградська правда». 14.06.

— Арк. 10.

1944 р.

11. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.4.

4. газ. «Кіровоградська правда». 13.06.

— Арк. 12.

1944 р.

12. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.41.

5. газ. «Кіровоградська правда». 17.11.

— Арк. 62.

1944 р.

13. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.47.

6. газ. «Кіровоградська правда». 2.10.

— Арк. 3-3 зв.

1946 р.

14. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

7. ДАКО. — Ф. П. 3191. — Оп.4. —

— Арк. 29.

Спр.92. — Арк. 17.

15. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.4.

8. газ. «Червоний прапор». 10.04.

— Арк.11.

1947 р.

16. ДАКО. — Ф.2875. — Оп.4. — Спр. 30.

9. газ. «Червоний прапор». 20.04.

— Арк. 152.

1947 р.

17. ДАКО. — Ф.4418. — Оп.1. — Спр. 4.

10.

газ. «Червоний прапор». 24.04.

— Арк.5.

1947 р.

18. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.2. — 11. ДАКО. — Ф.

Р.2860. — Оп.1. —

Спр.14. — Арк. 12.

Спр.637. — Арк. 67.

До розділу 8.

12. ДАКО. — Ф. Р.293. — Оп.2. — Спр.20.

1. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр.92.

— Арк. 35.

— Арк. 1.

13. ДАКО. — Ф.1749. — Оп.3. — Спр.74.

2. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

— Арк. 8.

— Арк. 17.

14. ДАКО. — Ф.1749. — Оп.3. — Спр.40.

3. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

— Арк.7.

— Арк. 1.

До розділу 10.

4. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

1. ДАКО. — Ф. 3972. — Оп.1. — Спр.10.

— Арк. 1 зв.

— Арк. 20.

5. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

2. ДАКО. — Ф. 3972. — Оп.1. — Спр.10.

— Арк. 2.

— Арк. 12.

6. газ. «Кіровоградська правда». 5.05.

3. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

1944 р.

— Арк. 31.

299

4. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

17. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.587.

— Арк.29.

— Арк.14.

5. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

18. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.587.

— Арк. 54.

— Арк.24.

6. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

19. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.587.

— Арк.56.

— Арк.27.

7. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.41.

20. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.587.

— Арк. 46.

— Арк.158.

8. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.41.

21. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.588.

— Арк. 49.

— Арк.18.

9. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.41.

22. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.587.

— Арк. 57-62.

— Арк.187.

10. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр.92.

23. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.588.

— Арк. 2.

— Арк.24.

11. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

24. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.588.

— Арк. 2.

— Арк.82.

12. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

25. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.588.

— Арк. 17.

— Арк.26.

13. ДАКО. — Ф.

Р. 2860. — Оп.1. — 26. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.588.

Спр.637. — Арк.148.

— Арк.27.

До розділу 11.

27. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.588.

1. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк.83.

— Арк.4.

28. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.588.

2. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк.90.

— Арк.5.

29. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.588.

3. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк.119.

— Арк.6.

30. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.588.

4. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк.31.

— Арк.8.

31. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.588.

5. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк.88.

— Арк.108.

32. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.588.

6. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк.9.10.

— Арк. 109, 110.

33. О. Веселова. Голод 1946-1947 рр.

7. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.586.

в Кіровоградській області УРСР

— Арк.111.

(Автор-упорядник Ящук П.). — Київ

8. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Нью-Йорк: Вид-во М.

П. Коць.

— Арк.118.

— 1999. — С.2.

9. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.586.

До розділу 12.

— Арк.122.

1. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.107.

10. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк. 14.

— Арк.168.

2. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

11. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк. 3.

— Арк.174.

3. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.107.

12. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк. 16.

— Арк.247.

4. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.107.

13. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.587.

— Арк. 39.

— Арк.159.

5. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.107.

14. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.587.

— Арк. 17.

— Арк.160.

6. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.107.

15. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк. 15.

— Арк.309.

7. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.107.

16. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.587.

— Арк. 40.

— Арк.7.

300

До розділу 13.

9. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.476.

1. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

— Арк. 27.

— Арк. 3.

10. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.12.

2. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.107.

— Арк. 101 зв.

— Арк. 5.

11. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.477.

3. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.107.

— Арк. 64.

— Арк. 6.

12. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.477.

4. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.107.

— Арк. 91.

— Арк. 18.

13. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.478.

5. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.107.

— Арк. 48.

— Арк. 33.

20. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.478.

6. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.107.

— Арк. 17.

— Арк. 67.

21. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.476.

7. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

— Арк. 31.

— Арк.3.

22. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.478.

8. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр.92.

— Арк. 69.

— Арк. 6.

23. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.478.

9. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

— Арк. 84.

— Арк. 18 зв.

24. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.476.

10. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

— Арк. 36.

— Арк. 18.

25. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.478.

11. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.107.

— Арк. 49.

— Арк. 131, 132.

26. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.478.

12. ДАКО. — Ф. 3035. — Оп.2. — Спр.5.

— Арк. 50.

— Арк. 15.

27. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.478.

13. ДАКО. — Ф. 3035. — Оп.2. — Спр.5.

— Арк. 73-76.

— Арк. 28.

28. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.478.

14. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

— Арк. 94.

— Арк. 20 зв.

До розділу 15.

До розділу 14.

1. ДАКО. — Ф.

Р.1301. — Оп.2. —

1. О. Веселова. Голод 1946-1947 років

Спр.13. — Арк. 55 зв.

в Кіровоградській області. / / Пробле-

2. ДАКО. — Ф. Р.293. — Оп.2. — Спр.20.

ми історії України: факти, судження,

— Арк. 110.

пошуки. Київ. ІІV НАН, 2005 р. № 13.

3. газ. «Кіровоградська правда». 1.11.

— С.433.

1946 р.

2. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

4. газ. «Кіровоградська правда». 3.11.

— Арк. 4.

1946 р.

3. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

5. газ. «Кіровоградська правда». 6.10.

— Арк. 3, 4.

1946 р.

4. О. Веселова. Голод 1946-1947 рр. 6. газ. «Кіровоградська правда». 26.11.

в Кіровоградській області УРСР

1946 р.

/ / Проблеми історії України: факти,

7. Б. Кузик, В. Білошапка. Енциклопе-

судження, пошуки. Київ. ІІУ НАН,

дія Олександрівщини. У плині часу.

2005 р. № 13. — С.436.

Київ, 2002. С.262.

5. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.12.

8. ДАКО. — Ф. П. 470. — Оп.1. — Спр.5.

— Арк. 83, 84 зв.

— Арк. 120.

6. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.476.

До розділу 16.

— Арк. 15.

1. газ. «Кіровоградська правда». 8.10.

7. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.476.

1946 р.

— Арк. 17.

2. газ. «Кіровоградська правда». 22.10.

8. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.476.

1946 р.

— Арк. 18, 20.

3. газ. «Кіровоградська правда». 19.11.

1946 р.

301

4. ДАКО. — Ф. Р. 1301. — Оп.2. — Спр.

5. ДАКО. — Ф. 2875. — Оп.4. — Спр.30.

13. — Арк. 106.

— Арк. 156 зв.

5. газ. «Кіровоградська правда». 16.11.

6. ДАКО. — Ф.2875. — Оп.4. — Спр.30.

1946 р.

— Арк. 158.

6. газ. «Кіровоградська правда». 16.11.

До розділу 18.

1946 р.

1. ДАКО. — Ф. 2875. — Оп.4. — Спр.30.

7. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.1. — Спр.478.

— Арк. 1-94.

— Арк. 91.

2. ДАКО. — Ф. 2875. — Оп.4. — Спр.30.

8. газ. «Кіровоградська правда». 12.11.

— Арк. 23, 28.

1946 р.

3. ДАКО. — Ф. 2875. — Оп.4. — Спр.41.

9. газ. «Кіровоградська правда». 19.11.

— Арк. 26-75.

1946 р.

4. ДАКО. — Ф. 2875. — Оп.4. — Спр.30.

10. газ. «Кіровоградська правда». 5.12.

— Арк. 1-94.

1946 р.

До розділу 19.

11. газ. «Кіровоградська правда».31.12. 1. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.586.

1946 р.

— Арк. 222.

12. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.12.

2. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк. 144.

— Арк. 223.

13. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.12.

3. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк. 130.

— Арк. 224.

14. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.20.

4. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк. 26.

— Арк. 230.

15. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.20.

5. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк. 32.

— Арк. 225.

16. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.20.

6. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.20.

— Арк. 45.

— Арк. 22.

17. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.20.

7. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.20.

— Арк. 63.

— Арк. 35-36.

18. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.20.

8. ДАКО. — Ф. 3035. — Оп.2. — Спр.5.

— Арк. 65.

— Арк. 35.

19. О. Веселова. Голод 1946-1947 рр. 9. ДАКО. — Ф. 5942. — Оп.1. — Спр.24.

в Кіровоградській області УРСР

— Арк. 13.

/ / Проблеми історії України: факти,

10. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.587.

судження, пошуки. Київ. ІІV НАН,

— Арк. 9.

2005 р. № 13. — С.436.

11. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.587.

20. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.20.

— Арк. 13.

— Арк. 89, 90.

12. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

21. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.20.

Спр.30. — Арк. 143.

— Арк. 107, 109.

13. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.

22. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.742.

588. — Арк. 40.

— Арк. 8.

14. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

23. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.4. — Спр.21.

Спр.30. — Арк. 19.

— Арк. 113.

До розділу 20.

До розділу 17.

1. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.476.

1. ДАКО. — Ф.2875. — Оп.4. — Спр.30.

— Арк. 1.

— Арк. 152.

2. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

2. ДАКО. — Ф. 2875. — Оп.4. — Спр.30.

— Арк. 2.

— Арк. 153.

3. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

3. ДАКО. — Ф. 2875. — Оп.4. — Спр.30.

— Арк. 2зв.

— Арк. 153 зв.

4. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

4. ДАКО. — Ф. 2875. — Оп.4. — Спр.30.

— Арк. 5.

— Арк. 158.

5. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

— Арк. 6.

302

6. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

3. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

— Арк. 19.

— Арк. 52.

7. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

4. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

— Арк. 21.

— Арк. 53.

8. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

5. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.

— Арк. 23.

586. — Арк. 231.

9. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр. 5. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.

113. — Арк. 28.

586. — Арк. 231.

10. ДАКО. — Ф. Р. 3972. — Оп.1. — Спр.

6. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

14. — Арк. 19.

— Арк. 120.

11. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.477.

7. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

— Арк. 42.

— Арк. 220.

12. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.

8. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

20. — Арк. 88.

— Арк. 86.

13. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп 4. — Спр.

9. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

46. — Арк. 19.

— Арк. 99.

14. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп 4. — Спр.

10. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.588.

46. — Арк. 21.

— Арк.148, 149.

15. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп 4. — Спр.

11. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

46. — Арк. 23.

— Арк. 126.

16. ДАКО. — Ф.3972. — Оп.1. — Спр. 4.

12. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.588.

— Арк. 5.

— Арк.318.

17. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

13. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.

— Арк. 29.

586. — Арк. 325.

18. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

14. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр. 82.

— Арк. 43.

— Арк. 7.

19. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

15. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр. 82.

— Арк. 45.

— Арк. 23.

20. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

16. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр. 82.

— Арк. 63.

— Арк. 7зв.

21. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

17. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр. 82.

— Арк. 65.

— Арк. 194.

22. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

18. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр. 82.

— Арк. 67.

— Арк. 180.

23. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

19. ДАКО. — Ф. Р.1301. — Оп.2. — Спр.

— Арк. 73.

13. — Арк. 160.

24. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

До розділу 22.

— Арк. 94.

1. Український історичний журнал.

25. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

— 1990. № 2. / / Перковський А., Пи-

— Арк. 112.

рожков С. Демографічні втрати на-

26. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

родонаселення УРСР у 40-х роках.

— Арк. 137.

С.17.

27. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр.92.

2. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.

— Арк. 3.

589. — Арк. 196.

28. ДАКО. — Ф. Р.293. — Оп.2. — Спр.

3. О. Веселова. Голод 1946-1947 рр.

20. — Арк. 122.

в Кіровоградській області УРСР

29. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.

/ / Проблеми історії України: факти,

587. — Арк. 168, 169.

судження, пошуки. Київ. ІІV НАН,

До розділу 21.

2005 р. № 13. — С.436.

1. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

4. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.5. — Спр.7.

— Арк. 41.

— Арк. 9.

2. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.5. — Спр. 7.

5. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.5. — Спр.7.

— Арк. 36.

— Арк. 26.

303

6. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.5. — Спр.7.

9. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.2. — Спр.31.

— Арк. 27.

— Арк. 90.

7. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.5. — Спр.7.

10. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

— Арк. 14.

— Арк. 6 зв.

8. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.5. — Спр.7.

11. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

— Арк. 17.

— Арк. 31.

9. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.5. — Спр.7.

12. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

— Арк. 15.

— Арк. 84 зв.

10. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

13. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

— Арк. 4.

— Арк. 161.

11. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр. 14. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

588. — Арк. 15.

— Арк. 203.

12. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.5. — Спр.7.

15. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

— Арк. 16.

— Арк. 204.

13. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.5. — Спр.7.

16. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

— Арк. 17.

— Арк. 216 зв., 217.

14. газ. «Кіровоградська правда». 22.06.

До розділу 24.

1944 р.

1. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. —

15. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.587.

Спр.14. — Арк. 3.

— Арк.165.

2. ДАКО. — Ф. Р. 4418. — Оп.1. — Спр.8.

16. ДАКО. — Ф. Р. 1301. — Оп.5. — Спр.7.

— Арк. 1.

— Арк. 133.

3. Веселова О. Голод 1946-1947 рр.

17. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.742.

в Кіровоградській області / / Пробле-

— Арк.57.

ми історії України: факти, судження,

18. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

пошуки. Київ. ІІV НАН, 2005 р. № 13.

Спр.30. — Арк.204.

— С.434.

19.

газ. «Червоний прапор». 10.04. 4. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. —

1947 р.

Спр.14. — Арк. 2.

20. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.586.

5. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. —

— Арк. 328.

Спр.14. — Арк. 6.

21. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.2. — Спр.16.

6. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. —

— Арк. 73.

Спр.14. — Арк. 30.

22. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. — 7. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. —

Спр.30. — Арк.205.

Спр.14. — Арк.31 зв.

23. газ. «Кіровоградська правда». 17.11.

8. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. —

1946 р.

Спр.14. — Арк. 33.

До розділу 23.

9. ДАКО. — Ф.

Р. 2860. — Оп.1. —

1. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.2. — Спр.31.

Спр.637. — Арк. 148.

— Арк. 7 зв.

10. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. —

2. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.2. — Спр.31.

Спр.14. — Арк.12.

— Арк. 28.

11. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. —

3. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.2. — Спр.31.

Спр.14. — Арк. 13.

— Арк. 34.

12. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

4. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.2. — Спр.31.

— Арк. 34.

— Арк. 17.

13. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. —

5. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.2. — Спр.31.

Спр.14. — Арк. 21.

— Арк. 56.

14. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. —

6. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.2. — Спр.31.

Спр.14. — Арк. 38.

— Арк. 57.

15. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. —

7. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.2. — Спр.31.

Спр.14. — Арк. 23, 25.

— Арк. 66.

16. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. —

8. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.2. — Спр.31.

Спр.14. — Арк. 46.

— Арк. 91 зв.

304

17. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. — 9. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 4.

Спр.14. — Арк. 5.

— Арк. 65.

18. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. — 10. ДАКО. — Ф. Р.293. — Оп.2. — Спр.20.

Спр.14. — Арк. 8, 9.

— Арк. 125.

19. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. — 11. ДАКО. — Ф.

Р.3972. — Оп.1. —

Спр.14. — Арк. 43.

Спр.18. — Арк. 10.

20. ДАКО. — Ф.

Р. 4418. — Оп.1. — 12. ДАКО. — Ф. Р. 272. — Оп.1. — Спр.

Спр.14. — Арк. 44 зв.

35. — Арк. 227.

До розділу 25.

13. ДАКО. — Ф.

Р.3972. — Оп.1. —

1. Реабілітовані історією. Кіровоград-

Спр.18. — Арк. 11зв.

ська область. Кіровоград, 2008. Т.1

14. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.5.

С. 228-229.

— Арк. 142.

2. Реабілітовані історією. Кіровоград-

До розділу 27.

ська область. Кіровоград, 2007. Т.4

1. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.40.

С. 89.

— Арк. 1-65.

3. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

2. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.3. — Спр.233.

— Арк. 21 зв.

— Арк. 1-385.

4. ДАКО. — Ф. Р. 272. — Оп.1. — Спр.35.

3. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

— Арк. 25, 25 зв.

— Арк. 34.

5. ДАКО. — Ф.

П.459. — Оп.2а. — 4. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

Спр.26. — Арк. 40.

— Арк. 58.

6. ДАКО. — Ф. Р. 272. — Оп.1. — Спр.35.

5. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

— Арк. 103.

— Арк. 58.

7. ДАКО. — Ф. Р. 272. — Оп.1. — Спр.35.

6. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

— Арк. 216 зв.

Спр.35. — Арк. 62.

8. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.92.

7. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

— Арк. 130.

Спр.30. — Арк. 23.

9. ДАКО. — Ф.

Р. 1301. — Оп.2. — 8. ДАКО. — Ф. 3223 с.. — Оп.4. —

Спр.16. — Арк. 121.

Спр.30. — Арк. 44.

10. ДАКО. — Ф.

Р. 1301. — Оп.2. — 9. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.3. — Спр.4.

Спр.16. — Арк. 131.

— Арк. 18-20.

11. ДАКО. — Ф.

Р. 1301. — Оп.2. — 10. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

Спр.16. — Арк. 132.

Спр.30. — Арк. 100.

12. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.5. — Спр.7.

11. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.41.

— Арк. 120.

— Арк. 6.

До розділу 26.

12. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.3. — Спр.4.

1. ДАКО. — Ф. 3035. — Оп.2. — Спр.4.

— Арк. 6.

— Арк. 11.

13. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.4.

2. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.476.

— Арк. 13.

— Арк. 9.

14. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.742.

3. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.477.

— Арк. 143.

— Арк. 31.

15. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

4. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.477.

Спр.53. — Арк. 1.2.

— Арк. 35.

16. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

5. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.477.

Спр.30. — Арк. 36.

— Арк. 35зв.

17. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

6. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.476.

— Арк. 26.

— Арк. 38.

18. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

7. ДАКО. — Ф. 3035. — Оп.2. — Спр.4.

— Арк. 27.

— Арк. 30.

19. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

8. ДАКО. — Ф.

Р.3972. — Оп.1. —

— Арк. 29.

Спр.18. — Арк. 32.

20. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

— Арк. 32.

305

21. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

14. газ. «Кіровоградська правда». 16.11.

— Арк. 32 зв.

1946 р.

22. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.4.

15. газ. «Кіровоградська правда». 17.12.

— Арк. 90, 91.

1946 р.

23. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

16. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр. 92.

— Арк. 59.

— Арк. 10, 11.

24. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. — 17. ДАКО. — Ф. Р.293. — Оп.2. — Спр.12.

Спр.46. — Арк. 31.

— Арк. 149.

25. ДАКО. — Ф. 3223с. — Оп.4. — Спр.46.

До розділу 29.

— Арк. 57.

1. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.35.

26. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

— Арк.1, 1 зв.

— Арк. 60, 60 зв.

2. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.30.

27. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

— Арк.14.

— Арк. 23.

3. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.30.

28. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

— Арк.14 зв.

— Арк. 23, 24.

4. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.30.

29. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

— Арк.16.

— Арк. 25.

5. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.30.

30.

газ. «Червоний прапор». 13.04.

— Арк.16, 17.

1947 р.

6. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.35.

31. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

— Арк.2.

— Арк. 31.

7. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр.3.

32. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

— Арк.67.

— Арк. 34.

8. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр.3.

33. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.47.

— Арк.68.

— Арк. 3 зв.

9. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.35.

До розділу 28.

— Арк. 2.

1. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.477.

10. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.30.

— Арк. 55.

— Арк.18.

2. газ. «Кіровоградська правда». 2.10.

11. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.35.

1946 р.

— Арк.2.

3. газ. «Кіровоградська правда». 11.10.

12. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.30.

1946 р.

— Арк.137.

4. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

13. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.30.

— Арк. 5.

— Арк.142.

5. ДАКО. — Ф.430. — Оп.1. — Спр. 60.

14. ДАКО. — Ф. П.470. — Оп.1. — Спр.51.

— Арк. 11.

— Арк.59.

6. ДАКО. — Ф. П.459. — Оп.2а. — Спр.2.

15. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.35.

— Арк. 7.

— Арк.142.

7. ДАКО. — Ф. П.459. — Оп.2а. — Спр.2.

До розділу 30.

— Арк. 10.

1. газ. «Кіровоградська правда». 5.05.

8. газ. «Кіровоградська правда». 2.11.

1944 р.

1946 р.

2. газ. «Кіровоградська правда». 6.05.

9. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр. 92.

1944 р.

— Арк. 8.

3. газ. «Кіровоградська правда». 13.05.

10. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

1944 р.

— Арк. 22.

4. газ. «Кіровоградська правда». 16.06.

11. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

1944 р.

Спр.35. — Арк. 2.

5. газ. «Кіровоградська правда». 27.02.

12. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

1944 р.

Спр.35. — Арк. 6, 6 зв.

6. газ. «Кіровоградська правда». 29.02.

13. ДАКО. — Ф. П.459. — Оп.2а. — Спр.6.

1944 р.

— Арк. 5.

306

7. газ. «Кіровоградська правда». 5.03.

4. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.4. — Спр.2.

1944 р.

— Арк. 3.

8. Даценко Василь. Кіровоградщина 5. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.4. — Спр.2.

в роки лихоліття: Друга світова вій-

— Арк. 7.

на. / / «Кіровоградщина. Історія. Тра-

6. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.4. — Спр.2.

диції. Сучасність». Кіровоград, 2008.

— Арк. 65.

С.474.

7. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.4. — Спр.2.

9. газ. «Кіровоградська правда». 26.06.

— Арк. 115.

1944 р.

8. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.4. — Спр.2.

10. газ. «Кіровоградська правда». 24.

— Арк. 114.

11. 1944 р.

9. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.4. — Спр.2.

11. Даценко Василь. Кіровоградщина

— Арк. 116.

в роки лихоліття: Друга світова вій-

10. ДАКО. — Ф. 3084. — Оп.4. — Спр.2.

на. / / «Кіровоградщина. Історія. Тра-

— Арк. 95.

диції. Сучасність». Кіровоград, 2008.

11. ДАКО. — Ф. 3223. — Оп.3. — Спр.48.

С.474.

— Арк.21.

12. ДАКО. — Ф.

Р. 3972. — Оп.1. — 12. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. —

Спр.18. — Арк.6,7.7 зв.

Спр.35. — Арк.2.

13. ДАКО. — Ф.

Р. 3972. — Оп.1. — 13. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.4. — Спр.3.

Спр.18. — Арк.8 зв.

— Арк.67.

14. ДАКО. — Ф.

Р. 3972. — Оп.1. — 14. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.35.

Спр.18. — Арк.9.

— Арк.142.

15. ДАКО. — Ф.4418. — Оп.1. — Спр.2.

15. ДАКО. — Ф.

Р.1301. — Оп.2. —

— Арк.24 зв.

Спр.13. — Арк. 116.

16. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.20.

16. ДАКО. — Ф. 5037. — Оп.3. — Спр.11.

— Арк.50.

— Арк. 1-1 зв.

17. ДАКО. — Ф. Р. 293. — Оп.2. — Спр.20.

17. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.478.

— Арк.121. 122.

— Арк. 84.

18. ДАКО. — Ф. Р. 272. — Оп.2. — Спр.35.

18. ДАКО. — Ф. Р. 272. — Оп.2. — Спр.30.

— Арк.82.

— Арк.51 зв.

19. ДАКО. — Ф. Р. 272. — Оп.2. — Спр.35.

19. ДАКО. — Ф. Р. 272. — Оп.2. — Спр.30.

— Арк.131.

— Арк.15.

20. ДАКО. — Ф. 2875. — Оп.4. — Спр.41.

20. ДАКО. — Ф. Р. 272. — Оп.2. — Спр.31.

— Арк. 26-75.

— Арк.62.

21. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.

21. О. Веселова. Голод 1946-1947 рр.

35. — Арк.6,6 зв.

в Кіровоградській області УРСР

22. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.

(Автор-упорядник Ящук П.). — Київ

35. — Арк.7.

— Нью-Йорк: Вид-во М.

П. Коць.

23. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.

— 1999. — С.9.

30. — Арк.137.

До розділу 32.

24. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.

1. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 4.

30. — Арк.137.

— Арк. 4 зв.

25. ДАКО. — Ф.3223 с. — Оп.4. — Спр.

2. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 4.

30. — Арк.146.

— Арк. 2.

26. ДАКО. — Ф.

Р. 1301. — Оп.2. — 3. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 4.

Спр.13. — Арк.119.

— Арк. 4.

До розділу 31.

4. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 4.

1. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.490.

— Арк. 5.

— Арк. 1, 127.

5. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 4.

2. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.478.

— Арк. 5зв.

— Арк.5.

6. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 4.

3. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.478.

— Арк. 63.

— Арк. 84.

307

7. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 4.

До розділу 35.

— Арк. 64.

1. газ. «Народне слово». 11.02.2007 р.

8. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 4.

/ / Л. Даценко. «Сталінський сценарій

— Арк. 65.

вирішення «польського питання».

9. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 4.

2. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.477.

— Арк. 65зв.

— Арк. 2.

10. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 4.

3. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.477.

— Арк. 65.

— Арк. 2зв.

11. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 4.

4. ДАКО. — Ф.3084. — Оп.1. — Спр.482.

— Арк. 95.

— Арк. 2.

12. газ.

«Кіровоградська

правда». 5. газ. «Народне слово». 11.10.2007 р.

16.10.1945 р.

/ / Л. Даценко. «Сталінський сценарій

До розділу 33.

вирішення «польського питання».

1. ДАКО. — Ф. Р. 272. — Оп.2. — Спр.

6. ДАКО. — Ф. Р. 272. — Оп.2. — Спр.

31. — Арк. 26 зв.

30. — Арк. 28.

2. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр. 92.

7. ДАКО. — Ф. Р. 272. — Оп.2. — Спр.

— Арк. 10.

30. — Арк. 44 зв.

3. ДАКО. — Ф. П.459. — Оп.2а. — Спр.

8. ДАКО. — Ф. Р. 272. — Оп.2. — Спр.

6. — Арк. 7 зв.

30. — Арк. 188.

4. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр. 92.

9. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.142.

— Арк. 9.

— Арк. 143.

5. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр. 92.

10. газ. «Народне слово». 11.02.2007.

— Арк. 10.

/ / Л. Даценко. Сталінський сценарій

5. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр. 92.

вирішення «польського питання».

— Арк. 10 зв.

11. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.194.

До розділу 34.

— Арк. 1-20.

1. О. Веселова. Голод 1946-1947 рр. 12. Реабілітовані історією. Кіровоград, в Кіровоградській області УРСР

2008. Т.1. С. 237.

(Автор-упорядник Ящук П.). — Київ

13. ДАКО. — Ф. П. 5907. — Оп.18. — Спр.

— Нью-Йорк: Вид-во М.

П. Коць.

498. — Арк. 1-68.

— 1999. — С.10.

14. газ. «Кіровоградська праця». 12.10.

2. ДАКО. — Ф. Р. 2860. — Оп.1. — Спр.

1945 р.

637. — Арк. 42.

15. ДАКО. — Ф. П. 5907. — Оп.32. — Спр.

3. ДАКО. — Ф.459. — Оп.2а. — Спр. 26.

17. — Арк. 1-17.

— Арк. 41-42.

16. Даценко Василь. Кіровоградщина

4. ДАКО. — Ф. Р. 2860. — Оп.1. — Спр.

в роки лихоліття: Друга світова вій-

637. — Арк. 82.

на. / / «Кіровоградщина. Історія. Тра-

5. ДАКО. — Ф. Р. 2860. — Оп.1. — Спр.

диції. Сучасність». Кіровоград, 2008.

637. — Арк. 148.

С.458.

6. ДАКО. — Ф. Р. 2860. — Оп.1. — Спр.

До розділу 36.

637. — Арк. 190, 225.

1. О. Вєтров. Партизанський і підпіль-

7. ДАКО. — Ф. Р. 2860. — Оп.1. — Спр.

ний рух. С.58. / / «Місто на скелястих

637. — Арк. 241.

берегах Тясмину». 1999 р.

8. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 5.

2. Даценко В. Кіровоградщина в роки

— Арк.131.

лихоліття: Друга світова війна. / / «Кі-

9. ДАКО. — Ф. Р. 2860. — Оп.1. — Спр.

ровоградщина. Історія. Традиції. Су-

670. — Арк. 72.

часність». Кіровоград, 2008. С.471.

10. О. Веселова. Голод 1946-1947 рр. 3. ДАКО. — Ф. П.430. — Оп.2. — Спр.17.

в Кіровоградській області УРСР

— Арк. 2-7.

(Автор-упорядник Ящук П.). — Київ

4. ДАКО. — Ф.459. — Оп.2а. — Спр. 37.

— Нью-Йорк: Вид-во М.

П. Коць.

— Арк. 34.

— 1999. — С.11.

5. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.

269. — Арк. 2.

308

6. ДАКО. — Ф. 4418. — Оп.1. — Спр.1.

24. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Арк. 16.

ська область. — Кіровоград, 2007.

7. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.4. — С.469.

ська область. — Кіровоград, 2008. 25. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.1. — С.237.

ська область. — Кіровоград, 2008.

8. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.1. — С.465.

ська область. — Кіровоград, 2007. 26. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.4. — С.76.

ська область. — Кіровоград, 2008.

9. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.1. — С.295-298.

ська область. — Кіровоград, 2008. 27. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.1. — С.284.

ська область. — Кіровоград, 2007.

10. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.4. — С.33, 51, 231, 240, 241.

ська область. — Кіровоград, 2008. 28. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.1. — С.270.

ська область. — Кіровоград, 2007.

11. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.4. — С.297.

ська область. — Кіровоград, 2008. 29. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.1. — С.277.

ська область. — Кіровоград, 2007.

12. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.4. — С.221, 225, 244.

ська область. — Кіровоград, 2008. 30. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.1. — С.278.

ська область. — Кіровоград, 2008.

13. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.1. — С.334, 350.

ська область. — Кіровоград, 2008. 31. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.1. — С.383.

ська область. — Кіровоград, 2007.

14. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.4. — С.236, 301.

ська область. — Кіровоград, 2007. 32. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Т.4. — С.253.

ська область. — Кіровоград, 2008.

15. Г. Берізка-Бровченко. Дума про епо-

— Т.1. — С. 237.

ху. / / Реабілітовані історією. Кірово-

33. Реабілітовані історією. Кіровоград-

градська область. — Кіровоград,

ська область. — Кіровоград, 2007.

2008. — Т.1. — С.434.

— Т.4. — С.103-104.

16. Реабілітовані історією. Кіровоград-

34. О. Вєтров. Національний рух опо-

ська область. — Кіровоград, 2008.

ру в нашому краї. м. Кам’янка.

— Т.1. — С.42.

С.68. / / «Місто на скелястих берегах

17. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 3.

Тясмину». 1999 р.

— Арк. 11.

35. Реабілітовані історією. Кіровоград-

18. ДАКО. — Ф.5037. — Оп.4. — Спр. 3.

ська область. — Кіровоград, 2008.

— Арк. 79.

— Т.1. — С.241.

19. Реабілітовані історією. Кіровоград-

36. В. Сергійчук. Український здвиг:

ська область. — Кіровоград, 2008.

Наддніпрянщина. 1941-1955. Укра-

— Т.1. — С. 239.

їнська видавнича спілка. Київ.2005.

20. Реабілітовані історією. Кіровоград-

С.771-772.

ська область. — Кіровоград, 2008. 37. В. Сергійчук. Український здвиг:

— Т.1. — С.237-238.

Наддніпрянщина.1941-1955. Укра-

21. Реабілітовані історією. Кіровоград-

їнська видавнича спілка. Київ.2005,

ська область. — Кіровоград, 2007.

С.773.

— Т.4. — С.134.

До розділу 37.

22. Реабілітовані історією. Кіровоград-

1. ДАКО. — Ф.

Р. 3175. — Оп.1. —

ська область. — Кіровоград, 2007.

Спр.23. — Арк. 8-9.

— Т.4. — С.94.

2. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.113.

23. Реабілітовані історією. Кіровоград-

— Арк. 7,8, 80.

ська область. — Кіровоград, 2007. 3. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.113.

— Т.4. — С.251.

— Арк.80 зв.

309

4. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.113.

2. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.2. — Спр.12.

— Арк. 261.

— Арк. 3.

5. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

3. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.113.

— Арк. 84, 90.

— Арк. 171.

6. газ. «Кіровоградська правда». 25. 4. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.2. — Спр.12.

02. 1944 р.

— Арк. 2.

7. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.113.

5. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.2. — Спр.12.

— Арк. 157, 258, 265.

— Арк. 3.

8. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.113.

6. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.2. — Спр.12.

— Арк. 80.

— Арк. 3 зв.

9. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

7. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.2. — Спр.12.

— Арк. 96.

— Арк.4.

10. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

8. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.2. — Спр.12.

— Арк. 71 зв.

— Арк. 1.

11. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.2. — Спр.31.

9. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.2. — Спр.12.

— Арк. 56.

— Арк. 4 зв.

12. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

10. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.2. — Спр.12.

— Арк. 6 зв.

— Арк.6.

13. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

11. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.2. — Спр.12.

— Арк. 66,76, 90.

— Арк. 5 зв.

14. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.113.

12. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.2. — Спр.12.

— Арк. 258.

— Арк. 5.

15. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.113.

13. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.2. — Спр.12.

— Арк. 157.

— Арк. 4 зв.

16. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.113.

14. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.113.

— Арк. 265.

— Арк. 87, 63, 118.

17. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

15. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.113.

— Арк. 90, 91 зв.

— Арк. 188, 228.

18. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.2. — Спр.35.

16. ДАКО. — Ф.5115. — Оп.3. — Спр.21.

— Арк. 184.

— Арк. 2,4.

19. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.2. — Спр.30.

17. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.113.

— Арк. 27.

— Арк. 87.

20. ДАКО. — Ф. Р.272. — Оп.1. — Спр.35.

18. ДАКО. — Ф. 3191. — Оп.4. — Спр.113.

— Арк. 30.

— Арк. 228.

21. ДАКО. — Ф.

Р.1301. — Оп.2. — 19. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.61.

Спр.16. — Арк. 87.

— Арк. 91,100.

22. ДАКО. — Ф.

Р.1301. — Оп.2. — 20. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.61.

Спр.16. — Арк. 87 зв.

— Арк. 102.

23. ДАКО. — Ф. 3223 с. — Оп.4. — 21. ДАКО. — Ф.3191. — Оп.4. — Спр.113.

Спр.30. — Арк. 40.

— Арк. 203, 240.

24. ДАКО. — Ф.1749. — Оп.3. — Спр.40.

До розділу 39.

— Арк. 5.

1. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.47.

25. ДАКО. — Ф.1749. — Оп.3. — Спр.55.

— Арк. 20,20 зв.

— Арк. 39.

2. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.61.

26. ДАКО. — Ф.1749. — Оп.3. — Спр.40.

— Арк. 69.

— Арк. 3.

3. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.61.

27. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.61.

— Арк. 17,18,20.

— Арк. 76.

4. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.61.

28. ДАКО. — Ф.2860. — Оп.1. — Спр.745.

— Арк. 19.

— Арк. 85.

5. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.61.

До розділу 38.

— Арк. 19 зв.

1. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.2. — Спр.12.

6. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.61.

— Арк. 1.

— Арк. 4.

310

7. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.61.

у повоєнному українському селі

— Арк. 5 зв.

(1943-1950 рр.) / / Вісник Черкась-

8. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.61.

кого університету. Серія «Історичні

— Арк. 5,72.

науки». Черкаси, 2008. № 133-134.

9. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.61.

с.163.

— Арк. 10.

3.

газ. «Кіровоградська правда».

10. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.61.

13.08.1946 р.

— Арк. 6.

4.

газ. «Кіровоградська правда».

11. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.61.

6.09.1946 р.

— Арк. 71.

5.

газ. «Кіровоградська правда».

12. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.47.

9.10.1946 р.

— Арк. 3,4.

6.

газ. «Кіровоградська правда».

13. ДАКО. — Ф.5983. — Оп.1. — Спр.47.

29.10.1946 р.

— Арк. 21.

7.

газ. «Кіровоградська правда».

14. ДАКО. — Ф.1749. — Оп.3. — Спр.40.

29.10.1946 р.

— Арк. 2.

8. Шамрай О.

Г. Художня самодіяль-

15. О. Веселова. Голод 1946-1947 рр.

ність та інші форми дозвілля у пово-

в Кіровоградській області УРСР

єнному українському селі (1943-1950

(Автор-упорядник Ящук П.). — Київ

рр.) / / Вісник Черкського університе-

— Нью-Йорк: Вид-во М.

П. Коць.

ту. Серія «Історичні науки». Черкаси,

— 1999. — С.2.

2008. № 133-134. с.165.

16. ДАКО. — Ф.5115. — Оп.3. — Спр.18.

9.

газ. «Кіровоградська правда».

— Арк. 68.

6.09.1946 р.

До розділу 40.

10.

газ. «Кіровоградська правда».

1. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.3. — Спр.18.

8.09.1946 р.

— Арк.91.

11. В. Шурапов. Спадкоємці. / / Кірово-

2. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.3. — Спр.18.

градщина. Історія. Традиції. Сучас-

— Арк.92, 94.

ність. Кіровоград, 2008, с.549.

3. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.3. — Спр.18.

12. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.271.

— Арк.93.

— Арк. 3,4.

4

ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.3. — Спр.18.

13. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.586.

— Арк.94.

— Арк. 177.

5. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.3. — Спр.18.

14. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.745.

— Арк.94зв.

— Арк. 67.

6. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.3. — Спр.18.

15. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.748.

— Арк.95,99.

— Арк. 144.

7. ДАКО. — Ф. 5115. — Оп.3. — Спр.18.

16. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.748.

— Арк.99.

— Арк. 143.

До розділу 41.

17. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.748.

1. Акти

громадянського

стану

— Арк. 147.

про смерть в с. Цвітне, Поселянівка,

18. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.748.

Триліси, Іванівка, Соснівка Олексан-

— Арк. 146.

дрівського району. 1944-1947 рр.

19. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.748.

До розділу 42.

— Арк. 146зв.

1. Шамрай О.

Г. Художня самодія-

20. ДАКО. — Ф. 2860. — Оп.1. — Спр.748.

льність та інші форми дозвілля

— Арк. 142.

у повоєнному українському селі До розділу 43.

(1943-1950 рр.) / / Вісник

Черкась-

1. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

кого університету. Серія «Історичні

— Арк. 7.

науки». Черкаси, 2008. № 133-134. 2. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

с.162.

— Арк. 16.

2. Шамрай О.

Г. Художня самодія-

3. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

льність та інші форми дозвілля

— Арк. 30.

311

4. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

30. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 2.

— Арк. 16 зв.

— Арк. 31.

5. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

31. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 2.

— Арк. 29.

— Арк. 59.

6. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

32. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 3.

— Арк. 31.

— Арк. 24.

7. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

33. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 3.

— Арк. 71.

— Арк. 34.

8. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

34. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

— Арк. 71зв.

— Арк. 63.

9. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

35. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 2.

— Арк. 34.

— Арк. 18.

10. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

36. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 5.

— Арк. 37.

— Арк. 108.

11. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

37. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

— Арк. 38.

— Арк. 34.

12. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

38. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

— Арк. 59.

— Арк. 68.

13. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

39. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 2.

— Арк. 34.

— Арк. 8,62.

14. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

40. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 3.

— Арк. 36.

— Арк. 36,40.

15. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

41. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 3.

— Арк. 66.

— Арк. 55.

16. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

42. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 3.

— Арк. 70.

— Арк. 36.

17. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

43. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 4.

— Арк. 70 зв.

— Арк. 5,59.

18. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 2.

44. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 5.

— Арк. 59.

— Арк. 101, 114.

19. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 2.

45. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 2.

— Арк. 7.

— Арк. 8,38.

20. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 2.

46. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

— Арк. 9.

— Арк. 67.

21. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 2.

47. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 3.

— Арк. 14.

— Арк. 36.

22. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 4.

48. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 2.

— Арк. 111.

— Арк. 63.

23. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 5.

49. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 2.

— Арк. 81.

— Арк.39.

24. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 5.

50. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр.4.

— Арк. 86.

— Арк.66.

25. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

51. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр.4.

— Арк. 36.

— Арк.85.

26. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 1.

До розділу 44.

— Арк. 61.

1. ДАКО. — Ф.

Р. 2860. — Оп.1. —

27. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 2.

Спр.926. — Арк.1-5.

— Арк. 7.

2. ДАКО. — Ф.

Р. 2860. — Оп.1. —

28. ДАКО. — Ф.6662с. — Оп.1. — Спр. 1.

Спр.926. — Арк.6.

— Арк. 72.

3. ДАКО. — Ф.

Р. 2860. — Оп.1. —

29. ДАКО. — Ф.6662 с. — Оп.1. — Спр. 2.

Спр.926. — Арк.7.

— Арк. 8.

4. ДАКО. — Ф.

Р. 2860. — Оп.1. —

Спр.926. — Арк.1.

312

5. ДАКО. — Ф.

Р. 2860. — Оп.1. — 8. ОРКМ — 5114, Д 2690.

Спр.926. — Арк.17- 86.

9. ОРКМ — 5114, Д 2691.

До розділу 45.

10. ОРКМ — 5113, Д 2689.

1. З фондів Олександрівського ра-

11. Піддубний С. Війни проти україн-

йонного краєзнавчого музею (далі

ського селянства. — Кіровоград,

— ОРКМ). — 6300, Д 3229.

2001р. — С. 37-38.

2. ОРКМ — 6148, Д 3143.

12. газ. «Вперед». 6.05.2006 р.

3. ОРКМ — 6149, Д 3144.

13.

газ. «Вперед», 28.04.2007 р.,

4. ОРКМ — 5115, Д 2691.

13.04.2010 р.

5. ОРКМ — 5112, Д 2688.

6. ОРКМ — 5111, Д 2687.

7. ОРКМ — 5109, Д 2685.

СПИСОК СКОРОЧЕНЬ

Авт. — автор

РВ НКВС — районний відділ Народного

БМУ — будівельно-монтажне управління

комісаріату внутрішніх справ

БРСР — Білоруська Радянська Соціаліс-

РВ МВС — районний відділ міністерства

тична Республіка

внутрішніх справ

ВКП(б) — Всесоюзна комуністична пар-

РЗВ — райземвідділ

тія більшовиків

РК КП(б)У — районний комітет КП(б)У

ВЛКСМ — Всесоюзна ленінська комуні-

РМ — Рада міністрів

стична спілка молоді

РНК — Рада народних комісарів

ВОХР — воєнізована охорона

РО (рос.) — районне відділення

в / ч — військова частина

РПЦ — Російська Православна

газ. — газета

Церква

гр. — громадянин

РСС — райспоживспілка

ГУЛАГ (рос.) — Головне управління та-

РСЧА — Робітничо-селянська Червона

борами

армія

ім. — імені

с. — село

кг. — кілограм

СЕС — санітарно-епідеміологічна стан-

КДБ — Комітет державної безпеки

ція

к-п — колгосп

см. — сантиметр

КП(б)У — Комуністична партія більшо-

СРСР — Союз Радянських Соціалістич-

виків України

них Республік

КПЗ (рос.) — камера попереднього ССТ — сільське споживче товариство

ув’язнення

ст. — станція; століття; стаття; ступінь

крб. — карбованець

т. — тонна

КРУ МФ — контрольно-ревізійне управ-

тис. — тисяча

ління міністерства фінансів

УАПЦ — Українська Автокефальна Пра-

ЛКСМУ — Ленінська комуністична спіл-

вославна Церква

ка молоді України

УМВС — управління МВС

обком — обласний комітет

УМДБ — управління МДБ

ОЛП (рос.) — окремий табірний пункт

УПА — Українська повстанська армія

ОУН — Організація українських націона-

УРСР — Українська Радянська Соціаліс-

лістів

тична Республіка

МДБ — міністерство державної безпеки

ФЗН — фабрично-заводське навчання

МК — міський комітет

ЦК — центральний комітет

моббюро — мобілізаційне бюро

цнт — центнер

МО УРСР — міністерство освіти УРСР

ЦСУ — центральне статистичне управ-

МТМ — машинно-тракторна майстерня

ління

МТС — машинно-тракторна станція

чол. — чоловік

РВК — районний виконавчий комітет

шт. — штук

313

ЗМІСТ

Передмова . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 3

1. Мобілізація до армії . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 5

2. Мобілізація цивільного населення. 1944, 1945 рр. . . . . . . . . . . . . . . . . . 10

3. «Дезертири трудового фронту» . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 16

4. Жінки — на Донбас! . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 19

5. Хлібозаготівельна кампанія: 1944, 1945 роки. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 27

6. Приховування зерна: слідча справа № 1132. 1944 рік. . . . . . . . . . . . . . . 31

7. Керівні кадри в повоєнних колгоспах. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 36

8. Трудодні . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 42

9. Дитячі трудодні. Праця дітей в колгоспах як засіб виживання . . . . . . . . 47

10. Переслідування колгоспників по указу від 15.04.1942 р. —

За невироблення мінімуму трудоднів . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 54

11. «Продовольчі труднощі». 1946 рік . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 58

12. Погодні умови та прогнози на врожай 1946 року. . . . . . . . . . . . . . . . . . 67

13. З вірою в новий врожай та розчарування. 1946 рік . . . . . . . . . . . . . . . . 71

14. Хлібозаготівельна кампанія 1946 року. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 76

15. «Саботажники». 1946 рік . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 83

16. «Хліб в соломі та полові!». 1946 рік. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 88

17. Колгосп ім. Молотова c. Любомирка Олександрівського району.

1946 рік. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 95

18. Результати діяльності інших господарств. 1946 рік. . . . . . . . . . . . . . . 100

19. Допомога жителям Кіровоградської області від ЮНРРА . . . . . . . . . . 105

20. Торгівля сільськогосподарською продукцією на базарах області.

1947 рік. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 110

21. Магазини споживчої кооперації. «Орси». . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 117

22. «Контингент», що постачався продовольчими товарами.

Продовольчі картки . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 124

23. Постачання «контингенту» Бобринецького району.

1946-1947 роки . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 133

24. Колгосп ім. Шевченка 2-ї Новгородківської сільської ради.

1947 рік. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 137

25. «Турбота» держави про селян . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 142

26. Охорона зерна. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 146

27. Переслідування за крадіжки зерна: судова справа № 2-84.

1947 рік. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 151

Судова справа на працівників Бобринецького пункту

«Заготзерно» в Устинівському районі. 1946 рік. . . . . . . . . . . . 153

Крадіжки зерна колгоспниками. 1944-1947 роки . . . . . . . . . . . . . 155

314

Крадіжки посівного матеріалу. 1947 рік . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 159

28. Привласнення колгоспного майна . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 162

29. Зловживання владою . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 168

30. Державні внутрішні позики — позичено без вороття! . . . . . . . . . . . . . 173

31. Діяльність уповноважених наркомату (міністерства) заготівель

СРСР на Кіровоградщині . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 182

32. Спекулянти. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 189

33. «Розкрадання» колгоспних земель . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 192

34. Продовольчі позики для колгоспів . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 196

35. Репатрійовані: переселенці. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 201

Фільтрації «остарбайтерів» . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 205

Фільтраційна справа Курганської Г. П. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 209

Фільтраційна справа військовополоненого Супруна І. М. . . . . . . 212

36. Репресії більшовицької влади щодо визволеного населення: долі комуністів, які залишилися в окупації . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 216

«Пособники» . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 219

«Зрадники» . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 223

«Різний антирадянський елемент» . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 226

37. Повоєнні сироти . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 233

38. Санітарно-епідеміологічна ситуація в області в післявоєнні роки. . . 241

39. Стан здоров’я населення області в післявоєнний період. . . . . . . . . . 247

40. Отруєння жителів області через вживання в їжу сурогатів . . . . . . . . 252

41. Динаміка зміни кількості населення в селах Олександрівського

району впродовж 1944–1948 рр., спричинена летальними

випадками . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 255

42. Не хлібом єдиним: задоволення культурних потреб населення

області в перші післявоєнні роки . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 260

Відновлення хутора «Надія» . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 267

43. Церковно-релігійне життя в області у повоєнний період: лібералізація політики держави в релігійному питанні . . . . . . . . . . . . 270

Войовничий атеїзм окремих представників влади

Кіровоградщини . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 274

«Церковно-патріотична» та інша діяльність церкви

в післявоєнний період . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 278

44. Виселення колгоспників у віддалені райони СРСР . . . . . . . . . . . . . . . 282

45. Спогади . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 287

Використана література. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 297

Список скорочень . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 313

315

Науково-публіцистичне видання

Петренко Іван Данилович

КІРОВОГРАДЩИНА ПОВОЄННА

(1944-1948 рр.)

(українською та російською мовами)

Технічний редактор О.М. Корнілов

Верстка В.М. Ященко

Коректор Т.В. Зозуля

Обкладинка І.М. Григоренко

Підписано до друку 6.12.2011 р. Формат 60х84 1/ .

16

Папір офсетний. Друк офсетний. Ум. друк. арк. 18,37.

Наклад 500 пр. Зам. № 1275.

Поліграфічно-видавничий центр ТОВ «Імекс-ЛТД».

Свідоцтво про реєстрацію серія ДК № 195 від 21.09.2000.

25006, Кіровоградська обл., м. Кіровоград, вул. Декабристів, 29, тел./факс (0522) 22-79-30, 32-17-05

e-mail: marketing@imex.kr.ua