Володимир Босько

Володимир Поліщук

ЖУРНАЛІСТИ СТЕПОВОГО

КРАЮ

1874 - 1939

Біографічний довідник

м. Кропивницький

1

2019

Автори-упорядники: Босько Володимир Миколайович

Поліщук Володимир Васильович

Упорядники цього видання зробили спробу зібрати під однією

обкладинкою короткі біографії уродженців краю до 1939 року, які пов’язали

своє життя із журналістикою та видавничою справою, а також тих

осіб, які працювали у газетах Єлисаветграда-Зінов’євська-Кірового у цей

період. Звісно, упорядникам не вдалося внести до довідника прізвища

багатьох дореволюційних журналістів, а також тих майстрів слова, хто

працював у ЗМІ в радянські часи, оскільки збір інформації про них триває.

Сподіваємося, що це буде зроблено під час підготовки другої частини

довідника. До другого випуску також планується внести інформацію про

заслужених журналістів України, співробітників друкованих видань, які

стали лауреатами престижних професійних та літературних премій,

нагороджених високими урядовими відзнаками, журналістів обласних,

районних та багатотиражних видань часів Радянського Союзу, а також

засобів масової інформації Незалежної України.

Висловлюємо щиру вдячність за допомогу у підготовці видання

працівникам Державного архіву Кіровоградської області, обласного

краєзнавчого музею, відділів мистецтв та краєзнавства обласної

бібліотеки ім. Д. Чижевського, журналістам і краєзнавцям В. Бабичу, М.

Долгих, Б. Куманському, Ю. Тютюшкіну, Ф. Шепелю, Є. Шустер та С.

Янчукову.

2

Перша у місті газета під назвою «Елисаветградский го-

родской листок» вийшла у 1874 році. Видавало її міське

управління протягом двох років. Спершу готував

матеріали чиновник В. Протопопов. У 1874-1876 роках

газету підписував С.Турчанов, який був міським головою у

1866-1876 роках. Із закінченням його каденції газета

припинила своє існування. Отож, В. Протопопова можна

вважати першим у місті журналістом, а С. Турчанова –

першим редактором єлисаветградської газети.

У 1892-1905 роках виходили «Ведомости Елисаветград-

ского городского общественного управления». Їх

підписували до друку міський голова О.Пашутін та його

заступник С. Рутковський.

Першою приватною газетою Єлисаветграда, а також

першим повітовим виданням Російської імперії, став

«Елисаветградский вестник», який почав виходити з 1

липня 1876 року і проіснував 18 років. Його останній

номер датується 12 травня 1894 року. Редактором газети

був М. Хороманський, а видавцем – П. Зелений.

Помітним часописом Єлисаветграда були

«Елисаветградские новости», перший номер яких вийшов

14 лютого 1903 року, а редактором та видавцем був В.

Лапідус. У 1906 році видання було призупинене, і його

замінили інші універсальні газети. У 1907 році газета

відновилася і виходила до 1908 року. У травні 1911 року

«Елисаветградские новости» стала видавати А. Зам-

линська, яка була і редактором, виходила газета до 1915

року.

Найпопулярніше видання Єлисаветграда газета «Голос

Юга» виходила у 1904-1919 роках. Її редакторами були

А. Селевін, М. Курдюмов, Г. Бернадінер, Е. Розенштейн,

І. Рохович і Д. Горшков, а видавцями – А. Селевін та

Д. Горшков.

Редакція мала широку мережу

кореспондентів у Російській імперії та в багатьох

європейських країнах, утримувала свої відділення у більше

двадцяти населених пунктах повіту. У 1906-му, у зв’язку з

3

уведенням надзвичайного стану, видання призупинялося

на рік, і замість «Голоса Юга» передплатникам

відправляли газети-замінники. У січні 1920-го за рішенням

Єлисаветградського Військово-революційного комітету га-

зета була закрита.

Загалом у 1874-1921 роках у Єлисаветграді виходило

понад 80 видань, половина з яких – до 1917 року, зокрема:

«Педагогический Вестник» (1881-1883, редактор М. За-

вадський), «Телеграфный бюллетень» (1892), «Волшебный

фонарь» (1899-1907, редактор М. Пашковський), «Изве-

стия Елисаветградского общества сельского хозяйства»

(1900-1914, видавець Товариство сільського господар-

ства, редагували видання Я. Ерделі, К. Яржомбковский,

Ю. Тобілевич), «Крестьянин» (1905-1906, редактор-

видавець В. Овсянников), «Вестник свободы» (1906,

редактор-видавець Г. Гольденберг), «Новая волна»

(квітень-вересень

1906, редактор-видавець М.

Липовецька), «Новая Россия» (1906, редактор-видавець А.

Липовецький), «Новороссийский курьер» (1906), «Новости

Елисаветграда» (серпень-вересень 1906), «Новости

провинции» (29 грудня 1906 – 4 лютого 1907), «Новости

Юга» (19 вересня - 28 грудня 1906), «Русские новости»

(1906), «Южные новости» (квітень-серпень 1906), «Юж-

ный голос» (1906), «Южные отголоски» (1906, редактор-

видавець М.Панкеєв), «Неделя русского еврея» (1906, ре-

дактор-видавець М.Гольденберг), «Южные отклики»

(1906-1907, редактор-видавець А.Розенштейн), «Голос

жизни» (1906-1907), «Голос жизни. Прил.: Елисаветград-

ские новости. Телеграммы» (1904-1907), «Пробуждение»

(1907, редактор-видавець Г.Акацатов), «Союз» (січень-

травень 1907, редактор-видавець І. Макеєв), «Глас народа»

(лютий 1908, редактор-видавець І. Фоменко), «Жизнь

Юга» (листопад-грудень 1908, редактор-видавець І.

Штейн), «Южный листок» (1908-1909, редактор-видавець

І.Лінцер), «Южный листок объявлений» (1908-1909),

«Новороссийский край» (1908-1911, редактор-видавець

Л.Замлинський), «Наша копейка» (1909-1910), «Труд»

(1909-1911, видавці та редактори С. Сосіс, С. Крамаренко,

К. Константінов, Ш. Житомирський, Л. Гімельфарб, О. По-

клонська), «Елисаветградский листок» (6-16 листопада

4

1911, редактор Ш.Заславський, видавці Г.Шполянський та

В.Метт), «Елисаветградский телеграф» (грудень 1911 –

грудень 1912, редактор-видавець В.Бонч-Бруєвич),

«Елисаветградские отголоски» (червень 1912, для

передплатників міста Єлисаветграда безплатний додаток

до газети «Одесские новости», редактор В.Демидов).

«Елисаветградский вестник» (1912, редактор М. Портной,

видавець П. Шинкаревський), «Бюллетень театра и му-

зыки» (1912, видавець І. Лінцер, редактор А. Гайсинський),

«Музыкально-литературный вестник» (1913-1914, ре-

дактор-видавець М. Портной), «Елисаветградский день»

(1914-1915, редактор-видавець Р.Камінський), «Военная

копейка» (лютий 1915, видавець А. Кульчицький,

редактор С. Єнохін), «Елисаветградский день:

Телеграммы» (1915), «Елисаветградский день: Телеграммы

ПТА» (з 19 по 30 травня 1915, редактор М. Житницький,

видавець С. Небоженко), «Южный курьер» (1915), «Изве-

стия Елисаветградских Советов рабочих, солдатских и кре-

стьянских депутатов», «Известия Елисаветградского Сове-

та рабочих и солдатских депутатов» та «Известия Елиса-

ветградской уездной земской управы и Комитета безопас-

ности» - після 1917, «Социал-демократ» (1917-1918).

З 1918 року виходили «Вестник Свободы», «Власть На-

рода», «Известия Елисаветградского крестьянского сою-

за», «Друг народа» (1918), «Известия Елисаветградского

пролетариата» (1918), «Трудовая жизнь» (1918), «Наша

жизнь» (1918), «Новий шлях» (1918, редактор О. Семе-

ненко), «Наша Хата» (1918-1919, редактор Т. Біланенко),

«Республіканець»

(1918-1919),

«Вісник

Єлисаветградського земства» (1918-1919),

«Набат»

(грудень 1918), «Революционер-республиканец» (1919),

«Народ и армия» (1919), «Вольний голос» (1919), «Война

и Мир» (1919, редактор Н. Любенський), «Більшовик»

(1919), «Известия Елисаветградского Революционного

Комитета» (1920), «Известия Елисаветградского уис-

полкома и уездкома КП(б)У» (1920), «Стенная газета

Югроста» (1920), «Труд» (1920), «Боротьба» (1920),

«Югроста» (1920), «Укрроста» (1920), «Червоне село»

(1920), «Месячник «Красного права» (1920), «Плуг и мо-

лот» (1921), «Робітник і селянин» (1921), «Красный

5

телеграф» (стінна газета РАТАУ, 1921), «Серп і молот»

(1921).

У повітовому місті Олександрія до Жовтневого

перевороту видавали «Известия Александрийского уездно-

го земства» (з 1 січня 1909 по 1917 рік, редактор В.

Навроцький) та «Александрийский театральный листок»

(1911, редактор-видавець М. Познанський). У 1917 році в

Олександрії виходила бундівська газета «Трудовая жизнь»

(редактор Е.Іофан). З 1918-го видавали «Известия

Александрийского уездного земства», а потім «Вісник

Олександрійського повітового земства». У 1919-му

виходила газета «Известия Александрийского Уездного

Военно-Революционного комитета», з 14 січня 1920-го –

«Вісті Олександрійського Повітового Військово-

революційного Комітету», з 1921-го – газета «Серп і

молот». У 1920 році в Олександрії видавали також

«Стенную газету УКРОСТа», яку з 12 травня 1921

перейменували на «Красный телеграф». У 1921-му була в

місті і молодіжна газета «Клич юного коммунара».

У роки німецької окупації в окружному центрі

Кіровограді виходила газета «Голос України», редактором

якої до вересня 1941 був Василь Пасічник. З травня 1942

видання називалося «Українські вісті».

Органом

Кіровоградського гебітскомісаріату і штадткомісаріату у

1941 була газета «Український голос» (редактор

Шевченко), яка з 31 грудня 1941 змінила назву

на «Українські вісті», а згодом – на «Кіровоградські

вісті» (по 1943). У 1943 видавалася газета для біженців та

евакуйованих «Хлеб. Убежище. Труд». У Кіровограді

також вийшло останнє (четверте) число часопису

«Український засів» (редактор Віктор Петров), перші чис-

ла якого було випущено у Харкові (ч. 1 і 2 – 1942; ч. 3 -

1943). У Бобринці з жовтня 1942 по жовтень 1943 року

виходила газета «Бобринецький голос». Російські

колабораціоністи видавали у Кіровограді у 1943 році

газету «Козак».

У радянські часи в Єлисаветграді-Зінов’євську-

Кіровому-Кіровограді виходили газети «Известия»,

«Красный путь» («Червоний шлях»), «Зінов’євський

пролетарій», «Соціялістичний наступ», «Кіровська

6

правда», «Кіровоградська правда», «Молодий комунар» та

ряд інших видань.

Александров Віктор Євгенович (6 листопада

1917, м. Ставрополь – 1992), письмен-

ник. Учасник 2-ї світової війни. У 40-

50-х роках проходив військову службу

в Кіровограді, був членом обласного

літоб’єднання. У книгах часто згадує

наше місто. Закінчив Літературний ін-

ститут ім. М. Горького. У 1964-1966

працював заступником головного ре-

дактора журналу «Радуга». Автор

поеми «Неистовый Виссарион» (1948), багатьох повістей

та оповідань військово-патріотичної тематики: «Повесть о

солдате» (1956), «Выстрелы в степи» (1958), «Под белыми

куполами» (1964), «Им открывают сердца» (1970), «Лу-

тугин» (1971), «Белые крылья» (1972), «Тимур – сын

Фрунзе» (1979), «Михаил Фрунзе» (1987) та ін.

Альберт Рис Вільямс (28 вересня 1883, Грінвіч, штат

Огайо, США – 1962), американський

публіцист і журналіст, очевидець та

учасник Жовтневого перевороту 1917

року. Приятель Джона Ріда, автора

знаменитої книги про більшовицьку

революцію «10 днів, що потрясли світ».

Написав не менш відому книгу «Путеше-

ствие в революцию. Россия в огне Граж-

данской войны. 1917-1918», яка перекладена на багато мов

світу. Особисто знав Троцького, Зінов’єва, братів Гумберг,

Мельничанського та

інших уродженців

Єлисаветградського повіту, творців більшовицької

революції. 16 серпня 1917 приїздив у Єлисаветград у

супроводі Алекса Гумберга, відвідав редакцію газети

«Известия Елисаветградского Совета рабочих, солдатських

7

и крестьянских депутатов». У своїй головній книзі

«Путешествие в революцию. Россия в огне гражданской

войны. 1917-1918» відзначає: «И вновь я открыл для себя

деревню, на этот раз Елисаветград, откуда родом был Гум-

берг, которая была на обочине кипящего революционного

котла, но все же постепенно пробуждалась».

Ангерт Давид Миколайович (1891, м. Єлисаветград –

1977, м. Алмата), критик,

літературознавець,

педагог.

Навчався у Златопільській

гімназії. У 1906 був виключений з

гімназії за участь у револю-

ційному русі. У 1907 емігрував за

кордон, навчався на романо-

германському відділенні

Ло-

занського університету в Швейцарії. Друкувався у

єлисаветградських газетах (псевдонім Давид Ніколіч).

Повернувшись у Росію, вступив до Петербурзького

політехнічного інституту, але не закінчує його у зв’язку з

початком 1-ї світової війни. Початок літературної

діяльності датується 1909 роком. Після революції активно

працював у галузі народної освіти, був деканом і

викладачем Ленінградського інституту позашкільної

освіти та педагогічної академії ім. Герцена. Десять років

був заступником головного редактора Ленінградського

відділення Державного видавництва, де виконував

величезну текстологічну роботу для багатьох видань.

Заарештований 18.01.1931 за контреволюційну діяльність,

засуджений на 10 років позбавлення волі. З 1937 жив у

Алма-Аті. Понад 30 років пропрацював у Казахському

педагогічному інституті імені Абая, читав студентам лекції

зі вступу до літературознавства, історію літератури ХVIII

століття, історію дитячої літературі. Хоча наукового

ступеня не мав, був блискучим лектором. Написав десятки

8

статей про класиків російської, західноєвропейської та

казахської літератури. Член Спілки письменників СРСР.

Реабілітований 30.03.1989 (посмертно).

Андрейкович Тимофій Павлович (27.06.1917, с. Мит-

рофанівка Новгородківського району –

26.06.2003, м. Острогозьк Воронезької

обл.), прозаїк, поет,

нарисовець,

краєзнавець.

У

1935

закінчив

Єнакіївський педагогічний технікум, у

1940 – філологічний факультет Вороши-

ловградського педагогічного інституту.

Перші вірші опублікував 1938 в

альманасі «Литературный Донбас».

Учасник 2-ї світової війни, був військовим журналістом,

політпрацівником. Гвардії полковник у відставці. З 1960

працював у редакціях різних газет: «Знамя Родины»,

«Вперед», журналі «Подъем» та ін.). Автор декількох книг

(переважно документальної прози): «Сердце солдата» (Во-

ронеж, 1960), «Сражались на Волхове» (Ленинград, 1986)

та ін. У 1964 в Кіровограді побачила світ книжка «Село

моє – біль мій», написана українською мовою. Член

Спілки журналістів СРСР (1959). Лауреат обласної

журналістської премії імені М.С.Ольмінського (м.

Воронеж).

Андрієвський

Олексій

Олександрович

(псевдоніми: Андибер, А.Каневський,

Ол. Канівець; 28 лютого 1845, м. Канів

– 22 червня 1902, м. Київ), педагог,

історик, літератор і публіцист. У 1865

закінчив історико-філогічний факуль-

тет Київського університету. Вчителю-

9

вав у гімназіях Катеринослава, Одеси, Києва та Тули. З

1881 редагував неофіційну частину газети «Киевские

губернские ведомости». Перебував на засланні за украї-

нофільство (1877-1881). У 1882-1886 підготував і видав

10 випусків «Исторических материалов» із архівів

Київського губернського управління. З 1885 по 1890

працював інспектором Златопільської гімназії, автор

«Исторической записки о Златопольской прогимназии»

(1887). З 1896 і до кінця життя – директор сирітського

будинку в Одесі. Один з ініціаторів створення

«Київського товариства сприяння початковій освіті».

Автор статей і наукових розвідок з історії Запорізької

Січі, Правобережної України і Києва, організував видан-

ня популярних брошур з різних галузей знань.

Андрющенко Микола Федотович (25 липня 1920, с.

Іванівка

Новоархангельського

району – 1971), журналіст. Учасник

2-ї світової війни. У 1946 закінчив

Київський політехнічний інститут, у

1950 – факультет міжнародних

відносин Київського державного

університету

імені

Тараса

Шевченка. У 1950-1951 – завідувач

відділу редакції комсомольської га-

зети. У 1951 – редактор відділу журналу «Наука і життя».

У 1951-1953 – відповідальний секретар журналу «Сучасне

і майбутнє». У 1953 – відповідальний редактор пропаганди

Українського комітету радіоінформації. У 1954-1960 – ін-

структор, завідувач сектору газет відділу пропаганди і

агітації ЦК КП України. У 1960-1963 – заступник директо-

ра Радіо-телеграфного агентства України (РАТАУ). У

1963-1971 – директор РАТАУ. Заслужений працівник

культури Української РСР. Похований у Києві на Байково-

му кладовищі.

10

Аров Борис Лазарович (1 травня 1919, с. Аджамка

Олександрійського р-ну

– 11 січ-

ня 2016, м. Миколаїв), спортивний жур-

наліст. З 1937 працював у газеті «Юж-

ная правда» (Миколаїв). Вів репортажі

з чемпіонату світу з хокею (1974), Олімпійських ігор (1980) та Універсіади

(1981).

Статті

друкували журнали

«Огонёк», «Юность», «Молодёжная

эстрада»,

«Україна»,

«Старт».

Співавтор п’єси «Партизанська іскра» (про однойменну

партизанську організацію), яка отримала республі-

канську комсомольську премію ім. М. Островського.

Лауреат численних нагород Асоціації спортивних

журналістів України, у т.ч. у найпрестижнішій номінації –

приз ім. І. Засєди «За честь і гідність у журналістиці».

Архипов Григорій (Магрі) (1894, м. Миколаїв – рік

смерті невідомий), журналіст. У 1922

завідував обліково-статистичним відділом

Миколаївського губкому партії. Заступник

редактора газети «Красный Николаев» та

сатиричного журналу «Удав». Редактор

газети «Червоний шлях» (Зінов’євськ, 1925).

Під редакцією Магрі вийшов перший випуск

книги «Красные вехи. Сборник воспомина-

ний и материалов по истории революцион-

ного движения на Зиновьевщине» (Зінов’євськ, 1925).

11

Базилевський Володимир Олександрович (14 серпня

1937, с. Павлиш Онуфріївського

р-ну), письменник, журналіст.

Працював кореспондентом газет

«Чорноморська комуна» (Одеса) та

«Кіровоградська правда», старшим

редактором видавництва «Промінь»

(Дніпропетровськ).

Автор двох

десятків книг поезій та критичної

прози. Лауреат Державної премії

України ім. Т. Шевченка (1996, за

книгу «Вертеп»), літературних премій: ім. Ю. Яновського

(1972, за поему «Пора перельоту»); ім. П. Тичини (1990, за

книгу «Колодязь»); «Березоль» (2002, за цикл критичних

мініатюр «Імпресії та медитації»); В. Свідзінського (2004,

за видані однією книгою поетичні збірки «Віварій» і «Кі-

нець навігації»); Є. Плужника (2006, за книгу «Крик

зайця»); літературно-мистецької премії ім. П. Куліша

(2012).

Байдебура Павло Андрійович (16 лютого 1901, с.

Нерубайка Новоархангельського р-ну

–

26 січня 1985,

м. Донецьк),

письменник, журналіст. У 1930

закінчив факультет журналістики

Комуністичного університету ім.

Артема. Редактор газети «Вуглекоп»

(1930-1933), редактор видавництва «Лі-

тература та мистецтво» (1933-1934).

Член Спілки письменників СРСР

(1934). У Харкові був завідуючим

12

відділом газети «Харківський пролетар», оргсекретарем

Харківської

організації

СПУ,

редактором

республіканського видавництва «Мистецтво і культура».

Під час 2-ї світової війни – кореспондент військової газети

«Прапор Батьківщини». Очолював Донецьку організацію

СПУ (1944-1958, 1965-1968). Почесний громадянин м.

Донецька.

Балицький Григорій Васильович (12 березня 1906,

с. Берестяги Гайворонського р-ну – 6

грудня 1989, м. Кіровоград),

партійний діяч. У 1937 закінчив

Всеукраїнський

інститут

комуністичної освіти у Харкові.

Заступник директора обласної

бібліотеки ім.Короленка (Чернігів,

1937), завідуючий відділом обласної

газети «Більшовик» (Чернігів, до

1940), заступник завідуючого

загальним сектором Чернігівського обкому КПУ (1941).

Учасник 2-ї світової війни. У 1942-1944 – командир

партизанського загону ім. Сталіна Чернігівського

партизанського з’єднання. 7 березня 1943 присвоєно

звання Героя Радянського Союзу. В 1947 закінчив Вищу

партійну школу при ЦК КПРС. Працював секретарем

Кіровоградського міськкому КПУ. З 1948 по 1962 –

завідуючий відділом обкому КПУ. В 1962-1964 – голова

парткомісії при Кіровоградському обкомі КПУ.

Безпечний

Іван

Прокопович (11 листопада 1909,

с.

Піщаний

Брід

Добровеличківського р-ну – 18

червня 1994, Ніаґара-он-де-

Лейк, провінція Онтаріо,

13

Канада), педагог, журналіст. Закінчив Кременчуцький

педагогічний технікум (1929). Навчався у Кам’янець-

Подільському педагогічному інституті (1935-1937). З 1940

– старший викладач української мови та вчений секретар

Львівського інституту радянської торгівлі. Під час 2-ї

світової війни – літературний редактор в Українському

видавництві (Львів), де друкувалися часописи «Вечірня

година», «Наші дні», «Дорога» та «Малі друзі». З 1950

проживав з родиною в м. Ніагара-он-де-Лейк у Канаді.

Працював в автомобільній компанії «General Motors»» у

м. Сент-Кетерінс (1950-1976). Співпрацював із ча-

сописами «Вільне

слово», «Український

го-

лос», «Канадійський Фармер», «Нові дні» та «Молода

Україна». Автор передмов до збірок, рецензій на праці та

твори П. Одарченка, Я. Славутича, О. Гай-Головка, Д.

Козія та ін.

Березняк Борис Тихонович (4 червня 1930, с. Косівка

Олександрійського р-ну – 1988), поет

і журналіст. У 1951 закінчив

Кіровоградський технікум механізації

сільського господарства, згодом фа-

культет журналістики Вищої партій-

ної школи у Москві. З 1956 працював

техніком-механіком у Ташкенті

(столиця Узбекистану) на заводі «Тек-

стильмаш», писав вірші та нариси для

заводської газети. З 1958 працював

журналістом у газеті «Ташкентская правда». У 1967 по-

вернувся в Україну. З 1968 був кореспондентом газети

«Правда Украины» по Запорізькій області. Автор книги

про Героя Соціалістичної Праці Григорія Семеновича

Сарбаша (бригадира тракторної бригади колгоспу

«Ленінська правда» Михайлівського району Запорізької

області). Представлений у книзі «Пером і словом» (2010)

про журналістів Запорізької області. Вірші друкувалися у

багатьох періодичних виданнях Радянського Союзу, але

підготувати до друку збірку віршів за життя не встиг. Це

14

зробила у 2011 році його двоюрідна сестра Тетяна Берез-

няк. Книга називається «Если меня полюбишь», вона ж

написала й спогади «Вспоминая брата».

Бершадський Рудольф Юлійович (5 січня 1909,

Єлисаветград – 27 травня 1979,

Москва), письменник. Народився в

сім’ї художника Юлія Рафаїловича

Бершадського; сестра – художниця

Анна Бершадська-Столяр (1907-1970).

Навчався на економічному факультеті

Комуністичного

університету

викладачів суспільних наук. Брав

участь у зіткненнях з японцями на

озері Хасан (1938), радянсько-

фінській війні (1939-1940). Під час 2-ї світової війни –

кореспондент фронтових газет. Побував на війні у Вєтнамі.

Нагороджений орденом Червоної Зірки (1940). Автор

нарисів, збірок оповідань, повістей і кіносценаріїв, які

присвячені військовим подіям, учасником і очевидцем

яких він був. Популяризатор науки. Після поїздок по

країні, Близькому Сходу і Середній Азії написав ряд творів

на історичні та науково-популярні теми. Брав участь у

створенні «Збірника спогадів про І. Ільфа та Є. Петрова»,

книги «Молоді герої Великої Вітчизняної війни» з серії

«Життя видатних людей».

Біба Петро Микитович (1 липня 1913, м. Новомирго-

род – 22 березня 2002), письменник, журналіст. Працював у редакціях

газет міст Новомиргорода та Нікопо-

ля. Друкувався у дитячих журналах

«Більшовиченята» та «Червоні квіти».

Учасник 2-ї світової війни. Редагував

альманах «Вогні Придніпров'я».

15

Наприкінці 1950-х

–

відповідальний секретар

дніпропетровської обласної газети «Зоря». Головний ре-

дактор газети «Культура і життя» (1962-1975). Автор 12

збірок поезій. Член СПУ. Заслужений працівник культури

УРСР. Почесний громадянин м. Новомиргород.

Білорус Антон Васильович (8 липня 1900, с. Більківці

Житомирської

обл. – 7 січня

1966,

м.

Коростишів

Житомирської

обл.), педагог,

кандидат геолого-

мінералогічних наук. З вересня 1934 до серпня 1941

доцент геології і завідуючий кафедри хімії

Кіровоградського педагогічного інституту. За станом

здоров'я був невійськовозобов'язаним. З початком війни,

маючи припис евакуюватися з родиною, залишився під

німецькою окупацією. З листопада 1941 – коректор газети

«Українські вісті» (Кіровоград), з січня по травень 1942 –

завідувач економічного відділу цієї ж газети.

Заарештований 9 квітня 1949 за постановою, в якій

сказано, що «проживаючи на окупованій території, був

активним німецьким підручним, працював у німецько-

фашистській газеті «Кировоградские вести». 7 липня 1949

суд призначив ув'язнити у виправно-трудових таборах

терміном на 25 років. 5 лютого 1955 достроково

звільнений.

Білуха Микола Тимофійович

(17 січня 1923,

с. Мошорине

Знам'янського р-ну – 4 липня 2015, м.

16

Київ), доктор економічних наук (1973),

професор (1979), заслужений діяч науки і техніки

України (1991).

У 1940

почав

навчатися

у Кіровоградському педагогічному інституті. За реферат

«Історичні основи поеми Шевченка «Гайдамаки»

заарештований (1940) і засуджений до 10 років

позбавлення волі. В 1947 звільнений за відсутності складу

злочину. Продовжив навчання в Українському полі-

графічному інституті на факультеті журналістики (Львів).

У 1948 заарештований удруге і засуджений як

український націоналіст на довічне заслання до Сибіру.

Звільнено й реабілітовано 1954. Заочно (1956) закінчив

навчання в Українському поліграфічному інституті і

у Московському фінансовому інституті (1957). У 1954-

1955 працював учителем української мови в Добровелич-

ківці. У 1955-1957 – літературний редактор журналу «Пе-

рець». Від 1966 – на науково-педагогічній роботі.

Підготував біля 90 докторів і кандидатів економічних на-

ук.

Близнець Віктор Семенович (10 квітня 1933, с. Воло-

димирівка Компаніївського р-ну – 2

квітня 1981, м. Київ), письменник.

Закінчив факультет журналістики

Київського державного університету

їм. Т.Шевченка (1957). Працював у

редакціях журналів «Піонерія» та

«Малятко», у видавництві «Молодь».

Автор кількох книг для дітей. 1988

посмертно присвоєно звання

лауреата літературної премії ім. Лесі Українки. 2003-го

Міжнародний освітній фонд ім. Ярослава Мудрого

17

започаткував літературну премію «Звук павутинки» ім. В.

Близнеця.

Бондаренко Микола Герасимович (15 серпня 1914,

с.

Доніно-Кам’янка

Олександрівського р-ну – 14 червня

1967, м. Кіровоград), журналіст. З

1935 – на журналістській роботі.

Працював у редакції газети

політвідділу Трепівської МТС

Знам’янського

р-ну

та

відповідальним

секретарем

районної газети у Єлизаветградківці.

З 1936 по 1946 у лавах Радянської

Армії, учасник 2-ї світової війни.

З 1946 – відповідальний секретар, а потім редактор

Єлизаветградківської районної газети. Закінчив Вищу

партійну школу при ЦК КПУ (1951). З того ж року

завідуючий відділом партійного життя газети

«Кіровоградська правда». У 1963 – заступник редактора

цієї газети, з 1964 – головний редактор. Депутат обласної

ради депутатів трудящих. Член СЖ УРСР. Нагороджений

орденом Трудового Червоного Прапора, двома орденами

Червоної Зірки та медалями.

Бондаренко Михайло Ілліч (27 серпня

м. Єлисаветград 1903 – 1938), державний

діяч УРСР. Закінчив Єлисаветградське

вище початкове училище. З 1917 працював

18

на виробництві (завод Ельворті). У 1925 вступив до лав

РКП (б), відтоді на партійних посадах у Єлисаветграді й

окрузі. У 1930-1931 – редактор Зінов’євської окружної

газети. З 1931 по 1936 − на партійній роботі у Грузії та

Азербайджані, керував нафтовою промисловістю,

нагороджений орденом Трудового Червоного Прапора. У

1936 − 2-й секретар Харківського міськкому, обкому

КП(б)У. З серпня по жовтень 1937 − голова РНК УРСР,

член політбюро ЦК КП(б)У. У жовтні 1937 за

звинуваченням у належності до «антирадянської

троцькістської терористичної і шкідницької організації,

яка діяла у нафтовій промисловості СРСР», заарештований

і засуджений до розстрілу. Реабілітований у 1956.

Борисов Євген Іванович (1858, с. Вербівець на

Черкащині – 1900), публіцист, критик,

фольклорист. Закінчив юридичний фа-

культет Новоросійського університету

(1877), брав участь у революційному

русі, був членом Одеської Громади, у

1879-1882 перебував на засланні в

Якутії . За завданням редактора «Одес-

ского вестника» П. Зеленого підготу-

вав цикл публікацій про суспільний рух

Галичини «Листи з Австрії» (1878),

один з перших дослідників творчості І. Франка. Зібраний

фольклорний матеріал увійшов до збірок М. Драгоманова

й П. Чубинського, автор розвідки «Чумацька пісня» (1882).

Друкувався в «Новороссийском телеграфе», «Киевском

телеграфе», «Одесском вестнике». Співпрацював в

галицьких передових журналах «Молот», «Дзвін» і

«Громадський Друг» (1878). Брав участь у редагуванні

газет «Зоря» (ред. М. І. Кулішера в Києві), «Одесский

вестник» (кінця 1880-х). Публікував статті в київських,

одеських, петербурзьких і сибірських газетах, в російських

і українських журналах, а також переклади творів

польських письменників. З 1887 працював в «Одесском

вестнике». На початку 90-х років ХІХ ст. працював секре-

19

тарем Єлисаветградської повітової земської управи, уклав

фундаментальну книгу «Систематический свод постанов-

лений Елисаветградского уездного земского собрания за

1865-1895 гг.», про яку сучасники писали: «Это настольная

книга всякого земца, в которой с замечательной подробно-

стью извлечены из дел и с полным знанием дела система-

тически сгруппированы все данные для истории Елиса-

ветградского земства, давшего стольких выдающихся дея-

телей и по праву стоявшего со дня введения земских учре-

ждений на одном из первых мест по результатам своей де-

ятельности». В останні роки життя (1896-1900) редагував

«Сборник Херсонского земства». Спомин про Борисова

написав І. Франко, відзначивши його «безумовно чесний

характер».

Борисов Микола Іванович (1860, с. Вербівець на

Черкащині – 1933, м. Олександрія),

земський статистик, громадський діяч.

Молодший брат Євгена Борисова. З

1880 по 1884 навчався на медичному

факультеті Київського університету. За

участь у студентських заворушеннях

був виключений з 4-го курсу універси-

тету з «вовчим білетом», без права жи-

ти у губернських містах. З 1887 по 1933

(загалом 46 років!) працював у Олександрії земським ста-

тистиком, потім викладачем технікуму, там же помер і по-

хований. У 1889 в Олександрії в друкарні Райхельсона по-

бачив світ «Систематический свод постановлений

Александрийского уездного земского собрания с 1865 по

1889 годы» (419 с.). На титульній сторінці читаємо:

«Составлен Г.И. Горяновым под руководством Н.И. Бо-

рисова». Він – автор

багатьох праць з

сільськогосподарської та освітянської тематики: «Сельско-

хозяйственный обзор по Александрийскому уезду за 1889-

1890 год» (1891), «Опыт шелководства в Александрийском

уезде Херсонской губ.» (1892), «Волшебный фонарь в на-

родной школе. По данным Александрийского уездного

земства за 1889-1895гг.», «Продолжительность курса в од-

20

ноклассных земских школах Херсонской губернии.(По

результатам выпускных испытаний в 1896г.)», «Результаты

выпускных испытаний в одноклассных земских школах

Херсонской губернии в 1897 г.», «Крестьянское дело в

Херсонской губернии 1897 г.» та ін. Микола Борисов регу-

лярно друкувався у часописах «По морю и суше», у ре-

дагованому братом «Сборнике Херсонского земства». Був

учасником Х Всеросійського з’їзду природодослідників та

лікарів у Петербурзі (1898).

Братченко Іван Григорович (3 жовтня 1923, с.

Головківка Олександрійського р-ну – 2002,

м. Кіровоград), журналіст, літератор.

Учасник 2-ї світової війни. Закінчив

Київський педінститут (1949). Працював

власним кореспондентом газети «Молодь

України» по Кіровоградській і

Миколаївській областях (1949-52). Власкор

газети

«Правда Украины»

по

Кіровоградській області (з 1952). Автор кількох книг про-

зи. Член СЖ СРСР (1958). Нагороджений орденами Слави

3-го ступеня, Вітчизняної війни 1-го ступеня, «Знак Поша-

ни»; медалями «За відвагу», «За оборону Ленінграда», «За

оборону Сталінграда», «За взяття Кенігсберга» та ін.

Заслужений журналіст України. Лауреат премії ім. Ю.

Яновського. Почесний громадянин с. Головківка.

Браун Яків Веніамінович (Ізраїль Беньяминович

Броун) (20 березня 1889, м.

Єлисаветград – 21 грудня 1937, м.

Куйбишев),

політичний

діяч,

літературний критик, письменник.

Закінчив Єлисаветградську чоловічу

гімназію. Навчався на юридичному

факультеті Віденського університету та

21

відвідував консерваторію. З 1919 – член Центрального

бюро партії лівих есерів, один з редакторів нелегального

журналу «Знамя», органу ЦК партії лівих соціалістів-

революціонерів (1919-1921). Як літературний критик в

історію російської літератури увійшов автором першої

монографії про творчість Андрія Бєлого; першої статті про

знаменитий роман-антиутопію Євгена Зам’ятіна «Мы».

Оригінальний прозаїк: автор повістей «Гамбит дьявола»

(1928), «Самосуд», «Старики»; оповідання «Глаза». 1926

заочно прийнятий у Всеросійську спілку письменників.

Московський журнал «Театр и музыка» спеціально для

Брауна відкрив рубрику «Театр и литература». Статті в

журнал «Сибирськие огни» відправляв з політізолятора. В

1937 розстріляний.

Бровченко Володимир Якович (1 червня 1931, м. Ма-

ла Виска – 19 серпня 2013), поет, громадський діяч. Навчався в Одеському

технологічному інституті харчової та

холодильної промисловості. Організатор

і перший редактор херсонської обласної

молодіжної газети, у якій працював

до 1961. Перша поетична збірка «Шум-

лять жита» побачила світ в Одесі 1956. У

1958 прийняли до СПУ. Головний редактор журналу «Дні-

про» (1973-1979). Голова правління Товариства культур-

них зв'язків з українцями за кордоном (1979-1991). У 1988

став одним з співзасновників Товариства української мови

ім. Т. Шевченка. Написав і видав 35 книг. У 1991 фірма

«Мелодія» випустила платівку-гігант пісень на вірші В.

Бровченка «Згадай мене». За збірку поезій «Страсний чет-

вер» 1994 удостоєний міжнародної премії ім. В.Винничен-

ка. Збірку віршів «Презентація з молитвою» відзначено

премією ім. П.Тичини (2004). Заслужений діяч мистецтв

України. Почесний громадянин м. Мала Виска.

22

Бронфман Іцик Львович (Ісаак Лейбович) (15 квітня

1913, с. Хащувате Гайворонського р-ну –

1978), журналіст, поет. Рано залишившись

сиротою, виховувався у дитбудинку у Гай-

сині. Після закінчення індустріального тех-

нікуму у 1931 приїхав у Біробіджан. Пра-

цював трактористом, друкував вірші у га-

зеті «Біробіджанер штерн». Учасник 2-ї

світової війни. Після демобілізації повер-

нувся у Біробіджан, де працював у редакції обласної газе-

ти: публікував вірші, нариси, репортажі. У 1948 вийшов

перший збірник віршів «На світлих дорогах» воєнної тема-

тики, а у 1983 – посмертна книга під назвою «Моя анкета».

Будулатьєв Артур Борисович (16 лютого 1938, с. Ве-

лика Виска Маловисківського р-ну),

тележурналіст. Закінчив Олександрійсь-

ке культосвітнє училище і Харківський

інститут культури. З 1966 працював на

Кіровоградському обласному телебачен-

ні: оператор, редактор, режисер, автор і

співавтор програм. 1967 зняв сюжет, з

яким кіровоградське телебачення дебю-

тувало на ЦТ СРСР. Знімав кіно і телена-

риси про видатних особистостей Кіровоградщини: пе-

дагогів В.Сухомлинського та І.Ткаченка, хліборобів

О.Гіталова, Л.Шліфера та ін. Лауреат обласної премії ім.

Ю.Яновського за стрічку «30 квітучих весен». З 1996 автор

і ведучий популярної програми «Киньте все, гармошка

грає!». За 17 років в ефір вийшло понад 1000 випусків за

участі понад 500 гармоністів, які записані у майже 100 на-

селених пунктах області та інших регіонах України.

Бурейко Георгій Семенович (10

лютого

1932,

с. Братолюбівка

Долинського р-ну – 8 грудня 2017, м.

23

Дніпропетровськ), журналіст. Закінчив Кіровоградський

державний педагогічний інститут ім. О.Пушкіна (1957),

Академію суспільних наук у Москві (1983). Заступник ре-

дактора газети «На соціалістичних ланах» (1957-58), коре-

спондент Радіотелеграфного агентства України по Кривба-

су (1961-1972), заступник редактора газети «Днепровская

правда» (1972-1976), головний редактор дніпропетровської

газети «Зоря» (1976-2000). Голова правління Дніпро-

петровської організації СЖУ (1977-1990). Заслужений

журналіст України (1987).

Валеріанов-Броунштейн Михайло Адамович (1886,

м. Єлисаветград – 1937),

політичний

діяч

(меншовик). У РСДРП

вступив у Єлисаветграді

у фатальному для партії

1903, коли у її лавах під

час виборів центральних органів відбувся розкол на «біль-

шовиків» та «меншовиків». Був обраний членом меншови-

цького ЦК РСДРП. У березні 1917 став членом Виконкому

Петроградської ради робітничих і солдатських депутатів.

Тоді ж увів в обіг слово «комісар», яке стало синонімом

керівника-комуніста в уряді (народними комісарами трива-

лий час називали міністрів), в армії, міліції та органах

держбезпеки. З 1922 перебував в еміграції у Берліні, де лі-

дери меншовиків Юлій Мартов і Федір Дан створили емі-

грантський центр РСДРП, що отримав назву Закордонна

делегація. Обраний членом редколегії офіційного дру-

кованого органу партії меншовиків «Социалистический

вестник». У 1929 повертається у Росію «для нелегальной

деятельности с целью создания руководящего меньше-

вистского центра и активизации антисоветской работы».

Того ж року був заарештований і засуджений на 5 років

позбавлення волі. Згодом розстріляний.

24

Варун-Секрет Сергій Тимофійович (1 вересня 1868,

Єлисаветградський повіт

– 1962,

Франція), державний і політичний діяч.

Закінчив Полтавський кадетський

корпус (1886) і Московське кавалерійсь-

ке училище, до 1890 перебував на війсь-

ковій службі. З 1899 по 1904 − земський

начальник, 1904 – 1906 − голова Єлиса-

ветградської земської управи, 1907-1910

− предводитель дворянства Єлисаветградського повіту. Во-

лодів селами Софіївка (1870 десятин) та Єлисаветівка

(1004 десятини) Маловисківського району, названих на

честь дружини Софії та дочки Єлизавети. Голова Єлиса-

ветградської повітової земської управи (з 1912). У 1906,

1907 та 1912 обирався членом 1, 2 і 4 Державної Думи

Росії; у 1913-1916 був товаришем голови (віце-спікером),

одним із лідерів фракції октябристів. З 1908 по 1911 вида-

вав у Єлисаветграді політичну, громадську та науково-

літературну газету «Новороссийский край» – позапартій-

ний орган правого напряму (редактор В. Теплов). Під час

1-ї світової війни влаштував у своєму маєтку лазарет, де

сестрами милосердя працювали доньки Віра, Єлизавета та

Ніна (за чоловіком Родзянко). Інформацію про це та фото

сестер Варун-Секрет містить часопис «Столица и усадьба»

(1915, № 34). Високі посади С. Т. Варун-Секрет займав і

при Тимчасовому уряді (у 1917 − повітовий комісар Єлиса-

ветградського повіту), і при Центральній Раді, і при

гетьмані Скоропадському (у 1919 − товариш міністра внут-

рішніх справ в його уряді). З 1920 − в еміграції. Один із

співзасновників Російської національно-демократичної

партії (1921). Більшовики оголосили його та родину во-

рогами радянської влади.

25

Вельтман Михайло Лазарович (псевдонім Михайло

Павлович Волонтер) (13 березня

1871, м. Одеса – 1927), публіцист,

історик-сходознавець,

революціонер. Закінчив гімназію в

Єлисаветграді. Навчався на юридич-

ному факультеті Новоросійського

університету. В 1898 вступив до лав

РСДРП. Двічі був заарештований

(1894, 1906). Відбував п’ятирічне

заслання у Верхоянську (Якутія). З

1902 по 1917 – в еміграцї, меншовик. Військовий коре-

спондент газети «The Day» (США), співробітник журналу» (США), співробітник журналу

«La Revue Politique Internationale» (Франция). Друкувався в

«Искре», «Нашей заре», «Современном мире» та інших ча-

сописах. Після революції 1917 повернувся в Росію, у 1918

став членом РКП(б). У 1920 організував проведення 1-го

з’їзду народів Сходу, був обраний керівником Все-

російської наукової організації сходознавців. Один з

фундаторів і перший ректор Московського інституту

сходознавства, зробив вагомий внесок у розвиток ра-

дянського сходознавства. Створив і редагував журнал «Но-

вый Восток», член першої редколегії журналу «Историк-

марксист» (1926). Автор монографії «Мировая война 1914-

1918 гг. и грядущие войны».

Винниченко Володимир Кирилович (28 липня 1880,

м. Єлисаветград – 1951, Мужен, Франція),

письменник, державний та громадський

діяч. Навчався у Єлисаветградській чо-

ловічій гімназії (1890-1899), у 1900 от-

римав диплом про закінчення Зла-

топільської гімназії. Навчався у

Київському університеті (1901-1905) на

юридичному факультеті. Дебютував опові-

данням «Краса і сила» (1902) в журналі «Киевская стари-

26

на», в основі якого лежать златопільські враження. За кор-

доном в еміграції разом із Михайлом Грушевським вида-

вав часопис «Промінь». Був главою першого уряду

Української Народної Республіки (1918-1919). Наприкінці

1919 організував у Відні Закордонну групу українських

комуністів у Відні, створив її друкований орган – газету

«Нова доба». Класик української літератури ХХ століття:

сотня оповідань, понад 20 п’єс, 20 романів, захоплювався

живописом (автор 100 картин). У фундаментальній праці

«Конкордизм» − роздуми над утопічною теорією побудови

ідеального суспільного ладу. Оповідання «Піня» надихну-

ло М.С.Хрущова на викриття культу особи Сталіна на ХХ

з’їзді КПРС (1956). Іменем Винниченка названо

Кіровоградський державний педагогічний університет, од-

ну з вулиць обласного центру, в обласному краєзнавчому

музеї зберігається його кабінет, привезений із Франції.

Висікан Панас Захарович (22 липня 1922, с. Подорож-

нє Світловодського р-ну – 4 березня 1963,

м. Київ), журналіст, письменник. Закін-

чив Київське училище прикладних ми-

стецтв (1952). Від 1956 – літературний

редактор газети «Молодь України».

Автор кількох книг для дітей. Член СПУ

(1962).

27

Віткоп Міллі (справжнє прізвище Вітковська Емілія)

(3 березня 1877, м. Златопіль – 1955, США), політична і

громадська діячка (анархо-синдикалістка та феміністка,

яка стояла біля витоків гендерного руху). У 1894 дівчина

емігрувала в Англію. Зблизилась там з групою єврейських

анархістів, великий вплив справив на неї теоретик

анархізму Петро Кропоткін. У 1895 познайомилась з

видатним діячем анархо-синдикалістського руху,

публіцистом Рудольфом Рокером (1873-1958), стала його

цивільною дружиною. З 1898 випускала разом з чоловіком

на мові ідіш легендарну анархістську газету «Арбайтер

Фрайнд» («Друг робітника») та журнал «Жерміналь» (з

1900), вела антивоєнну пропаганду під час Першої світової

війни. Подружжя часто відвідували відомі анархісти:

Кропоткін, Махно, Малатеста, Дуррути, Салвочеї та ін.

Коли у 1898 пара прибула в США, то їх не пустили в

країну через категоричну відмову юридично оформити

свій шлюб і відправили тим же пароплавом в Англію.

Репліка Моллі на захист позашлюбного кохання стала

крилатою, вона буквально облетіла світ: «Кохання завжди

вільне. Коли воно втрачає свободу, то стає проституцією».

У 1918 подружжя переїздить у Берлін, де займається

створенням анархо-синдикалістської профспілки. У 1920

Моллі засновує в столиці Німеччини Спілку жінок. У 1921

на національному конгресі у Дюссельдорфі жіночі

організації утворюють Спілку жінок-синдикалісток

Німеччини, Віткоп написала її статут. У 1933 після підпалу

рейхстагу подружжя емігрує до Америки. В США Віткоп с

Рокером поселилась у Комуні своїх однодумців біля озера

Мохеган; вони активно займаються лекційною діяльністю,

пропагуючи ідеї анархо-синдикалізму, багато пишуть на ці

28

теми. Під час 2-ї світової війни Віткоп зайняла чітку

антифашистську позицію, відмовившись від притаманного

їй пацифізму. Вона симпатизувала сіоністському руху,

проте скептично ставилася до того, що створення

національної держави може вирішити «єврейське

питання».

Міллі підтримала ідею подвійного

громадянства, розроблену Мартіном Бубером. Її син

Фермін Рокер (1907- 2004) став знаменитим художником-

реалістом. Його картини зберігаються у Бібліотеці

Конгресу США, у багатьох музеях та приватних збірках

(зокрема – у лідера «Роллінг Стоунз» Міка Джагера). У

1948 Фермін Рокер намалював портрет матері (на знімку).

Волгін Олександр (Alexandre Volguine) (3 березня

1903, містечко Нова Прага

Олександрійського повіту – 1976,

Франція), французький астролог.

Середню освіту здобув у Харкові.

Астрологією почав займатися у

1917. У 1920 емігрував до Франції,

де й написав французькою мовою

свої основні праці. У 1933 побачила світ книга «Les» As»tres»

parlent» («Звезды говорять»), яка зробила автора відомим в

астрологічних колах Європи. З 1938 видавав

астрологічний журнал «Les» Cahiers» as»trologiques»» (з 1969 –

також на англійській мові), який виходив понад 40 років

(200 номерів). Брав участь у Міжнародному конгресі з

наукової астрології у Парижі (1937), де познайомився зі

співвітчизником Олександром Чижевським, який виступав

з доповіддю «Влияние солнечных пятен и как его

избежать». Під час 2-ї світової війни з 1942 по 1945

перебував у концтаборі Маутхаузен, точно передбачив

дату свого визволення. У 1936 вийшла книга «Місячна

астрологія, яку він сам охарактеризував як «спробу

відновлення стародавньої астрологічної системи

місячного Зодіаку». Ця книга неодноразово

перевидавалась, а в 1992 була перекладена на російську

мову. У Росії також надрукована ще одна фундаментальна

29

праця Волгіна, присвячена прогнозній методиці сонячних

революцій «Метод солнечных обращений».

Володарський Микола Абрамович (21 вересня 1914,

м. Єлисаветград – 7 лютого 1992, м. Ух-

та), журналіст, поет. Закінчив фабзавуч

у Запоріжжі, працював слюсарем на за-

воді «Комунар». З 1933 у Москві, пра-

цював у газетах. 1934 вступив до Літера-

турного інституту ім. М.Горького. З

1935 працював журналістом

у

Запоріжжі. Арештований 1940, засудже-

ний до 10 років таборів. У другій по-

ловині 1950-х працював відповідальним секретарем рай-

онної газети «Новая Печора», кореспондентом Комірадіо

по Ухтинському і Троїцько-Печорському районах. У 1960-

ті – старший редактор Ухтинської міської студії телеба-

чення. Керував літературним об'єднанням в Ухті. Член СП

СРСР (1964). Автор кількох поетичних збірок. Заслуже-

ний працівник культури Комі АРСР (1990).

Волотковський Сергій Андроникович (23 січня 1905,

с. Гурівка Долинського р-ну – 24 жовтня

1987, м. Дніпропетровськ), гірничий

інженер-електромеханік. Навчався у народ-

ній школі, потім у чоловічій гімназії в м.

Олександрії.У 1923 перебрався до Кате-

ринослава, де працював телеграфістом,

вступив до комсомолу,в навчався у техні-

кумі шляхів сполучення. Був редактором студентської га-

зети «Червоний технік», позаштатним кореспондентом га-

зет «Звезда» і «Грядущая смена», входив до літературної

групи при губкомі комсомолу «Молодая кузница». Закін-

чив Дніпропетровський гірничий інститут (1930). У 1931

був секретарем редколегії журналу «За новую шахту». В

30

1952 захистив докторську дисертацію та отримав вчене

звання професора. Заслужений діяч науки УРСР (1967).

Гайсинський Адольф Григорович (Верхотурський)

(1870-1933), журналіст. У червні 1919

– завідуючий губернським підвідділом

мистецтв в Одесі. Редактор газети

«Елисаветградские

известия».

Працював редактором газети

«Вечерняя Москва» (1924-1925).

Редактор

художньо-сатиричних

журналів «Красный Перец», «Заноза с

красным перцем» (1924) та «Заноза с

перцем» (1924). Редактор літературного журналу

«Туннель» (1924-1925). Член редколегії газети

«Творчество труда» (1919, м. Миколаїв), тижневика

«Жизнь искусства» (1927-1928), тижневика сміху «Заноза»

(1924), журналу-посібника «Заочное музыкальное

обучение» (1931), дитячого журналу «Искорка». Автор

мемуарів «На революционном тракте. Двадцать лет назад.

Очерки» (1926)

Ганоцький Віктор Федорович (27 травня 1936, с.

Настасівка Токмаківського р-ну Дніпропетровської обл. –

2 січня 2010, м. Кіровоград), журналіст, поет.

Семикласником опублікував критичну замітку в журналі

«Перець». Закінчив бібліографічний факультет

Харківського державного інституту культури (1964) та

Київську вищу партійну школу (відділення журналістики).

Працював у редакціях кіровоградських газет «Молодий

коммунар», «Кіровоградська правда», «Народне слово».

Учасник ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Автор збірок віршів «Ти» (1993), «Спокута» (1999), «Сто

віршів. Вибране» (2004), книг прози «Поцілунок роси:

31

Новели. Есе. Нариси» (2007), «Постскриптум, або крапку

ставити рано» (2013). Член НСПУ.

Гар Віра Євгенівна (22 лютого 1887, м. Єлисаветград

– 10 березня 1942, м. Ленінград),

бібліотекар, журналіст. Мати – сільська

вчителька.

Дівчину

удочерив

єлисаветградський земський лікар Євген

Лук’янович Гар (1862-1913). Початкову

освіту здобувала в Одесі та Єлисаветграді.

У 1914 році закінчила Київське

комерційне училище. У 1916 почала

працювати в Головному комітеті Всеросійського земського

союзу в Москві. В березні 1917 вступила в партію есерів.У

1918-1919 була секретарем Тульської губернської

експедиції ЧК з продовольства, працювала інструктором

Наркомпроду України. У 1920 вступила в РКП (б). У 1920-

1921 – секретар Алтайського губпродкому. З 1921 по 1924

навчалась на економічному факультеті Петроградського

університета. З 1925 по 1934 працювала в редакції

«Красной газеты»: інструктор відділу фабрик і заводів,

літературний співробітник, завідувач відділу. З 1934 по

1936 – голова об’єднаного профкому. У 1936-1937 –

завідувач редакції журналу «Костер». З 1937 по 1941

працювала у Ленінградській Публічній бібліотеці:

бібліотекар 1-го розряду; помічник завідувача російського

фонду, головний бібліотекар, завідувач журнального

відділення, завідувач бібліотечними курсами Публічної

бібліотеки та керівник всієї системи підвищення

кваліфікації співробітників бібліотеки. Померла під час

блокади. Включена в біографічний тритомний словник

«Сотрудники РНБ – деятели науки и культуры».

Гаранін Володимир Михайлович

(5 лютого 1934, с. Троянка Голо-

ванівського р-ну – 6 лютого 2014, м.

Одеса), письменник, журналіст. Закін-

32

чив філологічний факультет Одеського державного універ-

ситету.  Служив у МВС. Відповідальний секретар Одеської

обласної організації НСПУ з 2003. Головний редактор

журналу «Літературна Одеса». Серед творчого доробку

поетичні збірки, книжка новел, демонологічна повість,

мовознавчі та літературознавчі видання (23 книги).

Лауреат премій ім. С. Олійника та І.Огієнка, Фонду ім.

Т.Шевченка, дипломант Всеукраїнського конкурсу «Байка-

2001».

Гвоздецький Володимир Павлович (25 вересня 1932,

с. Акмечетське Доманівського р-ну

Миколаївської області – 28 грудня 2008, м.

Кіровоград). Одна з найколоритніших

постатей в історії кіровоградської

журналістики, якій віддав понад 50 років.

1956 закінчив факультет журналістики

Київського університету ім. Т.Шевченка і

почав працювати у «Кіровоградській прав-

ді» (понад 35 років), тривалий час був заступником голов-

ного редактора. Активно і плідно працював у робочій

групі з підготовки тому «Кіровоградська область. Історія

міст і сіл УРСР» (1972). Кореспондент газети «Народне

слово». Перший лауреат обласної комсомольської премії

ім. Ю. Яновського. Автор тексту до путівника

«Кіровоград» (1964, видавництво «Мистецтво», Київ).

Гельбах Павло Олександрович (17 квітня 1916, м.

Єлисаветград – 22 вересня 2008, острів

Російський), журналіст, письменник.

Відомий під псевдонімом Гельбак.

Першу замітку у місцевій газеті

надрукував у 15-річному віці. Навчався у

будівельному технікумі, медінституті,

школі морських пілотів, інституті

журналістики. З 1932 – на журналістській

роботі. Працював у газеті «Батумский

33

рабочий». Власний кореспондент «Комсомольской

правды» у Горькому, Таганрозі, Єйську, Читі, Іркутську,

Баку та Тбілісі. З 1944 жив у Вільнюсі. Працював голов-

ним редактором газети «Советская Литва» (1944-1948) та

заступником головного редактора журналу «Коммунист»

(1948-1976). Кореспондент «Литературной газеты» у

Литві, Латвії та Естонії. Перший російський літератор у

Прибалтиці, якого прийняли до СП СРСР. Організатор і

багаторічний керівник російської секції СП Литви. Редагу-

вав і випускав літературний альманах «Советская Литва».

Автор 13 книг та п’яти п’єс. Заслужений діяч культури

Литовської РСР (1964). 1993 переїхав на Далекий Схід,

жив на острові Російський. Автор книг: «Мой сверстник»

(1959), «Сын чекиста» (1974), «...И вся жизнь» (1980),

«Ехали дрожки» (1984) та ін. В останній книзі міститься

багато спогадів про Єлисаветград.

Гетьманець Михайло Захарович

(1

липня 1918,

с. Іванівка Новоархангельського району – 8 травня 1998,

м. Київ), журналіст та дипломат. Учасник 2-ї світової

війни. Надзвичайний і Повноважний Посланник 2 класу.

Заступник Постійного Представника Української РСР в

ООН (1948–1950). У 1969-1973 брав участь у роботі 2-х

спеціальних і 4-х регулярних сесій Генеральної Асамблеї

ООН, Комісії ООН зі звичайних озброєнь, Комісії з

атомної енергії та Комісії з прав людини. Працював

начальником відділу зовнішніх економічних зв'язків ЕНДІ

Держплану УРСР. Переклав роман індійського письменни-

ка Бхабані Бхаттачарія «Той, хто сів на тигра»

українською мовою. Кандидат економічних наук.

Член Спілки журналістів України.

Годованець Микита Павлович

(14 вересня 1893, с. Вікнине Гайворонського

р-ну – 27 липня 1974, м. Кам'янець-

Подільський), поет-байкар.

Закінчив

34

Степашанську двокласну вчительську школу (1909), нав-

чався на дворічних курсах підготовки до університету,

вчителював у церковно-приходських школах. У 1914-1918

перебував на військовій службі. Повернувшись до рідних

місць, деякий час учителював по селах, потім став штат-

ним працівником у редакціях газет «Червоний край» (Він-

ниця) та «Радянська Волинь» (Житомир). Перші вірші

з’явилися друком у 1913 на сторінках київського тижневи-

ка «Маяк». В його перекладі політвідділ 41-ї стрілецької

дивізії Червоної Армії у 1920 видав збірочку Дем’яна Бєд-

ного «Байки і пісні». Перша книжка оригінальних байок

«Незаможник Клим» вийшла друком у 1927. В 1937

заарештовано і вислано на Середню Колиму, де пробув до

1947. Реабілітований 1957. Жив у Кам’янці-Подільському.

Автор книг: «Байки» (1957), «Заяча математика» (1961),

«Конвалія і Лопухи» (1966), «Талановита Тріска» (1967).

Видав книги «Ріка мудрості. Байки за Езопом» (1964), «Ве-

селий педант» (1965), «Байки зарубіжних байкарів у пере-

співах та перекладах Микити Годованця» (1973). У 1968 та

1973 видавалися двотомники байок Годованця.

Голбштейн Матвій Абрамович (30 грудня 1918,

м. Новоукраїнка – 10 грудня 1992, м.

Кіровоград), журналіст, поет. Навчався у

Харківському газетному технікумі (1933-

1936) та на курсах при Всеукраїнському

комуністичному інституті журналістики

(Харків, 1936-1938). Учасник 2-ї світової

війни, інструктор політвідділу з преси.

Працював у редакціях районних газет, був директором

вечірньої школи робітничої молоді у Харкові. Писав

єврейською мовою (ідіш). Автор поетичних збірок:

«Іскри» (1938), «З гвинтівкою в руках» (1946). Член СПУ

(1947). Друкувався у московському журналі «Совєтіш

Геймланд» («Советская Родина»). У 80-ті писав балади,

сонети, поеми з багатою колористикою та ритмомелоди-

кою. Частина рукописів творів письменника мовою ідиш

перебувала до 1994 в архівах радянських спецслужб.

35

Голованівський Сава Овсійович (16 травня 1910,

с. Єлизаветградківка

Олександрівського

р-ну –

2 травня 1989, м. Київ), поет, драматург.

Після семирічки закінчив профтехшко-

лу. Друкуватися почав 1926, перша збір-

ка віршів «Кіньми залізними» побачила

світ у Зінов’євську 1927. У 1925-1927

замітки Сави Овсійовича часто з’являлися на сторінках

зінов’євської газети «Червоний шлях». У 1927-1929 нав-

чався в Одеському сільськогосподарському інституті, у

1929-1930 в Харківському сільськогосподарському інсти-

туті. У 1934 був делегатом першого Всесоюзного з'їзду

письменників  у Москві. На сюжет п'єси «Поетова доля»

композитор Володимир Йориш написав оперу «Шевченко»

(поставлено 1940 Київським театром опери та балету).

Учасник 2-ї світової війни: був військовим кореспонден-

том газет «Красная Армия» та «За честь Родины». Двічі

поранений. Автор близько 50 книг віршів, п'єс, романів та

статей. Нагороджений орденом Червоного Прапора, двома

орденами Вітчизняної війни другого ступеня, медалями,

Почесною грамотою Президії Верховної Ради УРСР.

Голоушев Сергій Сергійович (1855-1920), художник,

мистецтвознавець. Писав під кількома

псевдонімами, зокрема Глаголь. Закінчив

Московське училище живопису,

скульптури та архітектури (1891).

Незмінний учасник московських виставок

художників. Автор монографій про Ф.

Боткіна, І. Левітана, М. Нестерова та С.

Коненкова. З 15 по 23 серпня 1913 у

Єлисаветграді проходила перша міська художня виставка.

Для участі у ній був запрошений і столичний

мистецтвознавець С.Голоушев. 18 та 19 квітня у

36

приміщенні Громадського зібрання по вулиці Дворцовій

він прочитав дві лекції на тему «Искания красоты и правды

русской живописью в прошлом и настоящем».

Опублікував про неї дві статті у місцевій газеті «Голос

Юга». Друкувався також в газеті «Елисаветградские

новости». Був обраний членом художньої секції

Єлисаветградського благодійного товариства поширення

грамотності та ремесел.

Гольденберг Абрам Маркович (2 лютого 1897,

м. Єлисаветград – 13 січня 1968,

м. Москва), поет, сатирик, драматург,

перекладач. Псевдонім – Арго.

Батько

Марко

Абрамович

Гольденберг (1862-1912) – власник

друкарні на вулиці Івановській.

Випускник

Єлисаветградської

гімназії 1914, відвідував аматорський

театральний

гурток

С. Марцинковського

при

робітничому клубі заводу Ельворті.

Дебютував як поет у 1915 на

сторінках газети «Елисаветградские новости». Рідний брат

поета Якова Галицького; двоюрідний − відомого поета,

також уродженця Єлисаветграда Марка Тарловського.

Працював в УКРОСТА (телеграфне агентство), де при-

думував теми, малював і оформлював плакати. З 1920-го

жив і працював у Москві. Перша книга поезій «Старая

Англия» з’явилася друком у 1919. У 1920 у співавторстві з

братом Я.Галицьким написав п’єсу «Еврейский анекдот».

У 1925 підготував книгу «Политическая пародия», яка

була заборонена. Автор комедій «Трибунал» (1930),

«Человек без имени» (1940); книги сатиричних віршів

«Литература и окрестности» (1933), книги перекладів «Из

зарубежных поэтов» (1958), книги нарисів і спогадів

«Звучит слово...» (1962) та ін. Постійний автор

сатиричного журналу «Крокодил» (з початку його

існування). Популярністю користувалися «Сатирические

37

очерки по истории русской литературы» (1939) та оперета

«Жирофле-Жирофля» у Камерному театрі (автор лібрето).

У мемуарній книзі В.Катаєва «Алмазный мой венец» виве-

дений під прізвиськом «Большой остряк».

Гольденберг Йосип Абрамович (1878, Єлисаветград –

1 грудня 1934, Кірово), скрипаль, педагог, музичний

критик. Закінчив Київський університет (юридичний

факультет), Meis»ters»chule Празької музичної Академії (клас

скрипки О.Шевчика). Володів кільками мовами. Рахувався

непрактикуючим присяжним повіреним. На початку

ХХ ст. вів активну приватну практику гри на скрипці, у

1923 відкрив «Музичну студію ім. О. Шевчика». Вів

музично-критичну діяльність – писав статті до газет під

псевдоні

мом Halb-Ton. Віднайдено близько 35 рецензій на

концерти місцевих музикантів і гастролерів.

Гольденберг Яків Маркович (22 грудня 1890, м.

Єлисаветград – 24 вересня 1963, м.

Москва). Псевдоніми – Яго, Куба

Галицький, Яків Галицький),

поет. Батько – Марк Абрамович,

власник однієї з найстійкіших у місті

друкарні (півстоліття активної

діяльності).

Закінчив

Єлисаветградську чоловічу гімназію

(1909). У 1910 дебютував як поет.

Ліричні та сатиричні вірші друкував

на сторінках єлисаветградської

газети «Голос Юга». Навчався на юридичному факультеті

Санкт-Петербурзького університету (1912-1913) і одночас-

но в Петербурзькій консерваторії на відділенні вокалу (не

закінчив). З 1913 року жив у Одесі, де продовжив навчання

38

на юридичному факультеті в Новоросійському

університеті (1913-1916). З 1916 працював у кіно як режи-

сер і актор. У 1923-1924 – літературний співробітник

«Робітничої газети». В 1925-1926 – завідувач літературної

частини «радіогазети». Писав сатиричні вірші та фейле-

тони для журналу «Крокодил». У роки 2-ї світової війни

писав одноактні п'єси для фронтових театрів. Написав сло-

ва до ряду пісень, а також естрадні сценки, скетчі, моно-

логи, репризи, рекламні буфонади для цирку, усні роз-

повіді, діалоги і куплети. Перекладав на російську мову

вірші польських, болгарських, угорських і чеських поетів.

Автор лібрето ряду опер та оперет. Автор першого

варіанту слів пісні «Синий платочек».

Гольдштейн Дмитро Антонович

(1842, м.

Єлисаветград

–

1876), педагог і

журналіст.

Син

єлиса-

ветградського

лікаря, одного з

перших членів Єлисаветградського наукового медичного

товариства з 1868 Антона Гольдштейна, що утримував

єдину в місті аптеку. А. М. Достоєвський згадує: «...Доктор

Антон Антонович Гольдштейн и жена его Елизавета Дмит-

риевна; как к лучшему доктору в городе, мы всегда

обращались за советами к нему. Оба они, как муж, так и

жена, были рождены евреями и крестились по женитьбе в

г. Елисаветграде. Оба они Дмитриевичи потому, что у них

был крестным отцом барон Дмитрий Ерофеевич Остен-

Сакен». Їхній син Дмитро закінчив Златопільське повітове

дворянське училище (1858), потім – 2-у Київську гімна-

зію, фізико-математичний факультет Київського універси-

тету (1864). Після чого присвятив себе педагогічній діяль-

ності. Викладав у Києві, Златополі, Одесі, Миколаєві, Пе-

тербурзі. За пропозицією редактора газети «Неделя» Гай-

дабурова написав статтю про Єлисаветградське земське

реальне училище, яке тоді передбачалось підпорядкувати

39

Міністерству народної освіти. Стаття була надрукована у

№ 35 «Недели» за 1872 під назвою «Скорбный лист зем-

ско-учебного предприятия». У 1873 вступив на педагогічні

курси при 2-й військовій гімназії і протягом двох років пе-

ребував у ній кандидатом-педагогом. Одночасно співробіт-

ничав з газетами «Неделя» і «Киевский телеграф», в яких

друкував статті, листи з Петербурга, висвітлював новини

столичного життя. У 1875 після закінчення курсів здійснив

мандрівку по Європі, брав участь у геологічній експедиції

в Альпи. Був призначений викладачем 2-ї Московської

військової гімназії. Повстання сербів проти турецького

поневолення покликало його на театр воєнних дій війсь-

ковим кореспондентом газети «Неделя» влітку 1876. Коре-

спонденції Гольдштейна друкувалися під назвою «Письма

из Сербии». Брав безпосередню участь у бойових діях.

Зокрема 11 серпня 1876 після загибелі начальника

Шуматовського редуту взяв командування на себе і відбив

відчайдушну атаку турків. Нагороджений медаллю за хо-

робрість. Під час наступу турків при Алексинаці знаходи-

вся у головному штабі сербських повстанців та російських

добровольців. Нагороджений сербським орденом Такова.

30.08.1876 отримав смертельне поранення і помер у лаза-

реті.

Гомберг (Гумберг, Гамберг) Олександр Семенович

(1887, м. Єлисаветград – 1939), амери-

канський фінансист, політик та гро-

мадський діяч. Син рабина, старший

брат Сергія Гомберга (Зоріна) та

Веніаміна Гомберга. Був одружений на

сестрі Арманда Хаммера. У 1903 емі-

грував до США, де став фармацевтом і

бізнесменом. До 1915 був одним з

керівників нью-йоркської радикальної газети соціалістів

«Новый мир», з якою співробітничали Л.Троцький, М.-

Бухарін, О.Коллонтай. У 1917 повернувся в Росію як

торговий представник кількох американських компаній та

секретар і перекладач місії американського Червоного

40

Хреста в Росії. Мав дуже напружені стосунки з Джоном Рі-

дом, який у книзі «10 днів, що потрясли світ» незаслужен-

но назвав Гомберга «боягузом», а його брата Сергія Зоріна

зобразив ворогом радянської влади. У свою чергу, Гом-

берг, дізнавшись про призначення Д.Ріда радянським

консулом у США, домігся зустрічі з Леніним і умовив во-

ждя скасувати своє рішення. Ленін попросив Гомберга

сприяти донесенню до американців правди про більшови-

цьку революцію. Особиста неприязнь Ріда до Гомберга

спотворила роль останнього в історії радянської держави

першого десятиріччя її існування, а згодом він був викрес-

лений з неї зовсім. Хоча у 1917-1918 та й пізніше саме че-

рез Гомберга здійснювались всі контакти радянського уря-

ду з американським посольством, неурядовими відом-

ствами та громадськими організаціями США. Був літера-

турним агентом Троцького у США, представляв його ін-

тереси при виданні книг «Интернационал и война», «Наша

революция» та ін. У 1921 активно займався організацією

Фонду допомоги голодуючим в Росії, створював гро-

мадські комітети. Грав одну з головних ролей у розгортан-

ні кампанії за дипломатичне визнання СРСР, надаючи по-

зитивну інформацію про Країну Рад, яку використовували

американські політики. З 1923 – спеціальний коре-

спондент нью-йоркського відділення РОСТА та Інформа-

ційного бюро Радянського Союзу, віце-президент і казна-

чей американського відділення Всеросійського текстиль-

ного синдикату (до 1926). Москву відвідував у 1925, 1927,

1928 та 1929. До 1930 був радником американського

«Чейз нэшнл бэнк» (Chas»e National Bank), пізніше став), пізніше став

службовцем уолл-стритовської інвестиційної компании

«Атлас корпорейшн» (Atlas» Corporation). На протязі 1920 –

початку 1930-х продовжував займатися питаннями закупки

американського промислового обладнання для СРСР. Ко-

ристувався довірою як американських, так і радянських

офіційних осіб, будучи до 1933 найбільш відомим грома-

дянином США, котрий займався питаннями розширення

торгівлі і розвитку політичних, економічних та культурних

стосунків між СРСР і США. На початку 1930-х було

репресовано і розстріляно братів Гомберга та багатьох

його друзів. На судових процесах лунали звинувачення в

41

антирадянській діяльності і на його адресу. Гомберг

написав детальне спростування висунутих проти нього

звинувачень, яке було опубліковане в газеті «Правда» у

квітні 1930. Після дипломатичного визнання СРСР Спо-

лученими Штатами Робінс привітав «старого товарища и

доброго друга» Гомберга «в этот кульминационный мо-

мент его мудрой, храброй деятельности во имя общего

благополучия его родины и усыновившей его страны». З

ним підтримував дружні стосунки перший посол СРСР у

США Трояновський та письменник Б.Пильняк. На думку

американського дослідника Дж.К.Ліббі, автора книги

«Александр Гомберг и

советско-американськие

отношения. 1917-1933» (1977), «Гумберг оказывал слож-

ное, запутанное и тонкое влияние с «черного хода» в ин-

тересах более тесных советско-американских отношений.

Временами он походил на невидимого режиссера спек-

такля. Он создавал сценарий, но уступал затем контроль

нанятым продюсером актерам, исполнявшим главные

роли». Представлений в «Энциклопедии российско-амери-

канских отношений 18-20 вв.» (сост. Э.А.Иванян) (2001).

Гомберг Сергій Семенович (в історію увійшов під

псевдонімом Зорін) (березень 1890, м.

Єлисаветград – 1937), радянський

партійний і державний діяч. Син рабина.

Революційною діяльністю займалися

також старші брати Веніамін та

Олександр. У 1904 - 1905 поширював за-

боронену літературу серед робітників Єлисаветграда. У

1906 емігрував до Франції, потім до США до братів, які

виїхали туди раніше. З 1911 по 1917 – співробітник що-

тижневої газети «Новый мир», в якій друкував нариси про

становище російської еміграції в США та політику амери-

канського уряду під час 1-ї світової війни. Навесні 1917 по-

вернувся в Росію, брав активну участь у підготовці Жовт-

невого перевороту. У жовтні та листопаді 1917 побував у

42

Єлисаветграді, агітуючи за радянську владу. У 1918-1919 –

голова Петроградського революційного трибуналу. З ли-

стопада 1919 по липень 1920 – відповідальний секретар

Петроградського міського комітету РКП (б), потім –

відповідальний секретар Петроградського губернського

комітету РКП (б). Брав участь у роботі 2-го конгресу

Комінтерну. Деякий час очолював відділ народної освіти

Петроградської ради. У 1922-1924 – референт Зінов’єва у

Виконкомі Комінтерну. З 1924 – кандидат у члени ЦК ВКП

(б), брав участь у роботі 14-го з’їзду партії. У 1927 разом із

земляками Троцьким і Зінов’євим опинився в лавах ан-

тисталінської опозиції, виключений з лав ВКП(б). У 1930

відновлений у партії. У 1935 працював директором НДІ ін-

дустріалізації житлового будівництва. Того ж року

заарештований, засуджений до 5 років позбавлення волі у

таборі особливого режиму, згодом розстріляний.

Гончаренко Борис Аврамович

(18 червня 1925,

м. Златопіль – 7 серпня 1993, Київ),

журналіст, літератор.

Учасник 2-ї

світової війни, кавалер ряду орденів і

медалей. У 1952 закінчив Чернівецький

учительський інститут, у 1961 – Вищу

партійну школу в Москві. Працював ре-

дактором Вижницької районної газети

«Радянська Верховина». З 20 травня

1951 по 2 березня 1954 – відповідаль-

ний секретар обласної газети «Радянська Буковина»

(Чернівці). Працював у газетах «Чорноморська комуна»

(Одеса), «Сільські вісті» (Київ) та журналі «Радуга» (Київ).

43

У 1973-1982 – заступник редактора газети «Літературна

Україна». З 1982 по 1986 очолював відділ газети «Правда

Украины». Автор кількох книг.

Гоняєв Михайло Костянтинович (16 вересня 1849, м.

Сімферополь – 17 квітня 1891, м.

Херсон), юрист та літератор, шахіст,

історик і теоретик гри в шахи та шашки.

Навчався на природничому факультеті

Новоросійського та Петербурзького

університетів (1867-1870), як журналіст

співробітничав у газеті «Санкт-

Петербургские ведомости». У 1870, не

завершивши навчання, повернувся в

Одесу, сподіваючись редагувати «Одесский вестник», але

не склалося. Після річної практики у відомого адвоката М.

Я. Городецького присвячує себе юриспруденції.

Переїздить до Єлисаветграда, де плідно займається

адвокатською практикою. У нашому місті жив і працював

понад 15 років (до 1888). У 1881 видав у Єлисаветграді

фундаментальну працю (400 ст.) «Гражданский процесс в

мировом суде», яка здобула визнання фахівців. У 1875

накладом 500 примірників у єлисаветградській друкарні А.

Гольденберга був надрукований переклад німецького

шахового підручника А. Гобелера, виконаний Гоняєвим і

доповнений його «Очерком истории и литературы

шахматной игры» – першою в Росії працею з історії шахів.

У 1876 Гоняєва обирають старшиною Єлисаветградського

Громадського Зібрання, куди він ходив грати в шахи.

Мешкаючи в Єлисаветграді, Гоняєв друкувався в

«Шахматном листке» (зокрема стаття «Теория шахматных

задач», 1877) та «Шахматном вестнике», де було

опубліковано оповідання «Заповеди Каиссы» (1886). В

Єлисаветграді Гоняєв написав «Очерк истории игры в

шашки» (1884) та інші праці. Першим упорядкував

правила та опублікував «Устав шашечной игры» в журналі

«Радуга» (1884). В Єлисаветграді 26.11.1873 у подружжя

Гоняєвих народився син Олексій, який у 1900 закінчив

44

Петербурзький інститут інженерів залізничного

транспорту.

Гордін Яків Михайлович (травень 1853, м. Миргород

Полтавської обл. – 1909, США),

журналіст, громадсько-релігійний діяч,

драматург. Співробітничав у газеті

«Елисаветградский

вестник» під

псевдонімом Іван Колючий. У 1880

заснував у місті організацію «Духовно-

біблійне братство», яке намагалось прими-

рити іудаїзм з християнством (проіснувало

до 10 років). Через переслідування вимушений емігрувати

до США (1891), де став знаменитим драматургом (автор

близько 80 драм і комедій), засновником єврейської мі-

щанської драми. На російській сцені успіхом користували-

ся його п’єси: «За океаном», «Мірра Ефрос», «Сирітка Ха-

ся». Остання ставилася і в Єлисаветграді.

Горшков Дмитро Степанович (1870 – ?), державний і

громадський діяч, видавець. Член Державної

думи I-го скликання від Херсонської губер-

нії. Землевласник Єлисаветградського по-

віту (маєток при селі Іванівці Якимівської

волості). Закінчив Єлисаветградську гімна-

зію та юридичний факультет Московського

університету. Два роки навчався в

Російській школі суспільних наук у Парижі. Був редакто-

ром-видавцем газети «Голос Юга». Видав кілька популяр-

них книг. Обирався гласним Єлисаветградських повітових

і Херсонських губернськи земських зборів. Брав участь в

земських з’їздах. Член Конституційно-демократичної

партії, брав участь в її установчому з'їзді у жовтні 1905.

45

Голова Єлисаветградського повітового комітету партії,

потім голова губернського комітету партії кадетів. Входив

до конституційно-демократичної фракції.Державної думи

1-го скликання, член бюджетної комісії. Його приватна

книгозбірня нині становить частину фондів Відділу

рідкісної книги обласної бібліотеки ім. Д. Чижевського.

Грабенко Андрій Михайлович (псевдонім Андрій

Конощенко) (1 жовтня 1857, с.

Обознівка Кіровоградського р-ну – 1932,

м. Херсон), громадський діяч,

фольклорист-музикознавець, художник-

аматор. Закінчив ЄЗРУ (1876), відвідував

Єлисаветградський гурток «Громади»

(1878-1885). Учителював у земській

школі рідного села (1880 - 1882). Один з авторів

Єлисаветградського літературного альманаху «Степ»

(1886), представлений у ньому віршем-піснею «В

невеселую годину...». Навчався у Петербурзькому

гірничому інституті. Згодом працював діловодом і

секретарем у Херсонській земській управі, а після смерті

Є. Борисова редагував «Сборник Херсонского земства». У

1905 – Херсонський міський голова, делегат

Всеросійського земського з’їзду в Москві. Був одним із

засновників, а згодом, i головою херсонської «Громади».

За свої революційні переконання переслідувався властями

як політично неблагонадійний, не раз звільнявся з роботи.

За часів УНР (1919) був головою Херсонської губерніаль-

ної управи,

з 1922 − активний парафіянин

Олександрівського храму УАПЦ у Херсоні. Художник-

аматор, любив малювати краєвиди, один з організаторів

виставок Херсонського товариства любителів образотвор-

чого мистецтва. У 1927 обраний членом Етнографічної

комісії АН УРСР. Зібрав та записав на Єлисаветградщині,

Київщині та Полтавщині майже 1000 народних пісень.

Упорядник збірок «Українські пісні» (1900) та «Українські

пісні з нотами» (1907-1909). Під час репресій

його викликали на допити по сфабрикованій cпpaвi СВУ

46

(1929), виселили у господарську будівлю поруч iз домом.

Заповів поховати себе на міському цвинтарі при дорозі

напроти вирощеного ним чудового саду. Євген Чикаленко

у своїх спогадах відзначає: «...Дуже симпатичний і

талановитий хлопець: він мав колосальну память, був

добрим математиком, добре малював і був таким

музикальним, що самотужки вивчився грати на багатьох

інструментах».

Градовський Григорій Костянтинович (31 жовтня 1842,

с. Макариха Знам’янського р-ну –

13 квітня 1915, м. Петроград),

журналіст, письменник. Закінчив

Харківську гімназію №1 (1859),

юридичний факультет Київського

університету св. Володимира

(1864). Псевдонім – Гамма. Був

редактором і видавцем газети

«Росссийское обозрение»

(1876-1878), Один з

організаторів каси взаємодопомоги літераторів і вчених

при Літературному фонді (1891). Як літератор дебютував

рецензією на спектакль в «Харьковских губернских

ведомостях» (1862). Друкувався в газетах «Киевлянин»,

«Гражданин», «Московские ведомости», «Киевский

телеграф», «Голос», «Порядок», «Московский телеграф»,

«Биржевые ведомости», «Судебная газета», «Новости»,

журналах «Мир», «Слово», «Восток», «Луч», «Историче-

ский вестник». З 1870 писав недільні фейлетони в газеті

«Голос» під псевдонімом Галина. Автор кни: «Война в

Малой Азии в 1877 г.» (1878), «М. Д. Скобелев» (1884),

«Две драмы: «Старый либерал» і «Во имя любви» (1907),

«Итоги» (1908), «Публицист-гражданин» (1916). Входив

до числа тих, хто підписав супліку на ім’я Государя про

перегляд закону про пресу (1895). Звертався з листом до К.

Побєдоносцева, переконуючи його вплинути на царя, щоб

той дарував Росії свободу преси (1896). Зазнав неабияких

переслідувань з боку влади: був відправлений у відставку

за критичні виступи у пресі (1875). Вихід очолюваної ним

47

газети «Русское обозрение» упродовж двох років, які вона

існувала, тричі призупинявся, і нарешті її закрили (1878).

Не дозволили видавати журнал «Отклик» (1882). Брат Ми-

кола Костянтинович – власник маєтку у селі Макариха.

Донька Катерина – дружина політика В. Шульгіна, публі-

цист, писала для його газети «Киевлянин», брала активну

участь у виданні газети. Донька Софія працювала коректо-

ром і секретарем «Киевлянина».

Грановський Наум Самійлович (14 лютого 1910, м.

Олександрія – 20 серпня 1984, м.

Москва), фотокореспондент. З 1926

живе у Москві. З 1929 – фотокоре-

спондент Фотохроніки ТАРС. У 1941-

1945 – фотокореспондент газети «Тре-

вога» Московського фронту про-

типовітряної оборони. Нагороджений

орденом Червоної Зірки і бойовими ме-

далями. Його фотографії – унікальні свідчення історії 2-ї

світової війни. У 1946-1984 – фотокореспондент

Фотохроніки ТАРС. Усе своє життя писав фотолітопис

Москви. Його фотографії відображають різноманіття

вигляду столиці за більш ніж півстолітній період. Учасник

найбільших фотовиставок 1955, 1958, 1973, 1984. У 2010 у

Фотогалереї ім. Братів Люмьєр пройшла ювілейна вистав-

ка, присвячена 100-річчю автора. Заслужений працівник

культури РФ.

Григорук Євген Максимович (25 грудня 1898, с.

Троянка Голованівського р-ну – 24

жовтня 1922, м. Ялта), журналіст, поет. У

1916 закінчив вище початкове училище у

селі Полянецьке. Навчався в учи-

тельському інституті у Феодосії. Працював

завідувачем наросвітою в Умані, секрета-

рем Київського губкому КП(б)У, головою

48

крайової філії Державного видавництва України. У 1920

у Києві організував видання першої підпільної газе-

ти українською мовою «Червона правда» (попередниця

«Київської правди»). У травні 1921 був переведений

до Харкова на посаду члена колегії Всеукрвидаву. В 1921-

1922 на керівній видавничій роботі у Москві. Друкувався

з 1919. Літературна спадщина складається з понад двадця-

ти українських поезій і півтора десятка творів російською

мовою. Перша книга віршів «Звідкіль пішли бандити»

(1921). Автор одного з варіантів перекладу «Інтернаціона-

лу» на українську мову.

Грієва Зінаїда Миколаївна (14 вересня 1924, м

Єлисаветград

– 2013, м.

Дніпропетровськ), журналістка, дитяча

письменниця. Учасниця 2-ї світової

війни. З 1957 по 1985 працювала коре-

спондентом дитячої редакції Дніпро-

петровського телебачення. Протягом 10

років була позаштатним автором

журналу «Дошкольное воспитание» (м. Москва). Як поет

дебютувала в 1962. Автор 52 книг для дітей. Твори

перекладались на англійську мову. Лауреат премій ім.

Олексія Крилова, ім. Володимира Сосюри, ім. Валеріяна

Підмогильного.

Гроссман Іуда Соломонович (справжнє прізвище Іуда

Соломонов Шлоймов) (псевдоніми –

Гроссман-Рощин, І.С. Рощин) (7 лютого

1883, м. Новоукраїнка – 1934), політичний

діяч, анархіст, літературний критик. У ре-

волюційному русі – з 1897: член Єлиса-

ветградського гуртка «Южнорусского сою-

за рабочих». У 1898 заарештований,

9.06.1899 висланий у Новоукраїнку під

гласний нагляд поліції на 3 роки. Влітку

49

1902 виїхав за кордон (Німеччина, Швейцарія), вступив у

контакт з представниками російської еміграції, віддавши

перевагу з 1903 – анархістам. Учасник революції 1905-

1907, керівник груп анархо-комуністів «Чёрное знамя», прибічник «безмотивного терору». З 1908 – на позиціях

анархо-синдикалізму, виступав за об’єднання російських

анархічних груп у єдину організацію. Заснував газету

«Рабочий мир» (Цюрих, 1914). У 1915-1917 редагував

друкований орган анархістів «Рабочее знамя» (Лозанна,

Женева). У 1919 году перебував у штабі Н. І. Махна, пізні-

ше працював у легальних організаціях анархістів, у їх-

ньому видавництві «Голос труда» (Москва). Праці присвя-

чені теорії та історії анархізму. У 20-і рр. опублікував низ-

ку літературно-публіцистичних творів, працював літера-

турним критиком в журналах «Былое», «Октябрь», «На ли-

тературном посту»; займався викладацькою діяльністю.

14.2.1926 опублікував у газеті «Правда» листа, в якому

оголосив себе прибічником ідей більшовиків. Включений

у книгу Віктора Савченка «100 знаменитых анархистов и

революционеров» (2010). Випустив книгу спогадів «Думи

про минуле» (1924), збірку статей «Художник и эпоха»

(Москва, 1928) і книгу «Искусство изменять мир» (1929).

Грузін Василь Дмитрович

( 31 травня 1929, м. Мала Виска –

4 липня 2012, м. Київ), журналіст.

Пережив нацистську окупацію, середню

школу закінчив у двадцять років. Як ак-

тивного юнкора зараховують літератур-

ним працівником маловисківської рай-

онної газети «Червоний прапор». 1955

закінчив факультет журналістики Київського державного

університету ім. Т. Шевченка. Працював у районній газеті

«Зоря» у Лохвиці, відповідальний секретар та власний

50

кореспондент газети «Зоря Полтавщини»; редактор

міськрайонної газети «Ленінська зоря» (м. Лубни). З січня

1976 – у «Сільських вістях»: завідувач, редактор відділу

суспільно-політичного життя, з 1998 –

заступник

головного редактора; редактор відділу суспільно-

політичного життя, з 2003 – головний редактор «Сільських

вістей». Заслужений журналіст України. Член НСЖУ.

Лауреат премії Спілки журналістів УРСР ім. Я. Галана.

Грушевський Григорій Іванович (22 лютого 1865,

с. Пирогів, околиця Києва – 1922, м.

Златопіль),

педагог, літератор,

двоюрідний брат першого Президента

України М.С. Грушевського. Закінчив

Київську духовну семінарію. Упродовж

багатьох років (з 1897 по 1919) обіймав

посаду вчителя підготовчого класу та

регента церковного хору Златопільської

чоловічої гімназії, керував містечковим аматорським те-

атром, організовував літературно-музичні вечори. Після

Лютневої революції 1917 разом з викладачем історії та

латині Миколою Зеровим розробляв проект перетворення

Златопільської гімназії в учительський інститут. Вірші та

оповідання під псевдонімами Грицько Чулай і Петро Го-

лота друкувалися у часописах «Зоря», «Правда», «Дзві-

нок». Автор збірки оповідань «На святім вечорі» (1892),

збірки поезій «Зірка» (1894), трьох п’єс. Захоплювався ет-

нографічними студіями та фольклором (записи народних

пісень надсилав М. В. Лисенку). Братові Михайлу писав:

«Я клянуся, як ти, бути вірним сином нашої України». У

1919 був звільнений з гімназії, як «класово ворожий

елемент», загинув від голоду.

Грушевський Михайло Сергійович

(17 вересня

1866-1934), історик,

51

політичний діяч, літератор. Із Златополем та Єлиса-

ветградом пов’язана значна частина життя родичів Михай-

ла Грушевського. У Златопільській гімназії з 1897 по 1922

викладав його двоюрідний брат, письменник і педагог,

фольклорист та етнограф Григорій Іванович Грушевський

(1865 - 1933) Син Григорія – випускник Златопільської

гімназії Сергій Григорович Грушевський (1892-1937) був

водночас племінником і хрещеником Михайла Гру-

шевського. За прикладом дядька, блискуче закінчив істо-

рико-філологічний факультет Київського університету. У

1921 Сергій Грушевський приїздив у Златопіль, де на базі

гімназії створював Інститут народної освіти імені ІІІ Ін-

тернаціоналу, став його першим директором. Згодом був

репресований і розстріляний. Понад 15 років у Єлиса-

ветграді мешкав Володимир Амвросійович Менчиць

(1837-1916), дядько Михайла Грушевського по материній

лінії, якого називали «єлисаветградським Сковородою». У

нашому місті Менчиць поселився наприкінці 1860-х рр.

При книгарні в Єлисаветграді в 1872 відкрив бібліотеку,

книгами якої безкоштовно користувалися всі бажаючі, го-

ловним чином учні училищ і гімназій. Менчиць приятелю-

вав з лідером місцевих українофілів, що став його кумом,

лікарем Опанасом Михалевичем, істориком Володимиром

Ястребовим, братами Тобілевичами. Був членом місцевої

Громади – українофільського гуртка, створеного Михале-

вичем. Допомагав гуртківцям слушними порадами під час

складання та підготовки до видання першого україномов-

ного літературного альманаху місцевих авторів «Степ»

(світ побачив у Петербурзі в 1886 році під назвою «Степь.

Херсонский беллетристический сборник»). У 1886 Михай-

ло Грушевський закінчив 1-у Тифліську класичну гімна-

зію. Того ж року, мріючи стати белетристом, 20-річний

юнак під псевдонімом М. Заволока дебютував оповіданням

українською мовою «Бідна дівчина» в згаданому альманасі

«Степ». Перший Президент України.

Гус Михайло Семенович (18

червня 1900, м. Єлисаветград – 15

52

листопада 1984, м. Москва), журналіст, літературний

критик. Закінчив гімназію у Миколаєві та юридичний

факультет університету у Києві. З 1919 почав друкуватися

у газетах. Очолював газету «Червоний шлях» у

Єлисаветграді. З 1920-го – політпрацівник Червоної Армії,

співробітник газети «Известия» Миколаївського

губревкому, перейменованої з 1 січня 1921 у газету

«Красный Николаев», у січні-травні 1923 був її

редактором. Очолював губернське відділення УКРОСТА –

української філії Російського телеграфного агентства.

Ініціатор видання суспільно-політичного і літературного

журналу «Жовтень» (вийшов єдиний номер, 1920). З

1930 жив у Москві, викладав в інституті журналістики. У

1931-1941 виступав як літературний і театральний критик в

«Литературной газете», «Красной нови» та інших видан-

нях. З початку 2-ї світовї війни працював у Всесоюзному

радіокомітеті. В 1945-1946 керував спеціальним Бюро Все-

союзного радіо в Нюрнберзі на процесі нацистських зло-

чинців. Вивчав творчість М. Гоголя та Ф. Достоєвського.

Видав 14 книг, деякі з них перекладені у кількох країнах.

Демченко Галина Олексіївна (28 грудня 1922, смт

Олександрівка

– 10

червня 1986), художниця, письменниця. Дитинство прове-

ла в с. Макіївці на Чернігівщині. Закінчи-

ла Київське училище прикладного ми-

стецтва (1949). Працювала художником де-

коративного ткацтва, потім – в журналі «Ма-

лятко». Почала друкуватися з 1953. Автор

кількох книг віршів, оповідань та п’єс для дітей. Написала

лібрето до опери для дітей «У зеленому саду» (музика А.

Філіпенка). Член НСПУ.

53

Дем’ян Бєдний

(справжнє прізвище

Юхим

Олексійович Придворов) (13 квітня 1883,

с. Губівка Компаніївського р-ну – 1945, м.

Москва), пролетарський поет, один з

основоположників

літератури

соціалістичного реалізму. Початкову

школу закінчив у Губівці. З 13 років –

учень Київської військово-фельдшерської

школи. Військову службу відбував у Єлисаветградському

шпиталі (1900-1904). Екстерном здав іспити в гімназії. За

протецією великого князя Костянтина Романова вступив

на історико-філологічний факультет Петербурзького

університету, був «Остроуховським» стипендіатом

(зокрема у 1913 отримав від Єлисаветградського земства

200 руб.). Ранні твори писав, крім російської, українською

мовою. Друкуватися почав з 1899. Автор числених віршів,

байок та пісень. З 1912 – член РСДРП, улюбленець крем-

лівських вождів. Вірші друкувалися у легальній соціал-

демократичній газеті «Звезда», у більшовицьких часописах

«Правда», «Невская звезла», «Наш путь», «Известия»,

«Беднота», «Безбожник у станка» та інших виданнях.

Зібрав одну з найбільших приватних бібліотек (понад 30

тисяч томів), яку подарував Літературному музею в

Москві. Представлений в антології «Украина. Русская поэ-

зия. ХХ век» (2007).

Детенгоф Олександр Карлович

(2 лютого 1842, м. Новомиргород

– 1910),

військовий діяч,

журналіст, літератор. Псевдонім –

Ал. Молотов. З дворянської роди-

ни. Навчався у Михайлівському

кадетському корпусі (Воронеж, з

54

1853), закінчив Павловський кадетський корпус (1862).

Служив в Інженерній академії, Київському військовому

окрузі, був вихователем у Володимирській військовій гім-

назії (Київ), оренбурзькому Неплюївському кадетському

корпусі, 1-му московському кадетському корпусі. Учасник

російсько-турецької війни (1877-1878) – в ад’ютант коман-

дира 5-го понтонного батальйону 3-ї саперної бригади.

Полковник у відставці. Друкувався в газетах «Киевское

слово», «Киевлянин», журналах «Российская школа»,

«Наблюдатель», «Вестник воспитания», «Русский архив»,

«Школьное обозрение», «Беседа», «Семья и школа». Як лі-

тератор у газеті «Киевлянин» дебютував рецензією «Рус-

ский театр в Киеве» (1865). Потім настала черга повістей

«Из записок русского офицера», «На новый путь. Из при-

знаний усталого человека» (обе – начало 1870-х), «Без суе-

верий» (1901), оповідання «Нищенко и Сипайлов» (1903);

очерков и статтей «Из памятной книжки воспитателя»

(1885), «Наша молодежь» (1890), «Картинки семейного

воспитания. (Из записок домаш. учителя). Пед. очерки.

(1891), «Теория и практика закрытия школ» (1893),

«Семья как основа воспитания» (1894), «Изнанка войны.

(Из дневника участника рус.-тур. войны 1877-78 г.).

Картинки с натуры» (1905) та багатьох інших. У 1893 світ

побачив двотомник «Отголосок 60-х гг. Очерки и расска-

зы А. Молотова» (1893).

Дібровний Андрій Трофимович

(1921, с. Оситняжка, Кіровоградського

р-ну – 1987), фотожурналіст. Після

закінчення Макіївського металургійного

технікуму працював на заводі у Тулі. У

Червоній Армії з жовтня 1940, курсант

Ленінградського військово-технічного

55

училища, учасник оборони Ленінграда. Перемогу зустрів у

місті Фрідланд на півночі Німеччини. Там же працював у

редакції дивізійної газети фотокореспондентом до демо-

білізації у вересні 1945 (ще до війни фотографія була його

великим захопленням). Працював фотокореспондентом га-

зети «Кіровоградська правда». Навчався заочно, отримав

диплом інженера-механіка поліграфіста, але все життя за-

лишався фотожурналістом.

Добрін Наум Ноєвич (13 грудня 1911, м. Радомишль

Житомирської обл. – 2002, м. Кіровоград),

журналіст. Закінчив Київську профшколу

(1929) та Московський інститут

журналістики (1937). Учасник 2-ї світової

війни; працював з М. Бажаном, А. Ма-

лишком та іншими відомими письменни-

ками у фронтовій газеті. З 1954 – у ре-

дакції газети «Кіровоградська правда».

Автор кількох книг нарисів, публіцистики та гумору.

Добров Афанасій Микитович (1913, с. Мала Мазниця

Вільшанського р-ну – 22 липня 1980),

педагог, журналіст. У 1932 закінчив Пре-

славський педагогічний технікум. Навчався

в Одеському педінституті (закінчив три кур-

си). У 1932-1941 – учитель, директор школи,

інспектор райвно. Учасник 2-ї світової вій-

ни. З 1943 працював директором школи

робітничої молоді в м. Осинники Кеме-

ровської обл. Після звільнення України від нацистських

загарбників повернувся у Вільшанський р-н. З вересня

1944 працював редактором районної газети «Колгоспна

праця». З квітня 1945 по 1956 – завідуючий Вільшанським

районним відділом народної освіти, з 1956 – директор

Вільшанської середньої школи.

56

Добролежа Микола Тимофійович (22 грудня 1925,

с. Скопіївка, Добровеличківського р-ну –

20 листопада 2008, м. Кіровоград), графік

і художник театру. Учасник 2-ї світової

війни.

Закінчив Український

поліграфічний інститут (1967, Львів).

Працював у Кіровограді художником-

постановником музично-драматичного

театру ім. М. Кропивницького (1953-

1954) та російського драматичного театру ім. С. Кірова

(1954-1956); художником газети «Кіровоградська правда»

(1956-1962); оформлювачем художньо-виробничих майсте-

рень (1964-1970). Учасник мистецьких виставок від 1954.

Персонональні виставки у Кіровограді (1975, 1995).

Оформив до 20-ти книг. Автор ліноритів «Хутір Надія»,

«Театр корифеїв», «Атака». Оформив ряд вистав. Член НС-

ХУ (1957).

Довгий Олексій Євгенович (1939, с. Межирічка Голо-

ваніського р-ну), журналіст. Псевдонім –

Степовий. Закінчив Київський державний

університет ім. Т. Шевченка (факультет

журналістики). Тридцять шість років при-

святив газетярській справі, працюючи на

різних відповідальних посадах у редакціях

райгазет Кіровоградської і Полтавської

областей, майже 19 років був редактором

районної газети у Решетилівці на Полтавщині. Член

НСЖУ.

Долгий Вольф Гітманович (20

серпня 1930, смт Добровеличківка – 2013,

м. Москва), письменник, сценарист (псев-

донім О.Вадимов). У 1952 закінчив

57

Московський юридичний институт. З 1952 по 1990 жив і

працював у Калінінграді: юристконсультант, співробітник

обласних газет і телебачення. У 1962 закінчив Вищі

сценарні курси Міністерства культури СРСР та Спілки кі-

нематографістів СРСР. У 1971 – Вищі літературні курси

при Спілці письменників СРСР. Три повісті письменника

екранізовані (він був сценаристом): «Первый рейс» (1976,

режисер Шахмалієва), «Я купил папу» (1962, режисер І.-

Фрез), «Алешкина охота» (1965, режисер – уродженець

Златополя Я.Базелян) Член Спілки письменників СРСР

(1966). У 1988-1990 − секретарь Калінінградського відді-

лення Спілки письменників. З 1990 живе в Москві, є чле-

ном Спілки письменників Москви. Автор романів: «Пред-

назначение: роман о лейтенанте П.П. Шмидте» (1976),

«Разбег: роман об Осипе Пятницком» (1982), «Порог: ро-

ман о Софье Перовской» (1985), шість п’єс, оповідань і на-

рисів.

Долинський Семен Григорович (1 вересня 1890,

м. Єлисаветград – рік смерті

невідомий), актор, журналіст. Закінчив

будівельне відділення Ризького

Політехнічного інституту. Знімався в

кіно, грав на сценах приватних театрів.

Учасник Громадянської війни в армії

Денікіна.

Евакуювався

в

Константинополь, 1922 поселився у

Празі. Один з організаторів Російського

камерного театру у цьому місті. Публікувався у празьких

журналах «Воля России», «Своими путями», «Искусство

славян» та ін.. Член Спілки російських письменників та

журналістів у Чехословаччині, член празького об’єднання

«Скит поэтов». У 1927 переїхав до Парижа. Працював у га-

зеті «Возрождение», був завідувачем інформаційного відді-

58

лу та другим секретарем редакції. Співробітничав у

журналі «Иллюстрированная Россия».

Долматовський Євген Аронович (5 травня 1915, м.

Москва – 1995), поет, прозаїк, драма-

тург. Батька, адвоката за фахом, роз-

стріляли у 1939. У 1937 закінчив Лі-

тературний інститут. Учасник 2-ї

світової війни. З 1939 по 1945 –

військовий кореспондент. У серпні

1941-го потрапив в «Уманський

котел», перебував у полоні, з якого

втік, переховувався

на окупованій території

Кіровоградщини. У 1983 на основі документальних

матеріалів та свідчень учасників війни написав книгу «Зе-

лена брама» про трагічну долю 6-ї та 12-ї армій, оточених

німцями влітку 1941 у районі с. Підвисоке Новоар-

хангельського району. Був присутнім при підписанні акта

капітуляції Німеччини (1945). Автор багатьох поетичних

збірок, популярних пісень, кіносценаріїв. Лауреат Держав-

ної премії СРСР (1950). Включений до «Всемирного

биографического энциклопедического словаря (1998).

Доломан Євмен Михайлович (20 серпня 1919, с. Оль-

гівка, нині Новгородківського р-

ну – 1 липня 2006), письменник, журналіст. Навчався в Одеському інду-

стріальному технікумі та Харківському

університеті. Учасник 2-ї світової війни.

Друкувався з 1938. Працював у редакції

журналу «Дніпро» (з 1951), Держкомви-

даві, директором Українського відділення

Літфонду СРСР. Автор 13 поетичних

збірок; книжок оповідань «Серце – не камінь» (1959),

«Васько да Гама» (1965), трилогії «На безіменній висоті»

59

(1971), роману «Випробування вірності» (1976), книги для

дітей «Проліски прагнуть сонця» (1985) та ін.

Дорош Юхим Якович (25 грудня 1908, м. Єлиса-

ветград – 20 серпня 1972, м. Москва),

журналіст, письменник. Закінчив Єлиса-

ветградське земське реальне училище. На-

вчався на Центральних курсах Асоціації

художників Росії (1928-1931). На початку

1920-х жив в Одесі, з 1924 – у Москві. Під

час війни був співробітником дивізійної

газети, потім – роз'їздним кореспондентом «Литературной

газеты». З другої половини 1940-х основною темою худож-

ньої прози і нарисів стає колгоспне життя. Жив в Москві,

був членом редколегій журналів «Знамя» (1954-56),

«Москва» (1957-58) і «Новый мир» (1967-70), де керував

відділом прози. У 1966 підписав лист на захист А. Си-

нявського і Ю. Даніеля. Після розгрому редакції «Нового

мира» залишився працювати в журналі, чим викликав зви-

нувачення в «зраді». Автор шести книг оповідань,

чотирьох книг нарисів, двох повістей. Завідував відділом

прози журналу «Новый мир». Кілька видань витримав «Де-

ревенский дневник» (1956-1973), читацький успіх мали

також книги мистецтвознавчих нарисів «Живое дерево ис-

кусства» (1966, 1970), «Размышления в Загорске» (1967),

«Обряды в России» (1969). Спогади про дитинство в

Єлисаветграді містить книга «Дождь пополам с солнцем»

(1970).

Дробишевський В’ячеслав Іванович (13 вересня 1913,

м. Єлисаветград – 1990, м. Челябінськ),

журналіст. Виховувався у дитячому бу-

динку. У 1931 завербувався на будів-

ництво Челябінського тракторного за-

воду, згодом працював на спорудженні

Магнітки. У журналістиці з 1934. Май-

60

же 40 років (1940-1978) працював у газеті «Челябинский

рабочий», з 1958 по 1978 – її редактор. Перетворив газету в

одне з кращих періодичних видань Росії, підписав до друку

6 тисяч номерів. Учасник 2-ї світової війни. Нагороджений

двома орденами Трудового Червоного Прапора та двома

орденами Знак Пошани. Автор книги «Репортаж ведет ре-

дактор» (1964). Заслужений працівник культури РРФСР.

«Опытный журналист и удивительно принципиальный че-

ловек, фантастически честный, он всегда все брал на себя,

что вызывало величайшее к нему уважение», – писав про

нього відомий російський державний діяч М. Ф. Ненашев.

Ерделі Яків Егорович (23 листопада 1856,

Єлисаветградський повіт – 1919, м.

Єлисаветград) , державний і громадський

діяч. З 1882 по 1902 жив у своєму маєтку

в

Єлисаветградському

повіті,

присвятивши себе веденню сільського

господарства та громадській діяльності. З

1882 – гласний Єлисаветградського

повітового земства, почесний мировий

суддя. З 1892 по 1902 – повітовий предводитель

дворянства. З 1887 до 1905 – почесний попечитель та

голова правління Єлисаветградського земського реального

училища. У 1900 став одним із засновників та першим

редактором журналу «Известия Елисаветградского

общества сельского хозяйства», що видавало товариство

сільського господарства і яке виходило з 1900 по 1914. У

1906-1912 – мінський губернатор. З 1912 – член Державної

ради Російської імперії. У 1919 був замучений в

61

Єлисаветграді під час Червоного терору, оскільки його

рідний брат генерал Іван Ерделі був непримиренним

ворогом більшовиків, одним із засновників та керівників

Білого руху.

Єнохін Сергій Олександрович (27 червня 1855,

с. Лазурка Канівського повіту у сім’ї

дворянина – рік смерті невідомий),

белетрист, перекладач та журналіст, Не

виключено, що батьком був генерал-майор

Олексій Васильович Єнохін. Володів

землею у селі Мар’ївка у

Новоархангельській волості. Автор книг

оповідань: «На віку, як на довгій ниві»

(1903, Єлисаветград, друкарня М.

Гольденберга), «В деревне» (1911, Київ, друкарня А.І.

Гросмана). Дописував до газет «Голос Юга» та

«Елисаветградские новости». У перших трьох номерах

«Известий Елисаветградского общества сельского

хазяйства» за 1905 рік на 12 сторінках надрукований

додаток – праця С. Єнохіна «Описание Смелянского

имения гр. Бобринских». З 14 по 17 лютого 1915 в

Єлисаветграді вийшло три номери газети «Военная

копейка», редактором якої був С.Єнохін.

Єфимовський Євген Амвросійович (21 січня 1885,

м. Єлисаветград – 1964 у Парижі,

похований на знаменитому кладовищі

Сент-Женевьєв-де-Буа), історик юрист,

публіцист, політичний діяч, слов’янофіл.

Батько Амвросій Іванович Єфимовський

– потомственний дворянин, блискучий

юрист, слідчий по особливо важливих

справах Єлисаветградського окружного

суду. Організував бібліотеку в суді. Дійсний статський

радник, нагороджений орденом Св. Володимира 4-го ст.

62

Мати – відомий єлисаветградський педагог, засновниця

приватної жіночої гімназії. Хлопець – випускник Єлиса-

ветградської гімназії. Закінчив історико-філологічний та

юридичний факультети Московського університету. Улюб-

лений учень видатного історика В. Ключевського. Став од-

ним із лідерів партії «конституційних демократів», визна-

ним діячем слов’янофільського руху. Під час Першої

світової війни закінчив військове училище, був на фронті

до кінця 1917. З 1920 – в еміграції (балканські країни, Бер-

лін, Прага, Париж). Постійний співробітник емі-

грантського часопису «Возрождение», де опубліковано

більшість його статей. За вірність своїм ідеалам, чесність і

порядність сучасники називали його «Дон Кіхотом». У

1994 у Парижі вийшли спогади у 2-х томах, у тому числі й

про дитячі роки в Єлисаветграді.

Жолдак Олесь (Олексій) Іванович (30 березня

1918, с. Верблюжка Новгородківського

р-ну – 8 червня 2000, м. Київ), поет, журналіст. Закінчив Запорізький пе-

дагогічний інститут (1940). Працював у

редакції газети «Комсомолець Запорі-

жжя». Учасник 2-ї світової війни.

Працював у редакціях газет «Червоне

Запоріжжя», «Радянська Україна»,

«Літературна Україна», в Держлітвидаві України та

журналі «Перець». Автор кількох збірок ліричних,

гумористичних та сатиричних віршів. Член СП СРСР

(1961). Лауреат літературної премії НСПУ ім. Остапа Виш-

ні (1987).

63

Журавський Владислав Васильович (7 липня 1937,

м. Токмак Запорізької обл.), журналіст,

поет. Закінчив середню школу №10 в

Олександрії, факультет української

філології КДПІ ім. О. Пушкіна (1962) та

відділення журналістики ВПШ при ЦК

КПУ. Вчителював на Дніпропетровщині і

Кіровоградщині. Редактор міськрайонної

газети «Наддніпрянська правда» у

Світловодську (1971-1999). Це найтриваліший термін

перебування на посаді редактора газети в історії преси

області. Автор поетичних книг: «На добридень», «Собор»,

«Берег любові»; краєзнавчих розвідок: «Іванівка (Янів)»,

«Світловодськ: місто і люди», «Скарби Чорного лісу»

(2003), «Степ і ліс» (2004) та ін. Лауреат обласної

краєзнавчої премії імені Володимира Ястребова (2005).

Журба Василь Гнатович (народився 21 травня 1935, с.

Широке Дніпропетровської області),

поет, педагог, журналіст. Член

Національної спілки письменників

України

(2004).

Закінчив філологічний факультет

Одеського держуніверситету ім. І.

Мечникова. Працював оператором на

Криворізькому

металургійному

заводі. З 1960 року мешкає в

Долинському районі. Працював

учителем, директором Варварівської загальноосвітньої

школи, кореспондентом, завідуючим відділом районної

газети. Перші твори опубліковані заводською газетою

«Металург» (1964). Друкувався в журналах «Вітчизна»

(Київ), «Вежа», «Степ» (Кіровоград), «Кур’єр Кривбасу»

(Кривий Ріг), газетах «Літературна Україна», «Сільські

вісті», «Кіровоградська правда», «Народне слово»,

64

«Вечірня газета», «Свобода». Автор книг «Грім на голе

дерево» (Кіровоград, 2002) та «У холодному вокзалі»

(Кіровоград, 2005).

Журлива Олена Костівна (Котова) (24 червня 1898,

м. Сміла Черкаської обл. – 10 червня

1971, м. Кіровоград), педагог (вчителька

української мови й літератури), поетеса,

член СПУ. В 11-річному віці в «Рідному

слові» (1909) було надруковано її

перший вірш «Чогось нема – чого не

знаю». Її поезія друкувалась у дореволю-

ційних часописах «Дзвін», «Літературно-

науковий вісник». 1922 закінчила

Київський інститут народної освіти. У 1926 працювала лі-

тературним редактором Державного видавництва України,

займалась перекладами творів українських письменників

на російську мову, писала літературно-критичні статті.

Вірші друкувалися в журналах «Глобус», «Червоні квіти»,

«Червоний шлях», «Дзвін», «Знання», «Більшовик». У

1926 побачила світ перша збірка поезії «Металом горно»

з напутнім словом Майка Йогансена.У 1930 виходить

друга збірка віршів «Багряний світ». Працювала вчителем,

викладала українську і російську мови та літератури в

школах міст Києва, Харкова, Москви, Дніпропетровська,

Кіровограда. У 1958 - 1966 виходить шість збірок поезій.

Заблудовська Регіна Мартинівна (1880, м. Мінськ –

рік

смерті

невідомий),

журналістка. У

1900-х

рр.

співробітничала з

газетою «Одесский Листок». З 1911 – у Франції,

проживала у Парижі. Співробітничала з багатьма

французькими газетами. Була паризьким кореспондентом

65

єлисаветградської газети «Голос Юга» з липня 1914 по

серпень 1918.

Генеральний секретар Товариства

російських комбатантів, які воювали у французькій армії

(1916). У 1920 випустила в Парижі книгу «Франция. 1914 -

1919: За пять лет».

.

Завадський Михайло Ромуальдович (1848-1926),

педагог, редактор-видавець. Закінчив істо-

рико-філологічний факультет Ново-

російського університету в Одесі (1871). З

1871 по 1883 працював у Єлисаветграді, ди-

ректор ЄЗРУ (1873-1882). Перетворив

училище на один з кращих навчальних

закладів Росії з гуманітарним ухилом. Запро-

сив до викладання чудових педагогів: П. Крестоносцева

(засновника ВРК), Р. Пржшиховського (фундатора метео-

рологічної станції), В. Ястребова (організатора музею в

училищі), Г. Близніна та ін. Після раптової смерті у 1876

свого вчителя, професора В. Григоровича, виступив ініціа-

тором спорудження пам’ятника на його могилі в

Єлисаветград і(1892). Автор підручника з російської сло-

весності для реальних училищ. З 10 березня 1881 по січень

1883 двічі на місяць видавав у Єлисаветграді журнал «Пе-

дагогический вестник» – перший у Росії часопис, незалеж-

ний від Міністерства народної освіти. У 1882 «за погляди,

несумісні з діяльністю Міністерства», його не затвердили

на посаді директора ЄЗРУ. Згодом працював директором

Сімферопольської гімназії, попечителем Кавказького нав-

чального округу (уклав перші мінгрельський та абхазький

букварі), став сенатором.

Загравенко Анатолій Романович (7

квітня 1938, смт Новоархангельськ – 14

листопада 2018), журналіст, поет. Закінчив

Літературний інститут ім. О. Горького в

Москві та Київську Вищу партійну школу.

66

Як поет дебютував 1957 у журналі «Жовтень» (Львів). З

1964 – на журналістській роботі. Працював у редакціях

газет Знам’янки. Автор багатьох збірок поезій. Твори

виходили у 2-х томах. Член НСПУ (2004). Лауреат облас-

ної літературної премії імені Євгена. Маланюка (2014).

Заруба Костянтин Васильович (17 жовтня 1910,

м. Долинська – 1998), художник-графік. На-

вчався в Київському ДХІ (1936-1941, 1945-

1947). Під час 2-ї світової війни, перебу-

ваючи на фронті, малював для фронтових

газет. З 1945 працював для сатиричного

журналу «Перець». Ілюстрував та оформив

«Сочинения» О.С. Пушкіна (Київ, 1955).

Серед живописних творів «Т. Г. Шевченко з

товаришами у будинку Житницьких» (1958, Музей Т. Г.

Шевченка, Київ). Викладав у Київському державному ху-

дожньому інституті (1947). Його учнями були: Григорій

Якутович, Георгій Зубков, Сергій Адамович та інші відомі

майстри графіки.

Заруба Юрій Володимирович

(21 квітня 1914, смт Нова Прага – 13

травня 1973, м. Київ), журналіст.

Семирічну школу закінчив 1928 в

Олександрії, потім

Дніпро-

дзержинський металургійний технікум

(1933). У 1933-1934 працював у домен-

ному цеху заводу «Запоріжсталь». У

1934-1935 – у радгоспі в Азербай-

джанській РСР. У 1941-1942 навчався в Українському ін-

ституті іноземних мов у Харкові. У 1943-1945 – заступник

відповідального редактора газети «Молодь України». У

67

1945-1948 – слухач Вищої партійної школи при ЦК

ВКП(б). У 1948-1951 – відповідальний редактор журналу

«Блокнот агітатора». У 1952 – заступник відповідального

редактора журналу «Коммунист Украины». З 1953 по 1963

– начальник відділу преси МЗС УРСР. У 1963-1965 –

відповідальний редактор газети «Радянська Україна». З

1967 знову очолював відділ преси МЗС УРСР.

Член СПУ (1952).

Зелений Павло Олександрович (1839, с. Зелене

Компаніївського р-н – 15 серпня 1912, Ро-

стов Ярославської губернії), громадський

діяч, журналіст, видавець, письменник.

Закінчив юридичний факультет Хар-

ківського університету. Працював у канце-

лярії Херсонського генерал-губернатора.

Був судовим слідчим у Бобринецькому по-

віті.

Один з

видавців газети

«Елисаветградский вестник». З 1865 – гласний і член

Єлисаветградської земської управи. Був головою повітової

земської управи півтора десятка років. Великою заслугою

Павла Олександровича було відкриття у 1870 році в

Єлисаветграді земського реального училища. Згодом

виступив ініціатором відкриття в місті публічної

бібліотеки. Підтримував дружні стосунки з

братами Тобілевичами, Кропивницьким. Зібрав понад 2600

карбованців добровільних пожертвувань для заснування

у Каневі народної школи на могилі Шевченка. Переїхав в

1877 до Одеси. Одеський міський голова (1897 - 1905).

Придбав друкарню і перебрав на себе редагування най-

старішого в причорноморському краї часопи-

су – «Одесского вестника» і надав газеті виразного украї-

нофільського змісту.

68

Зінов’єв Григорій Овсійович (справжнє прізвище

Гершен Аронович Апфельбаум-

Радомисльський) (8 вересня 1883,

м. Єлисаветград – 1936), політичний

діяч, один з вождів Жовтневої революції

1917. Освіту отримав домашню, з

14 років заробляв на життя приватними

уроками, вступив до Єлисаветградської

організації соціал-демократів. Напри-

кінці 90-х брав участь в організації

перших гуртків самоосвіти – створив у

Єлисаветграді так званий «Соціалістич-

ний університет», що нелегально діяв у оптово-роздріб-

ному магазині Ізраїля Шполянського. Партійна кличка –

«Сіра шапка». Молодший брат був анархістом (псевдонім

Міша Злой), убитий григор’євцями під час заколоту в

Єлисаветграді у травні 1919. З 1902 – в еміграції, стає

першим помічником В. І. Леніна. У 1906-1907 редагував

більшовицькі газети «Социал-демократ», «Вперед» і «Про-

летарий», що підпільно видавалися у Петербурзі. Після

1917 – член редколегії газети «Правда». У 1934 – член ред-

колегії журналу «Большевик». Після 1917 був головою

Петроградської ради та головою Виконкому Комінтерну. У

Кіровограді на розі сучасних вулиць Пролетарської та

Кірова зберігся «будинок Зінов’єва». 10.06.1924 ВУЦВК

затвердив перейменування Єлисаветграда у Зінов’євськ. Зі-

нов’єва було обрано почесним головою окружного викон-

кому та членом міськради. Тричі в (1927, 1932, 1934) ви-

ключався з ВКП (б) і двічі відновлювався у ній. Розстріля-

ний у 1936, посмертно реабілітований у 1988. 27.12.1934

місто Зінов’євськ «на прохання трудящих» було перейме-

новано в Кірово, а 10.01.1939 Указом Президії Верховної

Ради СРСР отримало назву Кіровоград.Включений у

книгу Віктора Савченка «100 знаменитых анархистов и ре-

волюционеров» (2010).

69

Золотарьов Гілель (28 лютого 1865, м. Єлисаветград

– 1921, м. Нью-Йорк), публіцист,

прозаїк, драматург. Батько – кравець за

фахом – був одним з перших членів Ду-

ховно-біблійного братства, організо-

ваного Я.Гордіним в Єлисаветграді. На-

вчався

у

Єлисаветградському

земському реальному училищі. У 1882

разом з батьками після першого

єврейського погрому в Єлисаветграді

(1881) виїхав до США, де батько мав намір заснувати

єврейську комуністичну колонію. Там юнак захопився

анархізмом, жив у Нью-Йорку, працював кравцем, вивчав

медицину. У 1891 отримав диплом лікаря. З 1888 виступав

у пресі зі статтями літературно-мистецької тематики, а

також з питань анархізму і соціалізму. Співпрацював у

нью-йоркських анархістських виданнях на ідиш «Фрайє

арбетер Штим» (ФАШ), «Фрайє гезелшафт», «ОВНТ-цай-

тунг». Разом з Д. Едельштатом редагував 1-й випуск газети

«Варhайт», входив до редколегії цієї газети. Мав безпо-

середнє відношення до всіх анархістських друкованих ви-

дань на ідиш того періоду. У 1912 друкувався в журналі

«Дос Найе лебн» («Нове життя»). У щомісячнику «Ді цу-

кунфт» («Майбутнє») помістив першу частину своєї

грунтовної праці «Соціологія». Виступав також як беле-

трист, У 1909 під псевдонімом «Г. Ордічев» брав участь у

збірці публіцистики «Ін штром фун лебн», присвяченої

єврейському життю в Америці, долям російських емігран-

тів. Пробував сили і в драматургії: Його драма «Дер лецтер

Шомрон» («Останній самаритянин») набула популярності і

була використана як лібрето для опери (музика Бориса

Левінсона). Перший збірник оповідань «У потоці життя»

вийшов у Нью-Йорку в 1908. У 1917 була поставлена п’єса

«За її дітей». Автор п’єс: «Визволення», «Буря душі», в

яких змальовувався революційний рух в Америці. Дуже

часто міняв свої політичні погляди: анархізм – соціалізм –

націонал-сіонізм. У 1924 у Нью-Йорку вийшли його

вибрані твори у 3-х томах.

70

Зонін Олександр Ілліч (до 1919 року Еліазар

(Лейзер) Ізраїлевич Бріль, 27

вересня 1901, м. Єлисаветград –

21 листопада 1962, м. Москва),

журналіст, письменник. Син

єлисавтградського фотографа,

власника фотоательє. Закінчив

комерційне

училище

(Єлисаветград). Член ВКП(б) з

1919, у 1935 виключений. У роки

громадянської війни – комісар

полку, редактор армійської газети і

начполітпросвіту 16-ї армії. Нагороджений орденом

Червоного Прапору (1921). Працював начальником

відділу друку політуправління Реввійськради

Республіки, відповідальним редактором журналу

«Политработник» (згодом «Коммунист Вооружен-

ных Сил») і республіканської газети «Туркестанская

правда» (Ташкент, 1922-1923). З 1923 – завідувач

військового відділу журналу «Молодая гвардия»,

заступник редактора журналу «Октябрь», завідувач

відділу друку Ленінградського міськкому партії,

редактор журналу «Звезда» (1927). Був членом груп

«Октябрь», «На посту» («На литпосту»,

1923), РАПП, «Литфронт», ЛОКАФ (Литературное

Объединение Красной Армии и флота) (1930). У

1929 закінчив літературне відділення Інституту чер-

воної професури, був заступником директора інсти-

туту. У 1929-1930 завідував літературною

кафедрою і керував секцією літературно-

публіцистичних жанрів Державного інституту

журналістики. До 1934 на партроботі на Далекому

Сході. Наприкінці 1930-х переїхав до Ленінграда.

Служив на крейсері «Красный Кавказ». Учасник

радянсько-фінської (1939-1940) і 2-ї світової війни.

Отримав військове звання капітана 3-го ранга. Наго-

71

роджений двома орденами Червоного Прапора. До

1943 перебував в оперативній групі письменників

при Політуправлінні Балтфлоту, потім при Політ-

управлінні Північного флоту, військовий коре-

спондент газети «Красный флот». З 1923 займався

літературною критикою, в 1930 дебютував худож-

ньою

прозою.

Письменник-мариніст. Автор

багатьох творів морської тематики: романів «Життя

адмірала Нахімова», «На вірному курсі», «Морське

братство»; повісті «Капітан «Діани» та ін.

Заарештований 16 квітня 1949 за звинуваченнями в

троцькізмі, космополітизмі і контрреволюційній

пропаганді, 4 лютого 1950 засуджений на 10 років,

звільнений 1955. Урна з його прахом захоронена в

водах Баренцевого моря 31 травня 1962.

Зубов Микола Георгійович (8 січня 1898, м. Санкт

Петербург – 1925), журналіст, поет,

драматург. Вихованець Імператорського

Олександрівського ліцею. Граф, корнет

російської кавалерії. Друкувався в газе-

тах, був редактором-видавцем єлиса-

ветградської газети «Народ и Армия»

(1919). Перший збірник віршів «Избран-

ные стихотворения» видав у Єлиса-

ветграді (1919). Три його драми «Лида

Миранова» (1917), «Декабристы»,

«Власть первой любви» (обидві написані у 1918), як

зазначає сам Зубов у автобіографічних замітках, «были

представлены на сцене в Елизаветграде». Перебуваючи в

еміграції в Софії (Болгарія), редагував газету «Русская

правда». Там же у 1921 вийшла його друга книга поезій

72

«Адонис: Вакхические песни. Сонеты страсти». Посмертна

збірка «Избраннные стихотворения» побачила світ у Па-

рижі (1929).

Іващенко Антоній Ілліч (1830, с. Шамівка

Олександрійського повіту – 18 лютого

1903), єпископ Кирилівський, вікарій

Новгородської єпархії Арсеній, історик

Церкви, візантініст, агіограф. У 1843

вступив до Херсонської духовної

семінарії. Закінчив Київську духовну

академію (1853) зі ступенем магістра

богослов'я. 5 липня 1853 року прийняв

чернецтво з ім'ям Арсенія. З 1866 по 1868 – редактор «Во-

ронежских епархиальных ведомостей».

Ісаєв Іван Ліфантійович (14 травня 1919 – ?), поет,

журналіст, керівник літературного

об'єднання «Степ» (1946-1948), організував

видання першої колективної збірки творів

місцевих авторів «Під сонцем Вітчизни». З

15 років – на заводі «Червона зірка»,

токар, робітничий кореспондент. Перші

матеріали вміщені у багатотиражній газеті

заводу («Сівалка», «Червонозорівець»). У 1936 за

рекомендацією завкому комсомолу і редакції газети поїхав

на навчання в Українське газетне комуністичне училище

ім. М.Островського (Харків ). У 1938 повернувся на завод

на посаду літпрацівника газети «Червонозорівець». Брав

учать у радянсько-фінській та 2-й світовій війнах. Після

війни працював у газеті «Кіровоградська правда» та

районних газетах у Новомиргороді і Єлизаветградківці. 10

років працював на цілині у редакціях районих газет.

73

Після повернення до Кіровограда працював у редакції

газети «Кіровоградська правда» у відділі реклами та

оголошень. Був членом літстудії «Сівач».

Каблука Михайло Іванович (15 січня 1925, с.

Велика Виска Маловисківського р-ну –

20 грудня 2014, м. Кіровоград),

журналіст. У червні 1941 у закінчив

середню школу. У 1942 його вивезли на

примусові роботи до Німеччини. З 1945

– в армії, служив п'ять років у Берліні.

Після закінчення Тираспільського

педінституту (1954) повернувся в рідне

село, працював учителем історії у школі

до 1956. Того ж року вступив на заочне навчання до

Київського університету на факультет журналістики, і

почав працювати в Кіровоградській районній газеті «Шлях

Ілліча» літпрацівником, через рік призначили завідуючим

сільгоспвідділом газети. З 1962 по 1980 – заступник

редактор районної газети «Зоря комунізму». Член СЖУ.

До виходу на пенсію 1985 працював в обласному

управлінні у справах видавництв, поліграфії і книжкової

торгівлі начальником редакційно-видавничого відділу.

Каллаш Марія Олександрівна (18 грудня 1886, Тверська

губернія – 26 лютого 1954, м. Париж),

журналістка, релігійна діячка, літератор.

Псевдоніми М. Курдюмов та Гаріс,

дівоче прізвище Новикова. Закінчила

Московський Катерининський інститут.

Працювала журналісткою у Москві,

редактором газети «Голос Юга»

(Єлисаветград). Брала активну участь у

церковно-релігійному житті. Член

Всеросійського Помісного Собору в Москві. З 1923 жила в

74

Парижі. З 1925 по 1940 – постійний автор журналу «Путь».

Виступала з доповідями на семінарі з вивчення релігійної

та філософської думки ХХ ст. під керівництвом філософа

Миколи Бердяєва (1929), листувалася з ним.

Співробітничала в газетах: «Последние новости», «Совет-

ский патриот», «Русские новости». В Парижі вийшли

книги: «Риму или Христу» (1927), «Кому нужна церковная

смута?» (1928), «Василий Розанов» (1929), «Церковь и но-

вая Россия» (1933), «Сердце смятенное: о творчестве Чехо-

ва» (1934), «Рим и Православная Церковь» (1939), «Дни

примирения» (1946).

Каневський Амінадав Мойсейович (17 березня

1898, м. Єлисаветград – 1976, м.

Москва), художник. В 1924-1930 навчав-

ся у ВХУТЕМАСі - ВХУТЕІНі в Москві у

Д. Моора, В. Фаворського. Автор

ілюстрацій до дитячих книжок «Золотой

ключик» О.М.Толстого (1942-1943 і

1950), «Мойдодыр» К.І.Чуковського; до

творів М. Гоголя, М. Салтикова-Щедріна,

В. Маяковського, а також карикатур і са-

тиричних плакатів. З 1936 по 1976 був співробітником

журналу «Крокодил». У 1937 створив популярний в СРСР

образ Мурзилки – жовтого пухнастого персонажу у чер-

воному береті, з кашне і фотоапаратом через плече. У 1968

привозив у Кіровоград виставку своїх творів. Про твор-

чість художника розповідає монографія Ю. Ха-

75

ламинського «А. М. Каневский» (1961). Народний худож-

ник СРСР (1973). Дійсний член АМ СРСР (1973).

Карєв Григорій Андрійович (1 лютого 1914, с.

Бежбайраки (тепер с. Кропивницьке)

Новоукраїнського р-ну – 1992, м.

Одеса), журналіст, письиенник. З 1932

працював кореспондентом обласної

української газети «Ленинским путем»,

що видавалася у м. Воронеж. З 1936 по

1961 служив на флоті. Учасник 2-ї

світової війни. Закінчив Військово-

політичну академію у Москві (1954).

Автор трьох збірників оповідань, трьох повістей та двох

романів. Роман «Пылающий берег» про героїчну оборону

Одеси у 1941 витримав 4 видання. Роман «Зеленые орехи»

(1985) – про проблеми тогочасного українського села. За

документальною повістю «Твій син, Одесо» створено

фільм «Хлопчину звали капітаном» (1973). Член НСПУ.

Карпенко-Карий Іван (Іван Карпович Тобілевич)

(

17 вересня

1845, с. Арсенівка

Новомиргородського р-ну – 1907),

драматург і театральний діяч. У 1859

закінчив Бобринецьке повітове учили-

ще. Працював канцеляристом та чинов-

ником у Малій Висці, Бобринці та

Єлисаветграді. У 1863 познайомився з

М. Кропивницьким, брав участь у його

драматичному гуртку. Один з організаторів аматорських

театральних колективів у Бобринці та Єлисаветграді

(1869-1883). Брав участь у першій постановці «Вечорниць»

П. Ніщинського у Єлисаветграді (1875). Член єлиса-

ветградського гуртка Громада О. Михалевича (з 1878) та

благодійного Товариства поширення грамотності й реме-

сел. Був засланий до Новочеркаська. У 1883 пов’язав своє

життя з організацією українського професійного театру,

коли під псевдонімом Карий вступив до трупи М. Стариць-

76

кого. Літературну діяльність почав у Єлисаветграді у

середині 70-х років. З 1879 по 1886 в газеті «Елисаветград-

ский вестник» виступав як театральний критик, друкуючи

рецензії на театральні вистави. Перше оповідання «Ново-

бранець» було опубліковане 1883 в альманасі «Рада».

Перша п’єса драма «Бондарівна» надрукована в альманасі

єлисаветградських літераторів «Степ» (1886). Автор 18

оригінальних п’єс. На Хуторі Надія, названому на честь

першої дружини Надії Карлівни Тарковської, написано 11

п’єс: «Сто тисяч», «Хазяїн», «Сава Чалий», «Суєта», «Жи-

тейське море» та ін. Державний музей-заповідник «Хутір

Надія» відкрито у 1956, міський літературно-меморіальний

музей І. Карпенка-Карого у 1995, музейно-природний за-

повідник «Тобілевичі» у с. Арсенівка Новомиргородського

району у 2010.

Касвінов Марк Костянтинович (1910, м. Єлиса-

ветград – 1974, м. Москва), журналіст,

літератор. Друкувався у зінов’євській

газеті «Червоний шлях» у 1927.

Закінчив історичний факультет

Зінов'євського педінституту. Володів

англійською, французькою, німецькою

та датською мовами. З 1933 працював

кореспондентом, а потім завідувачем

зовнішньополітичного відділу «Учительської газети».

Друкувався в центральних газетах, готував матеріали для

радіо. У 1941-45 – на фронті. У 1945-47 служив в

Німеччині та Австрії, У Відні редагував газету

радянських окупаційних військ «Остеррайхіше цайтунг».

З 1947 працював на радіо у відділі мовлення на німець-

комовні країни. У 1965 під псевдонімом «М.

Константинов» у західнонімецькій пресі надрукував

77

статтю «Die Ers»chies»s»ung der Zarenfamilie» («Розстріл

царської сім'ї») – першу з циклу статей, які друкувалися

потім у журналах ФРН. У 1968 за дорученням

ідеологічного відділу ЦК КПРС, в структурі якого був

сформований комплекс документів, почав готувати книгу.

У ленінградському журналі «Звезда» в 1972-1973

з’явилися публікації про царевбивство. У 1978, після

смерті М.Касвінова, вийшла його книга-бестселер

«Двадцать три ступени вниз», яку готувала до друку вдо-

ва.

Кердіваренко Олександр Федорович (28 червня

1937, с. Станкувате Вільшанського р-

ну), журналіст, письменник. Закінчив

Кіровоградський педагогічний інститут

(1966), ВПШ при ЦК КПУ у Києві

(1979). Дебютував 1959 віршем «Снова

шторм» (газета «Кронштадтская прав-

да»). Учителював, працював на жур-

налістській і партійній роботі; го-

ловний редактор газети «Кіровоградська правда» (1985-

1991); водночас голова обласної організації СЖУ (1985-

1992). Автор кількох книг гумору і сатири. Заслужений

журналіст України. Член НСЖУ (1985) та НСПУ (2008).

Лауреат обласної літературної премії імені Є. Маланюка

(2010) та міської літературної премії ім. А. Тарковського

(2018).Його перу належать книги, написані у різних

жанрах (від гумору та сатири до детективу): «Йдучи в

незвідані краї», «Дні біл их камінців», «А жито

половіло…», «Візит до президента», «Відпочинок з

бараном», «Село – мій ревний біль», «Ключі від раю» та ін.

Клименко Яків Дмитрович (17 червня

1912, смт Олександрівка – 8 березня

1984), журналіст, письменник. Навчався в

Олександрійському

78

сільськогосподарському технікумі. Працював у редакції

газети «Радянська Україна» (1940-1950).

Закін-

чив Київський університет. Учасник 2-ї світової війни

Автор шести книг. Член СПУ (1964). Заслужений праців-

ник культури УРСР.

Клинов Ісай (7 грудня 1890, смт Голованівськ –

1963, м. Єрусалим), журналіст і

сіоністський діяч. У 1911 закінчив

Одеське комерційне училище. Навчався

в університетах Женеви, Петрограда та

Одеси. У 1922 закінчив Одеський

політехнічний інститут. У студентські

роки почав публікуватися в єврейський

та російських періодичних виданнях.

Після Лютневої революції 1917 був

редактором петроградської єврейської газети «А-Йом»

(«День»), співробітничав у

московській «А-Ам»

(«Народ»). З 1922 – в еміграції. Був берлінським

кореспондентом нью-йоркської газети «Морген журнал».

Примкнув до руху сіоністів-ревізіоністів Володимира

Жаботинського, друкувався у редагованому ним російсько-

єврейському тижневику «Рассвет», з 1923 – член

редколегії. Пізніше разом із Жаботинський редагував

журнал «Дер найер вег» (з 1926 по 1931). У 1931 відійшов

від сіоністського руху, став членом робітничої партії

«Поалей Ціон». У 1934-1939 очолював тель-авівську

спілку журналістів, вважався одним з найяскравіших та

найвпливовіших журналістів у Ерец-Ісраелі. У 1939

керував відділом пропаганди Єврейського агентства. Після

утворення у 1948 держави Ізраїль займав посаду директора

відділу преси, пропаганди, радіо та кіно Міністерства

внутрішніх справ, згодом очолював канцелярію

управляючого Єврейським агентством. Підготував та

випустив у світ декілька книг-альбомів про розбудову

Єврейської держави.

79

Книш Георгій Арсенович (справжнє прізвище

Книшев) (17 листопада 1922, смт

Петрове – 3 серпня 1997, м. Львів),

письменник. Дебютував оповіданням

«Дід Степан» у збірнику «Юность

поет» (Київ, 1940). Учасник 2-ї

світової війни, дукувався у фронтових

газетах. З 1946 мешкав у Львові. У

1946-1950 навчався у Львівському

університеті. З 1950 працював у пресі і

на телебаченні. Автор десяти поетичних збірок, восьми

романів. Член СПУ (1961).

Кобець Ригор (справжнє прізвище Драч Михайло

Мусійович) (17 липня 1900, м. Єлисавеград

– 9 вересня 1990, м. Мінськ), білоруський

письменник, кінодраматург. Навчався у

Єлисаветградському земському реальному

училищі (1910-1917). Належав до партії

анархістів, член єлисаветградської

анархістської організації «Набат», служив у

Н. Махна. В єлисаветградських газетах

«Наша жизнь» і «Друг народа» (1918-1919) друкувався під

псевдонімом Михайло Сандига. У 1920 після участі у

контрреволюційному заколоті анархістів у Першій Кінній

Армії тікає до Білорусії, де й стає Ригором Кобцем, взявши

за псевдонім прізвище директора Єлисаветградського

земського реального училища Якова Кобця. У 1929

написав п’єсу «Гута», перекладену на багато мов народів

СРСР та Європи. Згодом з’явилися комедії «На заставі»,

«Щасливий берег», «Мігрень» та ін. Ініціатор створення

сценарного відділу кіностудії «Советская Беларусь», писав

для неї сценарії перших звукових фільмів «Двічі народже-

ний», «Дніпро у вогні» та ін. Автор сценарію знаменитої

кінокомедії «Шукачі щастя» (1936) про життя єврейських

переселенців у Біробіджані. У 1938 був арештований ра-

80

дянськими каральними органами. У сибірських концтабо-

рах та на засланні у Середній Азії перебував 19 років. Реа-

білітований у 1960. Першим у Білорусії в 1964 написав по-

вість-роздум «Ноїв ковчег» про життя у таборах ГУЛАГу.

Листувався з кіровоградськими літераторами

В. Близнецем, В. Чабаненком та ін. Заслужений діяч ми-

стецтв Білоруської РСР (1935).

Ковпак Василь Ксенофонтович (5 липня 1937, м.

Кіровоград – 12 жовтня 2006, м.

Кіровоград),

легендарний

кіровоградський фотограф. Був си-

ротою, виховувався у дитячому бу-

динку, де й захопився фотографією.

Працював

фотокореспондентом

обласних газет «Кіровоградська прав-

да» і «Молодий комунар», ілюструю-

чи найбільш значимі для області події другої половини ХХ

ст. Стояв біля витоків створення Спілки фотохудожників

України, тривалий час очолював її обласну організацію

(1994-2005). Організатор та учасник багатьох все-

українських та обласних фотовиставок. Започаткував у

Кіровограді випуск газети «Фотохудожник України» (вий-

шло декілька номерів). У селі Богданівці Знам’янського

району створив самодіяльний молодіжний театр ляльок

«Горицвіт», керував ним на громадських засадах.

Колесніченко Віталій Семенович (18 грудня 1933,

смт Новоархангельськ – 10 травня 2015,

м. Кіровоград), художник. Закінчив

Український поліграфічний інститут у

Львові (1966). Працював від 1956 у Ново-

архангельську: художником-оформлю-

вачем, зав. художньої майстерні, ме-

тодистом з образотворчого мистецтва рай-

81

відділу культури, архітектором району (1971-1976). Ху-

дожник газети «Кіровоградська правда» (1976-2001). Учас-

ник обласних, всеукраїнських мистецьких виставок від

1967. Персонональні виставки влаштовувалися у Новоар-

хангельську (1975), в Кіровограді (1985, 1995, 2006, 2008).

Лауреат обласної премії ім. Ю. Яновського (1985). Член

НСЖУ (1985).

Корж

Віктор

Федорович (15 квітня 1938,

м. Бобринець – 31 жовтня 2014, м.

Дніпропетровськ), поет, журналіст.

Працював літпрацівником районної

газети «Новомосковська правда», в

якій і друкував свої перші вірші. У

1962 закінчив філологічний факультет

Дніпропетровського

державного

університету. Деякий час працював

учителем на Сумщині, викладачем у

Дніпропетровському механічному технікумі. Згодом – ре-

дактор, завідувач редакції художньої літератури у видав-

ництві «Промінь», де за 25 років роботи відредагував по-

над 200 книг. Тривалий час завідував кафедрою

української літератури Дніпропетровського національного

університету.

Багаторічний керівник молодіжної

літературної студії «Плавка» та університетської

літературної студії «Поетична школа Віктора Коржа». Був

членом редакційної ради літературно-мистецького

часопису «Січеслав». Друкувався з 1957. Автор 12 пое-

тичних збірок. Член СПУ (1966). Лауреат всеукраїнської

літературної премії ім. А. Малишка (1983), літературної

премії «Благовіст» (2008), дніпропетровської обласної

премії ім. Г. Петровського, Міжнародної літературно-

мистецької премії ім. Г. Сковороди (2010).

82

Коростіна Людмила Яківна (17 червня 1917,

ст. Долинська – 6 квітня 1988, м. Курськ),

журналістка, письменниця. Закінчила Ми-

колаївський будівельний технікум (1930-

ті).

Працювала на будівництві.

Літпрацівник газети «Боевое знамя» (м.

Оренбург, 1955). Друкувалася у газеті

«Степные огни», журналі. «Урал», збірнику

«Каменный пояс» (м. Челябінськ, 1980). Авторка книг для

дітей: «День рождения» (1951; 1952; 1953; 1954), «Крас-

ный галстук» (1952), «Артек на Урале» (1954), «Ма-

ленькому другу» (1955; усі – м. Чкалов), «Тропой отваж-

ных» (Оренбург, 1960) та ін. Працювала власним коре-

спондентом газети «Известия». Член СП СРСР (1958).

Косенко Петро Дмитрович (18 червня 1922, с. Во-

лохине, нині у складі м. Долинська – 2

вересня 2012, м. Ері, штат Пенсильванія,

США), поет. Навчався

у Дніп-

ропетровському університеті (1938-41). У

1942 висланий до Німеччини, де працював

у копальнях з видобутку солі. По війні

залишився в Західній Німеччині. У жовтні

1948 мігрував до Венесуели, де 15 років працював теслею

на будові цементного заводу. Був землеміром у

джунглях Бразилії й Колумбії, будівельним підрядником і

фотографом. Влітку 1963 переселився до США (Філадель-

фія), де протягом 27 років працював ретушером і художни-

ком. Викладав історію України й українську літературу в

українських гімназіях США. Писав поезії, гуморески,

репортажі. Друкувався в українській періодичній пресі

США, Канади та Європи. Видав збірку сонетів «Пізні

грона», високо оцінену українською критикою зарубіжжя

та України. Член НСПУ (1992).

83

Кравцов Лаврентій Петрович (18 серпня 1903, с.

Високі Байраки Кіровоградського р-

ну – 12 серпня 1984, м. Рівне),

журналіст, літератор. Працював у жур-

налі «Робсількор» з 1936, у періодич-

них виданнях кількох областей, був

власним кореспондентом «Сільських

вістей» по Рівненській та Волинській

областях. Під час 2-ї світової війни – редактор район-

ної газети у Сталінградській області. Наприкінці 1943 при-

значений на роботу у Рівненську область. Працював редак-

тором районної газети в Сарнах, заступником редактора

обласної газети «Червоний прапор», з 1965 і до виходу на

пенсію – кореспондент республіканської газети «Колгосп-

не село» по Рівненській та Волинській областях. Автор на-

рису «Зростання» (1953), повісті «Підполковник Жа-

данівський» (1962) та ін.

Крамаренко Володимир Сергійович (8 лютого 1928,

м. Знам’янка – 19 серпня 1979, м.

Кіровоград), журналіст. У 1946 закінчив

семирічку. У 16 років розпочав трудову

діяльність на Знам’янській залізниці. Нав-

чався у вечірній школі. У 1946-1948

служив у лавах Радянської Армії. Заочно

закінчив Київський державний універси-

тет (1961). Працював журналістом у Знам’янській район-

ній газеті (1950-1955), в газетах «Кіровоградська правда»

(1955-1957, 1968-1976), «Кремгес» (1957-1960), «Молодий

коммунар» (1960-1965).

У 1965-1968 – у

Кіровоградському облтелерадіокомітеті, в 1976-1978 – в

обласному товаристві охорони пам’яток історії та культу-

ри. У 1978-1979 – директор Кіровоградського обласного

державного архіву. Член СЖ СРСР (1962).

84

Кричевський Йосип Зіновійович (справжнє прізвище

Осипов) (13 серпня 1904, м.

Олександрія – 1972), журналіст,

літератор (нарисовець, сценарист).

Навчався в Олександрійській

чоловічій

гімназії.

Закінчив

літературний факультет Харківського

інституту народної освіти. З 1933 по

1948 працював кореспондентом газети

«Известия» (Москва). Вважався одним

з кращих нарисовців популярної ра-

дянської газети. Автор книг: «Саха-

линские записки», «Остров семи ко-

раблей», «Дальние дороги», «Земля

искателей», «Впереди – море», «Всегда в походе»,

«Встречи под открытым небом» та ін. За його сценаріями

знято багато документальних фільмів. Стрічка «Повесть о

нефтяниках Каспия» (режисер Р. Кармен) удостоєна

Ленінської премії.

Кузьменко Віктор Якович (5 листопада 1919, м.

Єлисаветград – 31 грудня 1996, м. Херсон),

поет, педагог, журналіст. Навчався у

Київському

університеті

(1938-1941).

Учасник 2-ї світової війни. У січні 1943

потрапив до концтабору, воював у парти-

занському загоні у Чехії. Від 1946 – у с.

Високопілля на Херсонщині: учитель ні-

мецької мови, інспектор у школах; ре-

дактор районної газети «Жовтневі зорі». Працював ре-

дактором херсонської молодіжної газети «Ленінський пра-

пор», відповідальним секретарем Херсонської організації

СПУ. Дебютував книгою віршів «Степові самоцвіти»

(Київ, 1958). Автор збірників: «Земля обітована» (1960),

«Затужив я за тобою» (1996), «Вічний вогонь» (1964), «Іду

землею» (1974), «Серцем з тобою» (1979), «Вахта» (1985),

«Журавлині ключі» (1969). Член СПУ (1958).

85

Куліш Микола Гурович (20 грудня 1892, с. Чаплинка на

Херсонщині

– 3 листопада

1937, Сандармох).

Редагував

зінов’євську газету «Червоний шлях» з 1

травня по 27 серпня 1925. Наприкінці

серпня 1925 переїжджає із Зінов’євська

до Харкова. Входить до літературної

організації «ВАПЛІТЕ». У 1926 - 1928

входив до складу редакційної колегії

журналу «Червоний Шлях». У

грудні 1934

заарештували за звинуваченням у

приналежності до націоналістичної терористичної

організації і зв'язках з ОУН. 3 листопада 1937, за

постановою особливої трійки НКВС, розстріляний в

урочищі Сандармох, Карелія. З 1923 по 1934 створив

до 15 п’єс. Проте тексти першого («На рыбной ловле») та

останнього («Такі») твору були вилучені у письменника

під час арешту і вважаються втраченими.

Куманський Анатолій Петрович (8 жовтня 1931,

с. Зрайки Володарського р-ну Київської

обл. – 2008, м. Кіровоград), журналіст,

літератор. Закінчив Кіровоградський пе-

дагогічний інститут. З 1933 проживав у

Олександрівці. Працював у районній га-

зеті, власкором газети «Кіровоградська

правда» по Олександрівському та

Знам’янському районах. Друкувався в

журналах «Україна», «Перець»; газетах

«Правда», «Известия» та ін. Автор детективних повістей:

86

«Восьма луза», «Кулон з діамантом», «Двобій», «Павуки»;

оповідань «Семенова любов», «Кістка», «Золоте весілля»

та ін.; книги сатири і гумору «Гоп, мої гречаники». Не-

перевершений оповідач анекдотів (вів на обласному

телебаченні рубрику «Анекдоти від Куманського»).

Куманський Броніслав Петрович (3 квітня 1937, смт

Олександрівка),

журналіст,

мистецтвознавець, літератор. У 1972

закінчив факультет теорії і історії

мистецтв Ленінградського інституту

живопису, скульптури і архітектури ім.

І.Ю.Рєпіна. На журналістській роботі з

1968. Власкор, завідуючий відділом

обласної газети «Молодий комунар»

(1969-1974), редактор кіровоградської

районної газети «Зоря комунізму» (1974-1980),

завідуючий відділом, відповідальний секретар обласної

газети «Кіровоградська правда» (1980-1990), заступник

головного редактора обласної газети «Народне слово» (з

1990). Автор книг: «Повертаючись до надрукованого»

(2010), «Соло на валторні» (2012) «Думки вроздріб»

(2012), «Десята муза Кіровоградщини» (2013); повісті-

памфлету «Терра інкогніта» (2014), п’єси «Повернення

Енея», повісті «Той і отой» та ін. Лауреат обласної премії

в галузі журналістики (2006). Лауреат обласної премії в

галузі образотворчого мистецтва ім. О.О.Осмьоркіна

(2006). Заслужений журналіст України (1988). Член НСПУ

(2018).

Лапідус Володимир Семенович

(псевдонім С.

Владіміров; 5

квітня 1869, м.

Одеса –

18

87

жовтня 1913, м. Санкт-Петербург), видавець, журналіст,

літератор. Навчався в Харківському університеті, потрапив

під вплив ідей Л.Толстого. Друкувався в «Харьковских

ведомостях», «Одесских новостях», «Севере» та інших

газетах. Редактор-видавець газети «Елисаветградские

новости» (видавалася з 1903). Був заарештований, сидів у

в'язниці, газета була закрита. Автор романів «Призрак сча-

стья» (Єлисаветград, 1903), «Совесть» (1911), «Грёзы

любви» (Одеса, 1898). У 1906 подарував Єлиса-

ветградській Громадській Бібліотеці свою книгу «Призрак

счастья» та книгу свого приятеля Тенеромо (Файнермана)

«Воспоминания о Л. Н. Толстом».

Левандовський Микола Євгенович (25 березня 1931,

станиця Романівська на Дону – 26

грудня 2018, м. Кропивницький),

диктор, поет. Батько у 1928 закінчив Зі-

нов’євську кавалерійську школу ім. М.-

Будьонного, репресований у 1938. Мати

– уродженка Єлисаветграда – поверну-

лася з дітьми до рідного міста. Тут Ле-

вандовський навчався у школі, ремісни-

чому училищі, працював на заводі «Більшовик». З 1958

працював диктором обласної державної телерадіокомпанії

(понад 50 років!). Переможець багатьох Всеукраїнських

дикторських конкурсів. Перший диктор Кіровоградського

обласного телебачення. Працював конферансьє у

Кіровоградській обласній філармонії в одній бригаді з К.

Новиковою. Один з фундаторів драматичного гуртка в

клубі працівників промкооперації (клуб ім. М. Калініна), з

якого виріс народний театр оперети. Автор збірок поезій:

«Злиття поколінь» (2011), «Осенние раздумья» (2014).

Заслужений працівник культури України (2009).

Левитський Микола Васильович (25

березня 1859, с. Хмільна

88

Канівського району – 1 грудня 1936, м. Київ), кооператор

(«артільний батько»), громадський діяч. З 1861 жив у с.

Федвар (нині Підлісне) Єлисаветградського повіту, куди

перевели батька священика. Початкову освіту здобув у

Єлисаветграді та Златопільській прогімназії. У 1885

закінчив юридичний факультет Харківського університету.

Був секретарем Олександрійського повітового земства,

займався адвокатською діяльністю в Єлисаветграді, часто

друкувався в газеті

«Елисаветградский вестник».

Відвідував у Єлисаветграді українофільський гурток

Громади О.І.Михалевича, працював секретарем

Єлисаветградської земської управи, присяжним повіреним

Єлисаветградського суду. Був дійсним членом

Єлисаветградського благодійного товариства поширення

грамотності й ремесел (з 1889). 30.09.1894 у Федварі

організував першу в Росії землеробську артіль-кооператив,

склав і віддрукував артільний договір. У 1896 виступив з

доповіддю про артілі єлисаветградських селян на зібранні

Вільного Економічного Товариства у Петербурзі та на

Міжнародному конгресі кооператорів у Парижі (1896).

Артільний договір був перекладений на французьку,

німецьку, англійську та сербську мови. Ідеї Левитського

лягли в основу розвитку кооперативного руху багатьох

країн Європи. У 1896 на території Єлисаветградщини було

створено 78 артілей, які об’єднали 287 господарств, 1,5

тисячі селян. У 1899-1902 працював над розробкою закону

про артілі в складі комісії при Міністерстві фінансів. Був

делегатом міжнародних конгресів з кооперації у Франції

(1896), Сербії (1898), Італії (1907), Швейцарії та Австрії

(1909), Німеччині й Англії (1910). Левитського назвали

«артільним батьком», саме він запропонував 30-го вересня

кожного року відзначати День кооперації. Мав дружні

стосунки з І. Карпенком-Карим, М. Заньковецькою, М. Ар-

касом, В. Доманицьким, Є. Чикаленком. На І

Всеросійському кустарному з’їзді у Петербурзі (1902)

домігся внесення у резолюцію права видавати брошури з

кооперації українською мовою. Автор статті «Українська

стихія в нашому краї» у єлисаветградській газеті «Голос

Юга» (1915). Член Центральної Ради (1917 - 1918),

займав посаду директора відділу Державного майна в

89

Міністерстві земельних справ УНР (1918), брав участь у

заснуванні Українабанку, Дніпросоюзу. Створив у

Єлисаветграді Спілку кредитних кооперативів, яка

видавала у місті тижневик «Наша хата», газети «Новий

шлях» та «Вісник Єлисаветградського земства».

Опонентом «артільного батька» неодноразово виступав

В.І. Ленін. Послужив прототипом Мирона Серпокрила –

головного героя п’єси І. Карпенка-Карого «Понад

Дніпром». У роки Радянської влади займався педагогічною

діяльністю, працював у кооперативних установах України.

Автор декількох поетичних книг: «Сусіди України» (1901),

«Туга України» (1917) та ін.

Литвакова Юдіфь Марківна (29 травня 1911 м.

Єлисаветград, – 2001), літературний

критик,

перекладач,

публіцист.

(псевдонім

Іда

Радволіна).

Виховувалася у дитячому будинку. У

1932 закінчила філософський факультет

МДУ ім. М.В.Ломоносова. У 1931-1939

працювала в «Издательском товарище-

стве иностранных рабочих в СССР»

(1931-1939), з 1939 – в «Издательстве ли-

тературы на иностранных языках». У

1945-1950 з родиною перебувала в Югославії. З 1950 –

консультант з югославської літератури Спілки

письменників СРСР. Член Спілки письменників СРСР

(1958). Автор книг: «До новой встречи, друзья: Очерки»

(1963), «Рассказы о Юлиусе Фучике» (1956), «У одного ко-

стра: Портрет югославских писателей» (1977) та ін. Листу-

валась із М. Шолоховим.

90

Лігостов Вільям Олексійович (20 березня 1930,

с. Червоновершка Компаніївського р-ну –

8 березня 2002, м. Київ), журналіст,

письменник. Закінчив факультет журналі-

стики Київського університету (1954). Пра-

цював у редакціях газет «Радянське Поділ-

ля», «Молодь України», журналів «Зміна»

(«Ранок»), «Перець», «Дніпро», у щорічни-

ку «Наука і культура». Був редактором видавництва «Ра-

дянський письменник». Член СПУ з 1970. З 1967 по

1981 опублікував шість книг.

Логвиненко Віталій Андрійович (28 січня 1928, с. Дическулове Новоукраїнського р-ну –

15 вересня 1990, м. Київ), журналіст,

письменник. Брав участь у 2-й світовій

війні. У 1946-1949 навчався у Мико-

лаївському військово-морському авіаучи-

лищі, у 1951-1953 – Московському війсь-

ковому інституті іноземних мов. Займав-

ся комсомольською роботою в

Кіровоградській області та на Чор-

номорському флоті. У 1962-1963 був головним редакто-

ром видавництва «Маяк» (Одеса). Друкуватися почав з

1952. У 1957 вийшов перший роман «Літа молодії».

Окремими книгами вийшли збірки оповідань і повістей

«Давні роки» (1961), «Сузір'я» (1963), «Біоструми» (1970);

романи «Вінчання» (1965), «Рубікон» (1966), «Важка вода»

(1972), «Росава» (1975), інші книги. За мотивами його од-

нойменного роману у 1980 створено фільм «Важка вода».

Член СПУ (1958). Лауреат премії ім. А. Головка (1982).

91

Ломберг Лев Давидович (29 липня 1911, м. Єлиса-

ветград – 1989, м. Москва),

псевдонім

Давидов,

журналіст, письменник. Пра-

цював робітником на заводі

«Червона зірка». З 1929 – на

журналістській роботі.

У

зінов’ївських

газетах

зустрічаються замітки за

підписом

Давидов.

Переїхавши до Москви,

працює диспетчером на заводі

«Станколит» та навчається на

літературних курсах ім. В.

Брюсова. У 1933 закінчив ав-

торське відділення літфака ре-

дакційно-видавничого інсти-

туту. Працював у газетах

«Комсомольская правда» та «Красная звезла». Друкувався

в журналах «Техника молодежи» та «Машиностроение».

Учасник 2-ї світової війни. Автор книг: «Уральский вели-

кан» (1956), «Стальные руки кузнеца» (1957), «В капле –

море» (1959), «В погоне за минутами» (1959), «Сивкин ба-

рьер» (1963), «Рыцари нашего времени» (1964), «Долгий

путь без привалов» (1964), «Верность» (1980) та ін.

Львовський Зіновій Давидович

(19 лютого 1881, м. Єлисаветград –

12 жовтня

1943, Освенцим,

Польща), російський і французький

літератор, критик, журналіст та

перекладач Отримав технічну

освіту (за фахом – інженер-

технолог), однак своє справжнє

покликання знайшов у гуманітарній

92

творчості. Автор п’єс і комедій, іноді за сюжетами

оповідань іноземних письменників: «В купальне» (1912),

«Вне жизни» (1912), «Ж» (Женщина, как таковая) (1915),

«Брачные ужасы» (1915), «Безнравственная женщина»

(1916) та ін. Займався перекладами на російську мову з

англійської, французької, німецької і норвезької мов, в

основному − творів Джека Лондона (13 новел), О’Генрі

(20 новел) та багатьох інших. У другій половині 1926 року

емігрував до Франції, де перекладав на французьку мову з

німецької та англійської, зокрема твори Ептона Синклера.

Написав французькою мовою декілька літературознавчих

праць: «Достоєвський як письменник» (1931), «В лабора-

торії Достоєвського» (1932) та ін. Під час окупації Франції

21 червня 1941 року був заарештований як іноземний

підданий єврейського походження у передмісті Парижа, 7

жовтня 1943 року відправлений до концтабору Освенцім,

де й помер через декілька днів. Біографічну довідку про Зі-

новія Львовського містить французька Вікіпедія.

Макаровський Юхим Борисович (9 грудня 1935,

с. Капітанівка Новомиргородського р-

ну), історик, публіцист. Закінчив істо-

ричний факультет Одеського універст-

тету ім. І.І. Мечникова. З 1963 по 1976

викладав історію у середній школі.

Закінчив аспірантуру, але захистити

дисертацію не зміг, оскільки вирішив

емігрувати до США. Протягом майже

25 років (2003) працював інструктором російської мови у

Військовій школі мов у м. Монтереї (штат Каліфорнія).

Автор дискусійної книги «Еврейские корни Руси» (1996),

яка викликала значний інтерес і полеміку в Росії та Із-

раїлі; статей: «Собибор», «Легенда о татаро-монгольском

иге», «Дело о подлоге», «Перечитывая «Тараса Бульбу»

Н.В. Гоголя», «Борьба и гибель Варшавского гетто», «Вой-

на и евреи» та ін. Публікувався у журналах: «Мосты» (Ні-

меччина), «Корни» (Росія), «Факт» (США) та ін.

93

Маланюк Євген Филимонович (2 лютого 1897,

м. Новоархангельськ – 1968, США), поет,

культуролог, історіософ. Закінчив ЄЗРУ

(1914), Київське військове училище

(1916). Учасник визвольних змагань доби

УНР. З 1921 – в еміграції (Польща, Чехо-

словаччина, Німеччина, США). У таборі

Каліш (Польща) для інтернованих вояків

УНР видає гектографічним способом

журнал «Веселка» (1922-1923), в якому й сам починає

друкуватися. Закінчив Подебрадську Господарську Ака-

демію (1928). Деякий час входив до складу Ліги

українських націоналістів (ЛУН), співпрацював у журналі

цієї організації «Державна нація». У 1930-х роках співпра-

цював зі львівським журналом «Літературно-науковий віс-

ник» (із 1932 – «Вісник»), редактором якого був відомий

політик, критик, літературознавець Дмитро Донцов.

Зв'язки з зазначеним виданням не припинялися упродовж

усього періоду перебування Є. Маланюка у Варшаві.

Автор 20 поетичних книг, есе та літературно-критичних

праць. У Новоархангельську споруджено пам’ятник, у

Кіровограді названо вулицю, обласною радою та обл-

держадміністрацією засновано премію ім. Є. Ф. Маланюка.

Рідний край називав Степовою Елладою. Представлений в

антології «Украина. Русская поэзия. ХХ век» (2007).

Малиновський Вадим Олександрович (16 жовтня

1936, м. Комсомольське Донецької

обл.), журналіст Після закінчення у 1960

факультету журналістики Львівського

університету працює в Кіровограді.

Журналістиці віддав майже 50 років. З

1967 по 1991 – власний кореспондент

інформаційного агентства ТАРС-

РАТАУ по Кіровоградській обл. З 1991

– в обласній газеті «Народне слово»: заступник головного

редактора, завідувач відділу. Лауреат Національного кон-

94

курсу «Економіка очима журналіста». Заслужений жур-

наліст України (2004).

Малієвський Арнольд Якович (1934, м. Кірово,

Кіровоград), журналіст, тренер з

настільного тенісу. У дитинстві

сім’я переїхала в Баку. Закінчив

юридичний факультет університету.

Працював в міліції до 1963. Потім

став тренером з настільного тенісу у

Нальчику. Паралельно займався

журналістикою: писав репортажі,

фейлетони, нариси для місцевих видань. З 1978 по 1991 – в

Ізраїлі. У 1992 емігрував до США, де продовжив

журналістську діяльність. Співробітничав з часописами

«Печатный орган», «Новое Русское слово», «Русская Ре-

клама», «Форум» та ін. Автор цікавих спогадів про

спортивне життя та курйозні випадки.

Малошийченко Леонід Кіндратович (псевдонім

Леонід Чернов (15 січня 1899, м.

Олександрія – 23 січня 1933, м. Харків).

Член літературної групи «Авангард».

Закінчив Олександрійську гімназію, нав-

чався на юридичному та математичному

факультетах Київського університету.

Отримував до 1917 стипендію від

Олександрійського повітового земства

95

(60 руб.). Був учителем, актором, організатором театру, кі-

нооператором, дипломатом, журналістом, мандрівником.

Автор поетичних книг: «Фронт» (1931), «На розі бурь»

(1933); нарисів та оповідань «125 днів під тропіками»

(1928), «Станція Знам’янка» (1930) та ін.

Мальшинський Аркадій Павлович (2 січня 1841,

Олександрійський повіт – 24 червня

1899, м. Санкт-Петербург), журналіст,

історик. З дворянської родини. Закін-

чив Катеринославську гімназію у 1859.

Навчався у Московському, Петер-

бурзькому та Гейдельберзькому

університетах. Був помічником

бухгалтера, молодшим, старшим

помічником наглядача сьомого округу,

секретарем

Полтавського

губернського акцизного управління

(1868-1873), закордонним агентом

«Священної дружини». Видавав газети «Вільне слово»

(1881-1883) та «Народ» (1896-1899). Друкувався у газетах

«Громадянин», «Берег», «Вільне слово», «Росія», «Народ»,

журналах «Історичний вісник», «Російське судноплавство»

та «Російський вісник». Написав книгу «Народний добро-

бут за демографічними даними» (1884). Автор історичних

нарисів «Перший російський репортер», «Літературний

гонорар в XVIII ст.» (обидва – 1886), «Наша преса в її істо-

рично-економічному розвитку» (1887), «Вища поліція при

імп. Олександрові I» (1889), «Справжня справа про смерть

Грибоєдова» (1890), «Московські гравці. 1795-1805»

(1891), «З життя і стосунків О. С. Грибоєдова» (1894).

Псевдонім – Старий студент. Впродовж десятиліття пере-

бував під таємним наглядом поліції (1883-1893).

96

Марунич Ольга Іванівна

(19

вересня 1918,

с. Могильне Гайворонського р-ну – 18 серпня 1965),

педагог, журналістка, поетеса. Працювала

на Смілянському машинобудівному за-

воді. Закінчила філологічний факуль-

тет Київського педагогічного інститу-

ту (1940). Працювала педагогом і журналі-

стом. Авторка збірки поезій «Цвіт на ка-

лині» (1959). Багато її віршів покладено на

музику. На слова О. Марунич була створена кантата «Сла-

ва жінкам-трудівницям» (композитор Ю. Рожавська,

1950); пісня «Вогні Києва» (композитор B. Лукашов). Її

перу належать також переклади кількох романсів Ф. Шопе-

на: «Посланець», «Гарний хлопець», «Перстень»

Член Спілки письменників СРСР з 1963.

Масенко Терентій Германович (28 жовтня (10 ли-

стопада) 1903, с. Глодоси Новоукраїнського

р-ну – 6 серпня 1970, м. Київ), поет.

Навчався

на робітфаці Кам'янець-

Подільського

сільськогосподарського

інституту, у Харківському інституті

народної освіти. Член літературної організа-

ції «Плуг». У 1930 закінчив факультет жур-

налістики Комуністичного університету ім.

Артема при ЦК КПУ. Працював у редакціях газети «Чер-

воний кордон», журналів «Молодняк» і «Перець», у роки

війни на радіостанції ім. Т. Шевченка та в редакції газе-

ти «Соціалістична Харківщина». Дебютував «Маршем

робітфаківців» (1924). Перша збірка поезій «Степова мідь»

вийшла 1927. Працював як нарисовець, автор книжок для

дітей. Чимало віршів покладено на музику. Значне місце у

творчості належить епічному жанру (роман у віршах

«Степ»). Після 2-ї світової війни спеціалізувався на ство-

ренні україномовних пісенних шлягерів. Автор есеїв та

спогадів про митців-побратимів Павла Тичину, Максима

Рильського, Анатолія Петрицького, братів Майбородів,

Джамбула та Янку Купалу, Андрія Малишка.

97

Маслов Аркадій (справжнє ім’я Ісаак Юхимович

Чемеринський) (9 березня 1891,

м. Єлисаветград – 20 листопада

1941, м. Гавана, Куба), політичний

діяч, журналіст. Народився в сім’ї

єврейського комерсанта, яка з

1899 жила у Німеччині. Там

закінчив гімназію, навчався у

консерваторіїі. З 1912 почав

вивчати природознавство у

Берлінському університеті. Під час

Першої світової війни був

перекладачем у таборі російських

військовополонених. У 1919 Ісаак Чемеринський вступив у

Комуністичну партію Німеччини (КПН). У 1920 взяв собі

псевдонім Аркадій Маслов, був обраний членом

Центрального комітету партії. З 1922 разом з дружиною

Рут Фішер очолював Берлінську організацію КПН,

належав до лівого крила партії. З 1921 –

зовнішньополітичний редактор газети «Die Rote Fahne». У

1923 Маслов і Рут Фішер стали співголовами ЦК КПН. У

1925 подружжя підтримали Об’єднану опозицію

Троцького і Зінов’єва у ВКП (б), після чого разом зі своїми

прихильниками були виключені з партії. У 1928 Маслов і

Рут Фішер заснували комуністичну організацію під назвою

Ленінбунд (Ленінський союз). У 1933 після приходу

нацистів до влади подружжя емігрувало до Франції,

активно співробітничало з Троцьким. У 1936-1937 Маслов

і Фішер були одними з керівників Руху за 4-й

Інтернаціонал, заснований Троцьким. Після поразки

Франції у 1940 подружжя виїхало на Кубу для отримання

американської візи. Ії видали спочатку Рут Фішер. Маслов

залишився у Гавані, де був знайдений мертвим на вулиці

внаслідок інфаркту. Проте Рут Фішер вважала, що

чоловіка убили агенти НКВС.

98

Матівос Юрій Миколайович (15 квітня 1938, с. Сасівка

Компаніївського р-ну), журналіст,

краєзнавець. Закінчив історичний факуль-

тет Одеського університету. Впродовж

багатьох років працював кореспондентом

газет «Кіровоградська правда», «Народне

слово» та «Вечірня газета». Автор путів-

ників-довідників (разом із В. Сандулом)

«Кіровоград» (1976), «Туристські маршрути

Кіровоградщини» (1978). Автор книг: «Місто на сивому

Інгулі» (2004), «Сторінки безсмертя» (2005), «Вулицями

рідного міста» (два видання у 2008 та 2017), «Історія однієї

родини» (2009), «Тарасові шляхи Приінгулля» (2014) та ін.

Почесний член Всеукраїнського товариства краєзнавців

(1996). Нагороджений Почесною Грамотою Верховної

Ради України (2016). Заслужений журналіст України

(1998). Лауреат обласної краєзнавчої премії імені

Володимира Ястребова (1995).

Медущенко Олександр Андрійович (28 березня 1935

року, с. Любовичка Устинівського району),

письменник (поет, прозаїк, нарисовець). У 1950 вступив до

Миколаївського ремісничого училища, працював на заводі

імені 61 комунара. Служив на флоті. У 1965 закінчив Лі-

тературний інститут ім. М. Горького у Москві. Друкувався

у всесоюзних журналах «Крестьянка», «Нева», «Октябрь»,

«Смена» та ін. Автор поетичних збірок «Река Ингул»,

«Мир глубин»; книги нарисів «Океан начинается с верфи»

та ін. Вірші перекладалися на болгарську і чеську мови.

99

Улюблені жанри – лірична мініатюра, сюжетний вірш, ма-

ленька поема. Автор книг: «Щедрость. Рассказы и очерки»

(1978), «Серповская быль. Люди Советской России» (1986)

та ін. Живе і працює в Москві. Представлений в антології

«Украина. Русская поэзия. ХХ век» (2007).

Мексин Яків Петрович (10 листопада, м. Єлисаветград

– 1943), дитячий письменник, педагог, вида-

вець, музейний працівник. У 1906 екстерном

склав іспити на атестат зрілості у Зла-

топільській гімназії. У 1910 закінчив

юридичний факультет Московського універ-

ситету. До 1917 займався адвокатською

практикою. Після 1917 займав посади,

пов'язані з педагогікою і виданням дитячої літератури. У

1919 при дитячому будинку, яким керував, створив перше

в Радянському Союзі дитяче видавництво «Наш дом». У

1921-1923 очолював приватне дитяче видавництво «Ост-

ров». Пізніше працював завідувачем відділу дитячої книги

в Держвидаві РРФСР. У березні 1924 організував першу

виставку дитячої книги, був членом редколегії Інституту

дитячої літератури. У 1934 створив і очолив єдиний у Ра-

дянському Союзі Музей дитячої книги, яким керував до

1938. Автор близько 20 книжок для дітей та 5 теоретичних

праць: «Иллюстрация в детской книге» (1925), «Иллюстра-

торы дошкольных сказок» (1935). У 1938 репресований,

загинув у концтаборі.

Меламуд Хаїм Гершкович (15 вересня 1907, с.

Хащувате Гайворонського р-ну – 1993),

журналіст, письменник. З 14 років працю-

вав на цукровому заводі. У 1927 разом з

батьками переселився у Ново-Зла-

топольський національний єврейський рай-

100

он. Був землеробом, головою сільради. У 1931-1941 –

відповідальний секретар, потім редактор районної газети.

Першу повість «У степу» опублікував у 1932, у 1938 –

з’явилася повість «Квітуча акація», у 1939 – збірник нари-

сів «Оновлена земля» і повість «Дорога до життя». Учас-

ник 2-ї світової війни. Після війни жив у Чернівцях. Дея-

кий час працював кореспондентом газети у Біробіджані. З

1961 – член редколегії журналу «Совєтіш Геймланд».

Писав єврейською, українською і російською мовами.

Автор романів: «Літа молодії», «Всього потро-

ху», «Між Дністром і Прутом», «Дні і ночі», «Так повелося

у світі» та ін. Особливий інтерес становлять «Хащуватські

оповідання» (1984): «Мы все родом из местечок… Писате-

ли и генералы, академики и врачи, известные композито-

ры, и не менее известные рабочие и инженеры, высокие

специалисты, которыми гордятся Москва и Ленинград,

Свердловск и Новосибирск, Киев и Баку… Все, все мы вы-

ходцы из еврейских местечок, из бывшей печально извест-

ной «черты оседлости», и да славится наша родословная!».

Мельник Петро Іванович (12 липня 1902, с. Балашів-

ка, нині у складі м. Кіровограда) – 8

листопада 1949, Івано-Франківська обл.),

письменник. Один із псевдонімів – Петро

Голота. Екстерном склав іспити за курс

навчання у єлисаветградській гімназії.

Перша книга віршів «Тернистий шлях до

волі й освіти» вийшла 1921 в

Єлисаветграді. У 1921-1923 відвідував лі-

тературний семінар В. Брюсова у Московському

університеті. Належав до літературних організацій «Плуг»

і «Молодняк». Автор збірки віршів «Пісні під гармонію»

(1928), поеми «Будні» (1928), збірки повістей і оповідань

«Бруд» (1929), роману «Сходило сонце» та ін. У 30-х рр.

репресований, після реабілітації з 1945 працював

журналістом у газетах «Соціалістична Харківщина»,

101

«Ленінська правда» (м. Снятин Івано-Франківськаї обл). У

рукописах залишився віршовований роман «Нінель»,

поезії, уривки з п’єси, написаної на місцевому матеріалі.

Брав участь в оформленні Снятинського літературно-

меморіального музею Марка Черемшини (1949), створив

низку акварелей до творів письменника.

Мерцедін Олег Олександрович (20 вересня 1915,

м. Єлисаветград – після 1996), фотоху-

дожник. У 1939 закінчив Московське

міське театральне училище й отримав

кваліфікацію драматичного актора.

Служив у Театрі Червоної Армії Серед-

ньоазіатського військового округу в Таш-

кенті. Своє справжнє покликання знай-

шов у 1953 році, коли очолив фотоцех кіностудії

«Мосфільм». Отоді, очевидно, й захопився фотосправою й

настільки успішно оволодів нею, що у 1957 був запроше-

ний на посаді фотокореспондента ілюстрованого ре-

кламного журналу «Советский фильм» Всесоюзного кі-

нооб’єднання «Совэкспортфильм», де й працював майже

30 років. Це був один з кращих у поліграфічному відно-

шенні радянських часописів, оскільки був розрахований

переважно на зарубіжного читача: виходив російською,

англійською, французькою, німецькою, іспанською та

арабською мовами та розповсюджувався більш ніж у 120

країнах світу. У 1996 до Російського державного архіву

кінофотодокументів (РДАКФД) передав на постійне збері-

гання свій особистий архів: 3689 фотодокументів. Це над-

звичайно високої якості чорно-білі та кольорові негативи

за 1957-1985, на яких представлені діячі радянської

культури і мистецтва – актори, кінорежисери, кінооперато-

ри, письменники, поети, скульптори, художники, циркові

артисті та ін. (портрети у домашній та робочій обстановці,

робочі моменти зйомок кінофільмів, театральні по-

становки, циркові виступи, кінофестивалі, зустрічі з гляда-

чами, відкриття виставок тощо). Висновок фахівців: «…

Большинство фотодокументов в фокусе, великолепного

102

технического состояния. В заслугу автору надо поставить

блестящее чувство композиции, выбор света, ракурса, от-

ношение к фотографии как к искусству. Несмотря на от-

сутствие известности, имя О. А. Мерцедина можно смело

поставить в один ряд с такими корифеями советского

фотоискусства как Д.Н. Бальтерманц, М.

В. Альперт, В. В. Егоров».

Микитенко Іван Кіндратович (6 вересня 1897, с. Рівне

Новоукраїнського р-ну – 1937), письмен-

ник. Закінчив Херсонське військово-

фельдшерське училище (1915). У 1922

Нечаївський

комітет незаможників

направляє Івана Микитенка на навчання

до Одеського медичного інституту. В

Одесі стає членом літературного об'єднан-

ня «Потоки Октября». Незабаром у місце-

вих газетах з'являються перші його публікації (вірші, фей-

летони, нариси, оповідання і статті), випробовує себе і в

прозі, насамперед у жанрі «малих форм» – новелах, опові-

даннях. Один з організаторів літературно-мистецького

життя Одеси, керівник філії «Гарту». З переїздом до Хар-

кова очолив ВУСПП, з 1934 – секретар правління СПУ. У

1937 – репресований і розстріляний. Зібрання творів ви-

ходило у шести томах (1965). У с. Рівному Ново-

українського району донедавна існував музей І.К.Мики-

тенка (1967), споруджено пам’ятник.

Миколюк Василь Корнійович (25 лютого 1904, с.

Могильне Гайворонського р-ну – 24 вересня

1937, м. Одеса), прозаїк, драматург. Закінчив

у 1926 робітфак при Одеському полі-

технічному інституті. У 1926-28 навчався в

Одеському інституті народної освіти. Пра-

цював в Одесі: завідуючим літературною

103

частиною Театру Революції, редактором кінофабрики. На-

лежав до Спілки пролетарських письменників «Гарт», Все-

української спілки пролетарських письменників. Автор по-

вістей «У павутинні» (1932), «Завіса гір» (1934); п’єс «Пе-

реможці смерті» (1933), «Бригадир» (1934), «Йоганн

Бернштейн» (1935). Репресований 1937, згодом розстріля-

ний.

Миценко Михайло Петрович (10 лютого 1920, с. Злинка

Маловисківського р-ну – 2001, м. Полтава),

педагог, журналіст, письменник. Закінчив

Маловисківську середню школу №3, філо-

логічний факультет Одеського університе-

ту. Вчителював, працював у органах народ-

ної освіти (Харків). Був редактором відділу

прози журналу «Прапор», заступником

відповідального секретаря Житомирської

письменницької організації. Має близько 20 книг прозових

творів. Автор критичних статей, рецензій. В останні роки

мешкав у Полтаві.

Мордовець Данило Лукич (7 грудня 1830-1905),

письменник, публіцист та історик. Спі-

вець української історії, популярний

російськомовний прозаїк. Походив із ста-

ровинного українського роду, що осели-

вся на Дону. У 1854 закінчив Петер-

бурзький університет і служив на

відповідальних посадах у Міністерстві

внутрішніх справ і шляхів сполучення. Зробив віршований

переклад на українську мову «Краледворського рукопису»

Українською мовою написав поему «Козаки на морі», ро-

104

мани «Дві долі», «Семен Палій» та ін. Автор

російськомовних романів української тематики «Сагайдач-

ный», «Царь и гетьман» та ін. З історичних праць – най-

важливіша «Гайдамаччина» (1870). Голова Українського

благодійного товариства видання загальнокорисних деше-

вих книг у Петербурзі, яке заснував Микола Федоровський

– «перший український діяч м. Єлисавета». Для Єлиса-

ветградського літературного альманаху «Степ» (1886) на-

діслав оповідання «Будяк» з приписом: «Писали оце зем-

ляки до мене, що загадали вони невеличкий «Збірничок»

видати – «Степом» називається, та й прохали мене, щоб я

хоч яку маленьку квіточку у той їх вінок із степових квітів

укинув. Писав у Петербурзі, року 1885, червня 18-го». Є

всі підстави гадати, що саме Мордовець домігся у Петер-

бурзі дозволу цензури на видання «Степу».

Мороз Валентин Леонідович (31 січня 1938, с.

Люшнювате Голованівського р-ну – 30

січня 2013, м.Одеса), журналіст, поет.

Закінчив філологічний факультет

Одеського державного університету.

Працював у районній газеті (Немирів),

видавництві «Маяк», Одеському літера-

турному музеї, на Одеському обласному

радіо. Член НСПУ. Був відповідальним секретарем

Одеської організації СПУ. Нагороджений медалями. Лау-

реат літературних премій ім. Е.Багрицького, ім. П. Тичи-

ни, ім. К. Паустовського. Автор 17 книг поезій.

Моторний Юрій Давидович

(8

листопада 1936 року, с. Хмельове

105

Маловиськівського р-ну – 2 жовтня 2003, м. Київ),

журналіст. З 1957 на журналістській роботі: спочатку у

районних газетах у Хмельовому та Малій Висці, з 1962 –

відповідальний секретар обласної молодіжної газети

«Молодий комунар». У 1964 закінчив факультет

журналістики Київського університету ім. Т. Шевченка. У

1970-1973 – на обласній студії телебачення: головний ре-

дактор, директор, голова комітету телебачення і радіомов-

лення облвиконкому. У 1975-1985 був головним редакто-

ром газети «Кіровоградська правда», водночас очолював

обласне відділення Спілки журналістів УРСР. У 1985 за-

прошений на роботу в Київ: заступник редактора (1986-

2001), а потім головний редактор однієї з найпопулярні-

ших республіканських газет «Сільські вісті». Заслужений

журналіст України.

Мусіяк Спиридон Опанасович (12 грудня 1896, с.

Успенка Онуфріївського району – 26

квітня 1983), журналіст, письменник

(псевдонім С. Червоний). Закінчив

церковно-парафіяльну школу. Член

спілки селянських письменників

«Плуг» (1924). Перше оповідання

«Келебердянські

дзвони»

опубліковане в 1925 у журналі «Зоря»

(№7). Автор оповідань «Де стрункі

тополі» (1925), «Горобині ночі»

(1927); п’єси «Берда», повісті

«Інженер Галін» у співавторстві з Павдом Нестерцем

(1935), книги нарисів «По комунарській землі» (1930).

Високу оцінку творам Мусіяка дав Павло Тичина. У 1937

творча діяльність назавжди обірвалася арештом за

вигаданим звинуваченням

у належності до

контрреволюційної націоналістичної організації. Вирок –

106

10 років позбавлення волі. Повторно за тією ж статею

репресований у 1949, 5 років таборів.

Реабілітований у 1957.

Мущинський Петро Дмитрович (7 вересня 1913, с.

Перчунове Добровеличківського району

– 1990, м. Миколаїв), військовий

історик, краєзнавець, журналіст. З 1935

по 1958 служив у Червоній Армії,

підполковник запасу. Учасник 2-ї

світової війни, нагороджений двома

орденами Червоного Прапора, двома

орденами Червоної Зірки, орденами Вітчизняної війни 1-го

і 2-го ст., багатьма медалями. В 1956 закінчив історичний

факультет Військової академії ім. М.В.Фрунзе. Жив і

працював у Миколаєві. За 32 роки написав 7 книг та понад

300 науково-популярних статей для багатьох газет і жур-

налів СРСР. Більшість з них була опублікована у

миколаївській газеті «Южная правда», позаштатним

кореспондентом якої він був. Заслужений працівник

культури УРСР.

Народовий Леонід Миколайович (29 січня 1939, с.

Долинівка Гайворонського р-ну – березень

1993), журналіст, поет. Працював у

обласних газетах. Автор поетичних збірок:

«Чорнозем» (1993), «Вічне жито» (1976).

107

Негретов Павло Іванович (2 грудня 1923, м.

Єлисаветград − 2005, м. Воркута),

літературознавець, письменник. Закінчив

СШ № 11. Писати почав у 1943 для газети

«Кіровоградські вісті», що видавалася в

окупованому місті. У 1945 за причетність

до антирадянської організації НТС

заарештований, засланий до Воркути. У

1966 заочно закінчив історичний

факультет Ленінградського університету. Дослідник

творчої спадщини В. Г. Короленка. Автор мемуарів про

Кіровоград часів окупації «Все дороги ведут на Воркуту

(1985), книги «В. Г. Короленко. Летопись жизни и

творчества. 1917-1921» (1990) та ін.

Нікольський Олександр Іванович (1860-1933),

державний і громадський діяч, публіцист.

У 1884 закінчив Військово-медичну ака-

демію із званням ветеринарного лікаря.

Був губернським земським ветеринаром

Орловської губернії, звідки за участь у

«політичних справах» висланий на три

роки в Архангельську губернію. Після по-

вернення поселився у Херсонській губернії, працював

земським ветеринарним лікарем Єлисаветградського по-

віту. У 1898 разом з дружиною О.Я.Нікольською та інши-

ми єлисаветградцями заснував Громадську бібіліотеку –

найвпливовіший просвітницький заклад міста, став

першим директором правління бібліотеки. З 1900 працю-

вав у Одесі: голова Одеського товариства ветеринарних

лікарів, завідуючий земсько-міським ветеринарним бюро.

Писав публіцистичні статті для столичних і провінційних

газет «Русские ведомости», «Речь» та ін. Постійний спів-

робітник журналу «Освобождение», який виходив у

Штутгарті під редакцією «легального марксиста» П. Б.

Струве. У 1907 обраний членом 3-ї Державної Думи Росії

від Одеси. Входив до лівого крила партії кадетів. У 1910

108

правління Єлисаветградської громадської бібліотеки звер-

нулось до Нікольського з проханням підтримати в Думі їх-

ню пропозицію вважати день смерті Л. Толстого днем на-

ціонального трауру. У 1912 єлисаветградці висловили

йому співчуття з нагоди смерті дружини.

Нікольський Юрій Олександрович (20 березня 1893,

м. Єлисаветград – 1922), поет, літературознавець, історик

літератури. Син О.І.Нікольського (1860-

1933), депутата 3-ї Державної Думи.

Закінчив Виборгське комерційне училище

та історико-філологічний факультет Петер-

бурзького

університету. Викладав в

університеті Нижнього Новгорода. З

листопада 1920 –в еміграції у

Константинополі, потім Чехословаччині та

Сербії. У вересні 1921 нелегально повернувся в Росію, був

заарештований, помер від тифу у в’язниці. Друг видатного

літературознавця Бориса Ейхенбаума. Досліджував

російську літературу 19 ст.: «Тургенев и писатели

Украины», «История одной дружбы. Фет и Полонский»,

«Тургенев и Достоевский. История одной вражды» та інші

праці. Із сучасників особливо шанував О.Блока та Анну

Ахматову. Друкувався у російських та зарубіжних

літературно-мистецьких

часописах:

«Аполлон»,

«Минувшее», «Былое», «Жизнь искусства», «Общее дело»

та ін.

Нюренберг Амшей Маркович (17 квітня 1887, м.

Єлисаветград – 10 січня 1979 м.

Москва),

живописець, графік,

мистецтвознавець,

мемуарист,

журналіст. За сприяння мецената О. А.

Беренса закінчив Одеське художнє

училище, удосконалював майстерність

109

у Парижі (1911-1913), приятелював з М. Шагалом, П.

Пікассо, А. Модільяні, Х. Сутіном та ін., виставляв свої

твори у Салоні. В юності його називали «російським Ван

Гогом». У Єлисаветград повернувся у 1912, давав приватні

уроки малювання, один з ініціаторов влаштування Першої

міської художньої виставки (1913). Після революції 1917

був першим комісаром мистецтв в Одесі, редактором

першої радянської газети в Єлисаветграді «Красное село».

З 1920 жив у Москві, був художнім рецензентом газети

«Правда», працював з В. В. Маяковським в «Окнах РО-

СТА». У 1927 за завданням А. В. Луначарського читав у

Парижі лекції про радянське образотворче мистецтво.

Наприкінці життя працював над мемуарами. Їх дуже ско-

рочена версія під назвою «Воспоминания, встречи,

размышления об искусстве» була видана в Москві (1969).

Повний текст книги «Одесса – Париж – Москва. Воспоми-

нания художника», підготовлений онукою Нюренберга

Ольгою Тангян, вийшов у видавництві «Мосты культу-

ры». Нюренберг − прототип образів художників у низці

творів Юрія Трифонова (повість «Інше життя», оповідання

«Легче не станет», новела «Посещение Марка Шагала» та

ін.), який доводився йому зятем. Кіровоградській картин-

ній галереї Нюренберг подарував близько 200 творів, у

тому числі серію графічних портретів Маяковського, вико-

наних з натури у 20-ті роки ХХ століття. У 2009

Кіровоград відвідала онука Нюренберга Ольга Тянгян, яка

мешкає у Дюссельдорфі (Німеччина). В обласному худож-

ньому музеї презентувала створений нею електронний му-

зей свого діда.

Ойфа Петро Наумович (26 березня 1907, м.

Єлисаветград – 1987, м. Ленінград),

поет, журналіст. Перші вірші опублі-

ковані в журналах «Звезда», «Ле-

нинград» (1924). Учасник 2-ї світової

війни, був військовим кореспонден-

том. Автор десяти поетичних збірок.

110

Олеша Юрій Карлович (19 лютого 1899,

м.

Єлисаветград – 10 травня 1960, м.

Москва), журналіст,

письменник.

Навчався у Рішельєвській гімназії та

Одеському університеті (1916-1918).

Відвідав Єлисаветград у 1918 в складі

товариства молодих одеських поетів

«Зелена лампа», виступив з читанням

своїх віршів. У Єлисаветграді тоді жив

(вулиця Петровська, будинок

Очесальського) і працював старшим

контролером акцизного окружного управління Мамерт

Антонович Олеша – певно, рідний брат батька Юрія

Олеші. Співробітник сатиричної газети «Перо в спину» та

«Бюро української преси» (1919). У 1921 – журналіст

у Харкові. В 1922 переїхав до Москви, писав статті і фей-

летони для газети «Гудок» під псевдонімом «Зубило».

Автор знаменитого афоризму: «Письменники – інженери

людських душ». Найвідоміші твори – роман «Заздрість»

(1927) роман-казка «Три товстуни» (1928), п’єса «Змова

почуттів» (1929) та «Список благодіянь» (1931). Проза

Олеші, за висловом В. Б. Шкловського, «визначала ритм

літератури того часу». У 1998 в повному обсязі вийшла

підсумкова книга письменника під назвою «Юрий Олеша.

Книга прощання». Американський літературознавець

О.Жолковський відзначає: «Олеша был знаменит своей

пророческой проницательностью и щедрым раздариванием

творческих идей».

Олійник Віталій Миколайович (14

вересня 1933,

с. Добрянка

111

Вільшанського р-ну – 4 січня 2017, м. Миколаїв), журналіст. З відзнакою закінчив військове училище. Після

звільнення в запас, переїхав до Львова. Працював у відділі

постачання меблевого комбінату, а з 1967 – на обласному

телебаченні. У 1968 році заочно закінчив факультет жур-

налістики Львівського державного університету. Про-

тягом 45-ти років працював у миколаївській обласній га-

зеті «Южная правда». Автор кількох книг. Лауреат XI

Загальнонаціонального конкурсу «Українська мова – мова

єднання» в номінаціях «Мовне багатоголосся» і «Квітни,

мово наша рідна» (2010). Член НСЖУ та НСПУ (2015).

Оліфіренко Іван Павлович (6 жовтня 1927, с.

Підвисоке Новоархангельського району

– 2005, м. Кіровоград), журналіст,

літератор, публіцист. Учасник бойових

дій у роки 2-ї світової війни, капітан 2-го

рангу у відставці. Нагороджений

орденами Трудового Червоного Прапору

та Дружби народів. Після демобілізації

(1951) працював у колгоспі,

комсомольських і партійних органах, 17 років був

завідувачем відділу Кіровоградського обкому Компартії

України. Друкувався з 1947 у газетах «Слава

Севастополя», «Флаг Родины», журналах «Вітчизна»,

«Україна», «Дніпро», «Український історичний журнал» та

ін. Майже 10 років працював в авторському колективі та

редколегії тому «Історії міст і сіл УРСР. Кіровоградська

область». Ініціатор та організатор святкування 100-річчя

українського реалістичного професійного Театру

Корифеїв, республіканського свята театрального мистецтва

«Вересневі самоцвіти», обласних Днів поезії. Ініціював та

брав участь у створенні музеїв І. Карпенка-Карого «Хутір

Надія», М. Л. Кропивницького, Ю. І. Яновського, І. К.

Микитенка, підпільної організації «Спартак» та інших.

Автор книжок: «Вдови», «Добре дошли, другаріі», «Там,

де Ятрань круто в’ється», «Над Синюхою», «Не помирай

моє село», кількох кіносценаріїв.

112

Оноре-Артинов Михайло Михайлович (8 березня

1909, м. Київ), журналіст. Розпочинав

трудову біографію у ливарному цеху

заводу «Червона зірка». Дописував до

заводської багатотиражки «Сівалка».

Друкував замітки у 1930-1933 у

зінов’євській газеті «Соціалістичний

наступ». Згодом перейшов працювати

до її редакції. Закінчив заочно у 1957

факультет журналістики Київського

університету. Пройшов шлях від

кореспондента до заввідділу газети «Правда Украины».

Займався організацією шкіл робсількорів, вів семінарські

заняття у школі робкорів заводу «Арсенал». З 1957 по 1972

був доцентом кафедри теорії і практики радянської преси

факультету журналістики університету та заступником

редактора університетської багатотиражної газети «За

радянські кадри». Читав нормативний курс «Організація

роботи редакції газети», розробив кілька спецкурсів.

Автор понад 100 наукових публікацій. Кандидат історич-

них наук.

Панютін Лев Костянтинович (22 лютого 1831, с.

Цибулеве Знам’янського р-ну – 1

грудня 1882, м. Санкт-Петербург),

журналіст, літератор. Псевдонім – Ніл

Адмірарі. З дворянської родини. Пра-

цював засідателем Херсонського по-

вітового суду (1853), оглядачем газет

«Голос» (1863-1875), «Неделя» (1875-

1882). Друкувався у газетах «Голос»,

«Биржевые ведомости», «Россия»; жур-

налах «Отечественные записки», «Будильник». Як

літератор дебютував у московському видавництві

збірником «Стихотворения» (1858). Серед журнальних

доробків вирізняються статті: «К вопросу о пролетариате»

113

(1864), «Элементы европейской цивилизации» (1867),

«Смерть Герцена» (1870), «Партии в Сибири» (1866). Фей-

летони й статті вийшли в двох томах під назвою «Собра-

ние повестей, очерков, корреспонденций и проч. Нила Ад-

мирари» (1872).

Пастушенко Аркадій Юхимович (4 березня 1934,

с. Андріївка Новомиргородського р-ну –

1983), журналіст, літератор. Закінчив факуль-

тет журналістики Львівського університету

(1962). Працював у редакції літературного ча-

сопису «Жовтень», редактором у видавництві

«Каменяр». Автор роману «Під мечем Дамок-

ла» (1969) та збірки оповідань.

Пашковський Микола Опанасович (1856-1923),

педагог, журналіст. Знав російську,

українську, англійську, німецьку,

французьку та італійську мови.

Упродовж 1870-1880 рр. почергово

викладав у Єлисаветградському

ремісничо-грамотному

училищі,

земському реальному училищі (був

учителем каліграфії в початкових

класах),

приватному

жіночому

семикласному училищі (читав російську мову та

словесність). У подальшому відкрив власну приватну шко-

лу. У 1898-1899 працював кореспондентом «Ведомостей

114

Елисаветградского городского общественного управле-

ния», від редакції газети відряджався у 1898 на Пен-

зенську сільськогосподарську та промислову, а 1899 – на

Саратовську сільськогосподарську виставки. Упродовж

1899-1907 у місті виходив журнал «Волшебный фонарь»,

редактором якого з 1901 був М. Пашковський.

Петров Віктор Платонович (10 жовтня 1894, м. Кате-

ринослав – 8 червня 1969, м. Київ), український

письменник, філософ,

соціальний антрополог, літературний

критик, археолог, історик і культуро-

лог,

радянський

розвідник.

Доктор історичних та філологічних на-

ук. Свої твори писав також під псев-

донімами Віктор Домонтович, Вік-

тор Бер, Віктор Петренко та Борис

Веріґо. Закінчив Холмську чоловічу гімназію (1913) та

історико-філологічний факультет Київського університету

(1918). Працював в Етнографічній комісії Української Ака-

демії наук. Був редактором «Етнографічного вісника»

(1925-1929) та головою Етнографічної комісії

(1927-1933). У 1941 короткий час був директором Інститу-

ту українського фольклору. Від 1941 перебував в окупо-

ваному німцями Харкові. Видавав колабораціоністський

(видання відділу пропаганди німецької армії в Україні)

літературний часопис «Український Засів» (1942-1943). У

Кіровограді вийшло останнє (четверте) число цього

журналу.

Наприкінці 2-ї світової війни опинився

в Німеччині і був пов'язаний з Українським науковим

інститутом в Берліні. Від 1956 працював в Інституті архео-

логії у Києві. Величезна наукова спадщина Петрова у біль-

шості дослідників викликає повагу. Юрій Шевельов від-

значав високу художню вартість романів автора. В емігра-

ційних колах дехто вважав Петрова зрадником.

115

Петров Микола Гаврилович 21 грудня 1923, смт Но-

ва Прага Олександрійського району – 6

лютого 1999, м. Знам’янка). Закінчив

філологічний

факультет

Кіровоградського

державного

педагогічного інституту ім. О.Пушкіна

(1953), факультет іноземних мов

Київського державного університету ім.

Т.Шевченка (1967). Учасник 2-ї світової

війни. У 1947-1951

працював

літературним

працівником

у

знам’янській газеті, учителем української літератури та

німецької мови у школі села Володимирівка Знам’янського

р-ну. Друкуватися почав у 1940. Автор збірок оповідань:

«Перша заповідь», «Двоє на льотному полі» (1995);

перекладу з німецької мови художньо-документальної

повісті «Тихий фронт» (1995). Лауреат журналістської

премії ім. В. Винниченка (1993) газети «Народне слово».

Член Організації Українських Націоналістів (1990). Член

НСПУ (посмертно, 1999).

Пильненький Сергій Олексійович (25 жовтня 1924,

с. Хмельове Маловисківського р-ну – 1999, м.

Київ), журналіст. Закінчив трирічні державні

курси іноземних мов (1948), Київський

медичний інститут, факультет журналістики

Київського університету (1953). Працював у

журналі «Вітчизна», кореспондентом «Меди-

цинской газеты», заступником головного ре-

дактора Держполітвидаву України, головним редактором

видавництва «Здоров’я». Автор книги «Крізь десятиліття»,

багатьох статей, рецензій.

116

Плющ Олександр Львович (30 серпня 1907, м

Єлисаветград – 15 лютого, 1993, м. Москва),

журналіст і письменник. Навчався в Інституті

дитячого комуністичного руху (Москва).

Працював у дитячих організаціях Середньої

Азії, Москви. Під час 2-ї світової війни

редагував фронтову газету «За Родину» 311-ї

стрілецької дивізії, в якій опублікував текст

пісні «Синенький скромний платочек» (№101

від 8 червня 1942 року), висміяний і забракований

колегами за легковажність. Війну закінчив у званні

майора, нагороджений медаллю «За бойові заслуги»

(1944), орденами Червоної Зірки та Вітчизняної війни II ст.

(1945). У 1946 повернувся на роботу в «Комсомольскую

правду» на посаду відповідального секретаря газети, у

1954 був призначений заступником головного редактора

«Комсомолки», потім працював у «Известиях». У 1960

став першим головним редактором найпопулярнішого

радянського тижневика газети «Неделя» (ілюстрований

пізнавально-розважальний додаток для сімейного читання

до газети «Известия»). Придумав знамениту рубрику

«Колонка редактора». Автор книг: «Хорошее настроение»

(1960), «Будем искать алмазы» (1968), «Жизнь как жизнь»

(1977), «Это пехота: фронтовые очерки» (1982) та ін.

Погрібний Віктор Олексійович

(5серпня 1935, с. Матусівка

Маловисківського

р-ну – 1

жовтня 2017, там же), журналіст, письменник, громадський діяч. Закін-

чив факультет журналістики

Київського державного університету

ім. Т. Шевченка (1958). Був власко-

117

ром республіканських газет «Молодь України», «Сільські

вісті», «Літературна Україна». У 1966-1975 – головний ре-

дактор газети «Молодий комунар». З 1979 по 1998 –

літпрацівник, завідувач відділу, заступник, перший заступ-

ник редактора газети «Кіровоградська правда». Друкувався

у республіканських часописах: «Вітчизна», «Дніпро»,

«Київ», «Зміна», «Літературна Україна» та ін. Автор книг

поезій: «Напис на шибці» (1993), «Прости мій гнів» (2006),

«Знайдений зошит»; книг публіцистики «Жертовне вог-

нище» (1995), «Серед українців» (2004); книг прози «Цари-

на» (2003), «Гуща» (2013); гумору й сатири «Маркове пек-

ло» (2005. Останній твір – роман «Гріх і честь» (2016). З

1969 і до кінця життя – керівник обласного літоб'єднання

«Степ». З 2011 – завідувач музейно-природного

заповідника «Тобілевичі» в селі Арсегівці

Новомиргородського району.Неодноразово обирався депу-

татом Кіровоградської обласної ради. Лауреат премій:

обласної комсомольської ім. Ю.Яновського (1974), респуб-

ліканської літературно-мистецької ім. І.Нечуя-Левицького

(1996), обласної ім. Є.Маланюка (2004), ім. Остапа Вишні

(2008), ім. О. Гончара (2015). Член НСПУ. Заслужений

журналіст України.

Поліщук Валер'ян Львович (19 вересня 1897, с. Біль-

че Рівненської області - 3 листопа-

да 1937, Сандармох), журналіст, поет, яскравий представник доби розстріля-

ного відродєення Навчався в Луцькій

(1911-1913) і Катеринославській

гімназіях (1914-1917), по закінченні

останньої навчався в Інституті цивільних

інженерів у Петрограді та на історико-

філологічному факультеті в Кам'янець-Подільському

118

державному українському університеті. В 1918 очолив Бо-

ремельський волосний земельний комітет, працював у га-

зеті «Народная воля» і секретарем журналу «Шлях»,

з 1919 – секретар газети «Республіканець» у Катерино-

славі. Був кореспондентом газет «Наша Хата» та

«Республіканець», які виходили в Єлисаветграді у грудні

1918 - лютому 1919. Брав участь у повстанні Директорії,

інтернований, редагував у Кам'янці-Подільському сту-

дентський журнал «Нова думка» (1920). Потім повернувся

до Києва, співпрацював у газеті «Більшовик». У 1921 пере-

брався до Харкова, працював у різних літературних ча-

сописах. Окремими виданнями побачили світ понад 50 його

книжок, серед яких найпомітніші — «Книга повстань» (1922),

«Ленін» (1922), «Дума про Бармашиху» (1922), «Розкол Європи»

(1925), «Пульс епохи» (1927), «Григорій Сковорода» (1929) та

інші.У листопаді 1934 заарештований. Страчений 3 ли-

стопада 1937 в урочищі Сандармох в Карелії.

Поляновський Георгій Олександрович (14 липня

1894, с. Любомирка Єлисаветградського

повіту – 13 січня 1983, м. Москва),

музикознавець та музичний критик. З

11 років почав писати музику. У 1913

закінчив Єлисаветградську гімназію, у

1917

–

юридичний факультет

Московського університету. Працював

викладачем у Одеській Народній консерваторії (1917-

1922), завідуючим музчастиною у драматичних театрах

Одеси (1922-1923). Писав музику для театрів та пісні для

Червоної Армії. У 1923-1930 працював хормейстером Цен-

трального робітничого хору швейників у Москві, на радіо

музичним керівником і лектором (1924-1930). Був одним із

засновників, музичним керівником і лектором Московської

філармонії (1931-1932). Член Спілки композиторів СРСР

(1932). Працював у музичному відділі Наркомосвіти РРФ-

СР. У 1941-1945 – консультант і завідуючий репертуарною

частиною музичного ансамблю НКВС, член художньої

ради Радіокомітету. У 1924-1975 співпрацював як музич-

119

ний рецензент з газетами «Правда», «Вечерняя Москва»,

«Рабочая газета», «Красная звезда», «Комсомольская прав-

да», «Учительская газета» та ін. З 1962 – член Все-

російського театрального товариства. Заслужений діяч ми-

стецтв РРФСР (1972).

Понеділок Микола Васильович (24 вересня 1922, м.

Новомиргород – 1976, США), письменник.

Навчався в Одеському університеті (1939-

1941). З 1943 – в еміграції. Був актором в

українських театрах В. Блавацького й Й.

Гірняка. У 1949 емігрував до США. Біля

трьох років працював у радіостанції «Голос

Америки». У 1955-1976 – в одній із найбіль-

ших американських книгарень в Нью-Йорку в

слов'янському і німецькому відділі. Дебютував у 1947

новелою «Чорна хустина», котра з'явилася у часописі

«Українські вісті» (Німеччина). Автор книг гумору та са-

тири на емігрантську і радянську дійсність: «Вітаміни»

(1957), «Соборний борщ» (1960), «Смішні сльозинки»

(1966); збірок спогадів-оповідань з життя українського се-

ла «Говорить лише поле» (1962), «Зорепад» (1969); п’єс з

емігрантського життя «Знедолені», «Лейтенант Фляєв»; пе-

реклав п’єси Ж. Ануя «Антігона» і «Медея», твори Д.

Прістлі та ін. Написав п’єсу «А ми тую червону калину...»

(1957). Майстерно виконував свої твори на зібраннях

українських громад США та Канади.

Попович Роман Миронович

(5 жовтня 1915,

с.Мишоловка Петрівського р-ну – 1998), журналіст. Після

семирічки був піонервожатим у школі в селі Лелеківка.

Працював у райкомі комсомолу та літредактором районної

газети. Був літредактором у газеті «Молодий комунар».

Відповідальний секретар газети «Кіровоградська правда».

120

Поповкін Євген Юхи́мович (13 лютого 1907, с. Петроострів Новомиргородського

р-ну – 15 лютого 1968, м. Москва),

журналіст,

письменник.

У

1928-1931 навчався на філологічному

факультеті Московського Державного

Університету. З 1929 по 1939 – на

редакційній роботі в журналі «Комму-

нистическая

революция», газеті

політвідділу «За большевистский

колхоз» в Північно-Кавказькому краї,

газеті «Молот» в Ростові-на-Дону. У 1939-1949 служив

у Червоній

Армії: редактором відділу художньої

літератури Воєнвидаву, редактором армійської та

окружної газет, старшим інструктором ГоловПУРу. Був

секретарем Кримського обласного відділу Спілки письмен-

ників СРСР. З 1958 по 1968 – головний редактор журналу

«Москва». Увійшов в історію літератури тим, що

насмілився надрукувати першу частину роману «Майстер

і Маргарита» М.Булгакова у листопадовому номері

«Москви» за 1966. Найвизначніший твір – роман «Сім’я

Рубанюків». Лауреат Сталінської премії 3-го ступеня

(1952).

Порецький Платон Сергійович (3 жовтня 1846, м.

Єлисаветград – 1907), логік, математик,

астроном. Закінчив фізико-математичний

факультет Харківського університету (1870),

був залишений при кафедрі астрономії

(1871-1874). У 1876-1889 працював у

Казанському

університеті.

Доктор

астрономії (1886), приват-доцент. Був

121

першим російським ученим, що читав лекції з

математичної логіки та її застосування до теорії

імовірностей (1888). Йому належить одне з узагальнень

класичної теорії силогізму, праці з аксіоматики, теорії

чисел та ін. Сучасники відзначають, що Порецький «был

всесторонне образованным человеком, обладал недюжин-

ными литературными талантами и поэтическим даром».

Деякий час (1884) був редактором газети «Казанский бир-

жевой листок». Основні праці: «Изложение основных

начал математической логики в возможно более наглядной

и общедоступной форме» (1881), «О способах решения

логических равенств и об обратном способе математиче-

ской логики» (1884). Набагато випередив свій час.

Сьогодні дослідники доводять, що Порецький вперше в

історії побудував математичну силогістику, над якою все

життя безуспішно працював великий математик Лейбніц.

Деякі висновки і формули Порецького через 12 років

повторив знаменитий англійський учений і письменник

Л.Керрол у своїй «Символічній логіці» (1896).

Популяризації ідей Порецького присвячена книга

Володимира Лобанова «Русская вероятностная логика.

Азбука математической логики» (2009).

Потєхін Юрій Миколайович (1888,

Курська губернія – 1937, м. Москва),

журналіст, письменник. В юності жив у

Єлисаветграді, відвідував театральний

гурток при заводі Ельворті, дебютував

як журналіст у місцевих газетах,

друкувався під псевдонімами Скіф,

Ф.Ікс, Юс покойный, Жизнєв та ін.

122

Учасник Білого руху. З 1920 – в еміграції у Парижі.

Учасник політичної групи «Смена Вех» (з 1921) і збірника

«Смена Вех» (Прага, Париж 1921-1922), у якому

надрукував шість статей. Виступав за зближення еміграції

з Радянською Росією. З 1922 – у Берліні, член редколегії

газети «Накануне» (1922-1923). У 1923 повернувся в

СРСР. Очолював московські видавництва «Новые вехи»

(1923-1924) і «Новый век» (1925-1926), член редколегії

журналу «Советское строительство» (1927-1928). Автор

науково-фантастичного роману «Ошибка Оскара Буша»

(1927). Репресований. Розстріляний.

Протопопов Василь Якович (21 грудня 1846, с.

Богомолівка, поблизу м. Кременчука –

1914), юрист. З родини потомственних

дворян Олександрійського повіту, які

володіли

селами Протопопівкою,

Морозівкою та ін. Здобув юридичну освіту

в Новоросійському університеті, кандидат

права. Співробітник газети «Новорос-

сийский телеграф». Понад 25 років займав-

ся адвокатурою, починав в Єлисаветграді.

У 1874-1876 – редактор першої міської газети «Елиса-

ветградский листок». Потім переїхав до Одеси, де став од-

ним із найшанованіших адвокатів. З 1894 по 1905 був

старшиною присяжних повірених Одеської судової палати.

З 1900 – гласний міської думи. У 1905-1909 – Одеський

міський голова. Обирався також віце-президентом

Одеського товариства витончених мистецтв. З 1896 – по-

чесний попечитель Фурмановської земської школи Піщан-

обрідської волості Єлисаветградського повіту.

Пузенкін Сергій Олексійович (5

вересня 1881, Москва – 1970-ті,

Москва), музичний діяч, педагог.

123

Закінчив Московське Синодальне училище (1901).

Викладач Єлисаветградського духовного училища,

народних шкіл, з 1933 – викладач музичної школи. Член

редколегії і автор дописів до часопису «Музыкальный

труженик» (Москва, головний редактор І. Ліпаєв).

Дописувач альманаху «Русская музыкальная газета»

(Cанкт-Петербург, головний редактор М. Фіндейзен),

друкувався в газеті «Кіровоградська правда».

Пустовойт Петро Григорович (6 квітня 1918,

Єлисаветград – 2006), літературознавець.

Навчався у Кіровоградській СШ №6. У 1941

закінчив Московський інститут філософії,

літератури та історії (МІФЛІ). Учасник 2-ї

світової війни (перекладач-радіорозвідник).

Після війни викладав у МДУ ім. М.В.Ло-

моносова. Доктор філологічних наук (1968),

професор (1970). Один з постійних авторів

журналу «Филологические науки» (з 1958). Лауреат премії

ім. М.В.Ломоносова II ст. за цикл робіт «Художественный

мир И.С.Тургенева». Автор багатьох монографій, методич-

них посібників. Написав книгу «Пестрые лики войны:

Дневник военного переводчика – радиоразведчика» (1998).

Заслужений працівник культури Російської Федерації.

Равич Леонід Йосипович (18 липня

1908, м. Єлисаветград – 1957), поет.

Закінчив літературний факультет

Ленінградського педагогічного інститу-

ту ім. О. Герцена. Працював учителем і

журналістом у Сибіру, Мурманську,

Ленінграді. У 1928 журнал «Леф» опуб-

лікував вірш Равича «Безработный» і

статтю В. Маяковського «Письмо Равича и Равичу». У 30-

124

ті роки написав цикл віршів про Сибір, у 1940 опублікував

спогади про Маяковського – «Полпред поэзии больше-

визма». Під час 2-ї світової війни – боєць Ленінградського

народного ополчення та партизанського загону, військовий

кореспондент. Друкував сатиричні вірші та фейлетони у

фронтових газетах, після війни писав нариси, вірші, поему

«Чудесная епоха». Книга «Избранное» вийшла уже після

смерті у 1958 так само, як і збірка «Возвращение весны»

(1966).

Равлюк Микола Трохимович (21 грудня 1921, с.

Грушка Благовіщенського р-ну – листопад 1993, м. Київ),

журналіст, перекладач, літературознавець. За комсо-

мольським відрядженням працював на Далекому Сході.

1947 закінчив педагогічний інститут, працював у редакції

газети «Радянський селянин», у видавництві «Радянська

школа». З 1955 завідував редакцією критики й літерату-

рознавства Держлітвидаву України. Член СПУ (1958).

Решетилов Вадим Григорович (6 грудня 1934, с. Бе-

резівка Устинівського р-ну), журналіст,

письменник.

Закінчив

факультет

журналістики Київського державного

університету ім. Т.Шевченка (1957). У

1957-1962 – кореспондент редакції

«Останні вісті» Держтелерадіо УРСР. У

125

1962-1977 – завідувач відділу журналу «Вітчизна». У

1977-1982 – начальник Українського республіканського

відділення Всесоюзного аґентства з авторських прав.

Автор кіносценаріїв, книг нарисів, повістей, численних

публікацій у ЗМІ. Член СПУ та СЖУ.

Рєзніков Леонід Якович

(21 лютого

1919, м.

Новоукраїнка – 1992), вчений-філолог,

письменник, поет, публіцист. У 1940

закінчив Ленінградський педагогічний

інститут ім. О.І. Герцена. Учасник 2-ї

світовї війни. Служив розвідником, ко-

мандиром розвідувальної роти. Після

поранень і контузії служив у армійській

газеті «Дорога жизни». Нагороджений

двома орденами «Червоної Зірки» та

медалями. З 1948 по 1956 викладав у Білоруському та

Кишинівському університетах. У 1956-1982 – викладач

кафедри російської мови Петрозаводського університету.

Доктор філологічних наук (1965), професор (1968). Автор

12 книг, збірки віршів, понад 300 статей. Член Спілки

письменників СРСР (1977). Дослідник творчості Максима

Горького, брав участь у підготовці Повного зібрання його

творів (1968-1976). Один із ініціаторів створення

Валаамського музею-заповідника. Лауреат премії Спілки

журналістів Карелії імені Костянтина Єремеєва. Заслуже-

ний діяч науки Карельської АРСР (1979).

Родохлєб Михайло Пилипович (1914, м. Керч – 1984,

м. Кіровоград), журналіст. Після школи

закінчив ФЗУ та Вищі комсомольські

курси у Москві. У 1930-ті – редактор га-

зети «Социалистическая Якутия», праців-

ник обкому комсомолу в Якутську. Після

2-ї світової війни разом із сім’єю переїхав

126

у Кіровоград. Як кореспондент РАТАУ працював у газеті

«Кіровоградська правда». Висвітлював створення Кремен-

чуцької ГЕС. Був спортивним коментатором у пресі, на

радіо та на телебаченні. У 1970-ті створив та вів на облас-

ному телебаченні передачу «Кіровоградщина спортивна».

Працював у журналістиці до останніх днів життя.

Розмирович Олена Федорівна (дівоче прізвище

Майш, 10 березня 1886, с. Петропавлівка

Херсонської (за іншими даними

Катеринославської губернії) – 1953),

політична діячка. Було село

Петропавлівка і в Єлисаветградському

повіті (нині перебуває у складі с.

Розсохувате Маловисківського району).

У 1903 закінчила Єлисаветградську громадську жіночу

гімназію. В її офіційній біографії підкреслюється: «Еще

учась в Елисаветградской гимназии, она приобщилась к

революционной литературе и начала принимать участие в

работе нелегальных кружков». Входила до найближчого

оточення вождя революції, була улюбленицею В.І.Леніна.

У Повному зібранні його творів згадується близько 20

разів. У 1921 Ленін дав таку характеристику Розмирович:

«Свидетельствую, по опыту лично моему и ЦК 1912-1913

годов, что работник это очень крупный и ценный для

партии». У 1904 вступила в лави більшовицької партії, яка

тоді називалася РСДРП (б). Перебуваючи в еміграції,

закінчила юридичний факультет Паризького університету

(славетну Сорбонну). У 1913 брала участь у Поронінській

та Краківській нарадах ЦК партії. У Росії в 1913-1914

працює секретарем більшовицької фракції IV Державної

Думи, членом редколегії газети «Правда». Активно

співпрацює у більшовицьких часописах «Просвещение» и

«Работница». У 1917 редагувала газету «Солдатская

правда». Викрила керівника більшовицької фракції, члена

ЦК партії, улюбленця Леніна Романа Малиновського як

агента царської охранки. У 1917 після перемоги

більшовицької революції опинилась у лавах

127

Петроградської ВЧК, була членом Петроградського

ревтрибуналу. У 1918-1920 була головою слідчої комісії

Верховного Трибуналу ВЦВК. Після поразки в 1927

троцькістсько-зінов’євської опозиції відійшла від великої

політики. Сьогодні Розмирович називають видатним

діячем у галузі наукової організації праці (НОП),

засновником і директором (1927-1928) першого в СРСР

спеціалізованого Інституту техніки управління при ЦКК

СРСР. У 1935-1939 була директором Державної бібліотеки

ім. Леніна, потім співробітницею Інституту світової літера-

тури АН СРСР.

Романцевич Володимир Костянтинович (12 грудня 1932,

с.

Хмельове Маловисківського р-ну),

журналіст,

літредактор.

Закінчив

Новомиргородське педучилище (1955).

Працював завідувачем клубу, кореспондентом

Новомиргородської районної газети «За

соціалістичну перебудову». У 1960 вступив до

Кіровоградського педагогічного інституту. З

1962 – секретар редакції багатотиражної

газети педінституту «Радянський студент». З 1965 – головний

редактор цієї газети. 60 років в журналістиці. 53 роки –

редактор однієї і тієї ж газети (під різними назвами).

Рохович Олександр Ілліч (1908, м. Єлисаветград –

1974, м. Москва), поет. Батько Ілля Янке-

левич був коректором, згодом редактором

газети «Голос Юга», коректором газети

«Червоний щлях». У Єлисаветграді брав

участь у літературній студії, якою керував

Микола Куліш. У 1924 познайомився з

одеськими футуристами і опублікував у

128

журналі «Юго-Леф» свої перші вірші. У 1925 на сторінках

газети «Червоний шлях» надруковано кілька заміток та

віршів. У рідному місті вийшла перша російськомовна

збірка «Стихи» (1926). Згодом поїхав навчатися до

Харкова. Виходять збірки й поеми українською мовою:

«Місто» (1930), «Прапорці розмовляють» (1931), «Третій -

ударний» (1931), «Марші, памфлети, гасла» (1931), «Фронт

шахт» (1932), «Дніпробуд» (1932). Переїздить до

Москви, працює у журналі «Крокодил», пише сатиричні

вірші. Під час 2-ї світової війни працював у фронтових

газетах, придумав образ Василя Тьоркіна. Після війни

вийшло кілька збірок поезій.

Рубінштейн Модест Йосипович (11 жовтня 1894, м.

Єлисаветград – 24 липня 1969, м.

Москва), економіст, громадський

діяч, публіцист. З 1912 по 1917 нав-

чався на біофаці Цюріхського універ-

ситету, у Петроградському психонев-

рологічному інституті, на медичному

факультеті Московського університе-

ту. За фахом – лікар. Член РСДРП з

1915. Учасник Першої світової (пол-

ковий лікар), Громадянської (заступ-

ник начальника політвідділу групи військ Південного

фроту, начальник відділу 1-ї Кінної Армії) та 2-ї світової

воєн (брав участь в обороні Москви, підполковник). З 1921

по 1930 працював у Червоному Інтернаціоналі профспілок

(Профінтерні), член Центральної Ради. Їздив у відряджен-

ня до європейських країн (Німеччина), США, Австралії,

Китаю. У 1931 обраний дійсним членом Комуністичної

академії, заступником директора Інституту економіки. У

1931-1934 та 1938-1939 – член Президії Держплану СРСР.

У 1934 обраний членом Комісії Партійного Контролю при

ЦК ВКП (б). У наступні роки працював завідувачем за-

рубіжного відділу газети «Правда», в Інституті Світового

господарства і Світової політики АН СРСР. З 1948 по 1956

− в Інституті економіки АН СРСР, з 1956 по 1969 − в Ін-

129

ституті Світової економіки та Міжнародних відносин АН

СРСР. Доктор економічних наук (1935), професор (1954).

Учасник Пагуошського руху вчених світу (брав участь у 8

конференціях). Опублікував понад 30 книг і брошур. Бага-

то робіт перекладено – всього на 16 мов.

Ружанський Юхим Григорович (18 листопада 1910,

м. Єлисаветград – 1961, м.

Свердловськ), поет, перекладач,

журналіст. Писав українською та

російською мовами. Працював токарем

на ленінградському заводі «Електрик».

Без відриву від виробництва вчився у

ВТУЗі при заводі, у вечірньому літера-

турному

університеті

при

Ленінградському відділенні Комуні-

стичної академії, в аспірантурі Інститу-

ту мовної культури. Друкуватися почав в Україні. Перша

книга «Суцільна лірика» вийшла у Харкові в 1934. Пізніше

видані збірки: «Підіймається пісня» (1935), «Поезії»

(1940). У роки 2-ї світвої війни працював у ленінградських

газетах «Смена», «На страже Родины». З 1942 і до кінця

своїх днів жив і працював у Свердловську. Автор поетич-

них збірок для дітей: «Дружок» (1945), «Умельцы» (1952),

«Стихи детям» (1954), «Первый шаг» (1954), «Горная

тропа» (1955), «В добрый путь» (1956), «Две минутки»

(1957), «Стихи для детей» (1957) та ін.; повісті «Мой сосед

Колька Смекалов» (1957). Перекладав російською мовою

українських письменників. Здобув славу винятково як

уральський поет. Написав близько 20 пісень про Урал.

Русов Олександр Олександрович (7

лютого 1847, м. Київ – 1915), етнограф,

фольклорист, громадський діяч, статистик.

Закінчив історико-філологічний факультет

Київського університету (1868). Вчителю-

вав у Златопільській гімназії; займався

130

фольклором, етнографією та видавничою справою. За-

початкував земську статистику в Україні, створив

українську школу статистики. З 1882 – член Херсонського

губернського статистичного комітету. У 1883 з дружиною

Софією Русовою поселився в Єлисаветграді для проведен-

ня оціночно-статистичної роботи. Брав участь у гуртку

Єлисаветградської Громади О. Михалевича. Для літера-

турно-мистецького та громадсько-політичного альманаху

«Степ», підготовленого єлисаветградськими літераторами-

громадівцями, підготував статтю «Обласні начала земської

статистики» (1885). Автор «Описания Черниговської

губернии» (у 2-х томах, 1898-1899) та інших; самобутньої

праці «Кобзарь Вересай, его музыка, песни и думы, испол-

няемые им». Спільно з М. Лисенком поставив оперу

«Різдвяна ніч», де зіграв роль Вакули.

Савельєв Віталій Семенович (12 травня 1937, м.

Долинська – 2005), журналіст, педагог, літератор. Закін-

чив середню школу у Долинській (1954), Криворізьке тех-

нічне училище (1957), факультет журналістики Київського

університету (1963). Працював у школі-інтернаті на Кри-

воріжжі (1964-1972). З 1973 по 1997 – на Харківському

державному телебаченні. Друкувався в літературних ча-

сописах Кривого Рогу, Дніпропетровська, Харкова. Автор

збірки мініатюр «Чаїний крик» (1997). Лауреат літератур-

ної премії НСПУ ім. Р.Третьякова (1997).

Сандул Валентин Олексій-

ович (29 вересня 1933,

с. Каніж Новомирго-

родського

р-ну),

краєзнавець.

Закінчив

історичний

факультет Одеського

Національного університету

імені І. І. Мечникова (1973), Київський

філіал

131

Всесоюзного інституту підвищення кваліфікації

працівників телебачення і радіомовлення (1982). У 1961-

1978 – літературний співробітник газети «Кіровоградська

правда», редактор обласного комітету по радіомовленню і

телебаченню, власний кореспондент Українського радіо по

Кіровоградській області. З 1978 по 1983 – ст. науковий

співробітник сектору преси Черкаського філіалу Весоюз-

ного НДІ техніко-економічних показників у хімічній

промисловості, ст. редактор Черкаського обласного коміте-

ту по радіомовленню. У 1983-1993 – завідуючий

редакцією видавничого відділу т-ва «Знання» України (м.

Київ). З 1993 по 2001 – співробітник Національної

телекомпанії України, заступник головного редактора

радіостудії «Майдан» Київської державної регіональної

телерадіокомпанії. Автор і співавтор 8 книг. Написав по-

над 1330 статей для газет «Урядовий кур'єр», «Народна га-

зета», «Українська газета плюс», «Демократична Україна»

та інших. Опублікував матеріали в Географічній енцик-

лопедії України (К., 1992, т. 2), Енциклопедії сучасної

України, яку видає Інститут енциклопедичних досліджень

НАН України (початок 2001), Енциклопедії історії України

(К., 2007, т. 4, 2009, т. 6). Член НСЖУ (1961), член

Національної спілки краєзнавців України (1973), член

Авіакосмічного т-ва України (1987). Має державні наго-

роди.

Саржевський Василь Михайлович (14 вересня 1916,

с.

Сентове (нині

Родниківка

Олександрівського р-ну) – 15 лютого

1992, м. Кіровоград), журналіст. Після

семирічки навчався в Харківському

комуністичному газетному технікумі ім.

М.Островського (1934-1937). Друкувався

на шпальтах харківських газет (з 1935).

Трудову діяльність почав на посаді

секретаря Єлизаветградківської районної

газети. Під час проходження строкової військової служби

на Далекому Сході (1938-1940) працював кореспондентом,

начальником служби розповсюдження преси редакції

132

дивізійної газети «На защите Родины», пізніше –

літературний працівник кіровоградської районної газети

«Сталінським шляхом». Учасник 2-ї світової війни.

Працював кореспондентом фронтових газет, випусковим

редакції газети Групи радянських окупаційних військ

«Советская Армия» (Берлін), заступником редактора

кіровоградської районної газети «Шлях Ілліча», старшим

редактором по Кіровоградській області Черкаського

книжково-газетного видавництва та Дніпропетровського

книжкового видавництва «Промінь», редактором газетно-

видавничого відділу кіровоградського обласного

управління по пресі, інструктором по рекламі і пропаганді

видань обласного агентства Союздрук». У 1976-1979 –

заступник голови обласного відділення Всесоюзного

товариства філателістів. Ініціатор проведення обласних

тематичних філателістичних виставок, учасник і лауреат

республіканських, а також всесоюзних філателістичних

виставок у Москві, Ленінграді та Красноярську. Брав

участь у створенні обласної Книги Пам’яті. Член Спілки

журналістів СРСР (1962).

Свобода Віктор Леонтійович (справжнє ім'я та прізвище

Віталій Леонтійович Тканов) (20

лютого 1925, с. Компаніївка

–

1 липня 1992,

м.  Кобен, Англія),

україніст,

перекладач,

філолог,

політолог, редактор. Один із псевдоні-

мів – Майкл Браун. Народився в інтелі-

гентній родині. У 1933 був репресований

батько. У 1941 закінчив середню школу.

З 1943 перебував на чужині, спочатку у

Відні, потім переїхав до Великої Британії (1948). Вищу

освіту здобув у Інституті слов'янознавства та східноєв-

ропейських студій Лондонського університету. У 1958 от-

133

римав ступінь магістра, викладав російську мову та літера-

туру, пізніше (з 1973) й українську в цьому ж навчальному

закладі. Працював асистентом (1955-1959), старшим ви-

кладачем, а з 1983 – старшим науковим співробітником в

Інституті слов'янознавства. Піднімав питання про арешти

творчої інтелігенції в Україні. Більшість праць написані

англійською мовою та опубліковані в англомовних видан-

нях. Автор статей про українську літературу до англомов-

ної енциклопедії  «The Penguin Companion to Literature»,

«Cas»s»ell's» Ency» (США), співробітник журналуclopedia of world literature» (1973), редактор

англомовної збірки документальних матеріалів про анти-

тоталітарну боротьбу в Україні  «Ferment in the Uk), пізніше ставraine»

(«Неспокій в Україні»), англійського перекладу праці І.

Дзюби «Інтернаціоналізм чи русифікація?» та багатьох

інших творів.

Селевін Олександр Іванович (? – 1913), нотаріус, вида-

вець, редактор. Один із засновників

Єлисаветградської громадської бібліо-

теки. Представник голови об’єднаних

паперових фабрик Фінляндії в Єлиса-

ветграді. Член повітової училищної

ради Єлисаветградської земської упра-

ви. Листувався з Федором До-

стоєвським і Львом Толстим. Заснував

у Єлисаветграді видавництво «Детский

мир». У грудні 1904 заснував у Єлисаветграді щоденну

політичну, економічну та літературну газету «Голос Юга».

Був одночасно редактором і видавцем цього часопису

(випустив 278 номерів). У 1906 році «Книгоиздательством

А.И.Селевина» в Єлисаветграді надруковано публіцистич-

ну повість Льва Толстого «Божеское и человеческое».

134

Селівановський Олексій Павлович (23 березня 1900,

Ольгопіль Подільської губернії, нині

Вінницька обл. – 1938), журналіст.

Навчався у Києві в реальному училищі.

У 1916 редагує нелегальну газету

«Голос средней школы». Вступає у

партію більшовиків і стає політпраців-

ником Червоної Армії. Перебуваючи на

військовій службі, редагує газету. Після

демобілізації партія направляє його на

редакторську та ідеологічну роботу у Курськ і Миколаїв. З

грудня 1920 до вересня 1921 працював в Єлисаветграді і

друкувався у місцевій газеті «Известия». Був секретарем

повіткому, завідуючим агітпромом. З 1922 –начальник

політвідділу дивізії прикордонних військ, начальник

агітпропу політвідділу військ ГПУ України і Криму. 1924

демобілізувався і отримав направлення на Донбас. З 1924

працює у газеті «Всесоюзная кочегарка», стає головним

редактором газети «Луганськая правда» та одним з

організаторів першої письменницької організації Донбасу

«Забой». У грудні 1926 починає роботу у Всесоюзній

асоціації пролетарських письменників (ВАПП). Член СП

СРСР (1934). Редагував «Литературную газету» (1931-

1932). Критичні і публіцистичні статті, рецензії та нариси

публікував у журналах «На литературном посту»,

«Октябрь», «Новый мир», «Молодая гвардия», «Литера-

турная критика», газетах «Правда», «Известия», «Литера-

турная газета» та ін. Перша книга статей та нарисів вийш-

ла у 1933 під назвою «Поеты и поэзия». У 1936 виходить

книга «Очерки из истории российской советской поэзии».

У 1936 його виключили з ВКП(б). 21 квітня 1938

звинуватили у контрреволюційній діяльності та участі в

терористичній організації і того ж дня розстріляли.

Семененко Олександр Платонович

(12 вересня 1898, м.

Єлисаветград – 1978, США), жур-

наліст, юрист, громадський дыяч.

135

Закінчив гімназію в Єлисаветграді (1915). 1918 редагував

першу україномовну газету в Єлисаветграді «Новий

шлях». Організовував Єлисаветградське відділення Віль-

ного Козацтва України. Активний учасник визвольних

змагань українського народу 1917-1920. Закінчив Хар-

ківський інститут народного господарства (1922). Працю-

вав адвокатом (з 1925). У 1937 репресований. Був обер-

бургомістром Харкова часів окупації (1942-1943). В емі-

грації обирався головою фундації Української Вільної Ака-

демії Наук у Нью-Йорку. Заснував фонд Семененків – на

дослідження історії України та голодомору 1933. Автор

книги спогадів «Харків, Харків...» (Нью-Йорк, 1976), яка є

щирою сповіддю про пережите і наболіле, зворушує не-

підробною любов’ю до незабутнього Єлисаветграда – мі-

ста дитинства.

Серебрянський Марк Ісаакович (29 грудня 1900,

м. Єлисаветград – 1941, під Вязьмою),

журналіст, літературознавець. Після

Жовтневого перевороту займався

комсомольською діяльністю. У 1920-х

був одним з керівників літературного

життя рідного міста, вів літературну

сторінку в єлисаветградській газеті

«Известия». Навчався у Москві в

Комуністичному університеті ім. Я.-

Свердлова (1921-1923). З 1923 – в органах партійної про-

паганди. З 1925 – завідувач відділу агітації і пропаганди

Ленінського райкому ВКП(б) Ростова-на-Дону. Перша

збірка віршів «Зеленая шинель» вийшла в 1922. Був актив-

ним працівником керівництва РАПП. У 1928 вступив на лі-

тературне відділення Інституту червоної професури, закін-

чив його в 1932. Читав курс радянської літератури в

декількох московських вузах. З 1939 – завідувач сектору

радянської літератури Інституту світової літератури ім. М.

Горького. Був автором ряду книг. У 1941 пішов

добровольцем на фронт, був кореспондентом армійської

газети «За честь Родины».

136

Сиволап Дмитро Спиридонович (1922, с. Полонисте

Голованівського району), журналіст,

партійний і радянський діяч? . У 1939

вступив до Одеського інституту інже-

нерів морського флоту. Учасник 2-ї

світової війни. За оборону Севастополя

нагороджений орденом Слави. Після вій-

ни працював у Підвисоцькій районній

газеті, у райкомі партії. У 1955 закінчив

ВПШ, працював в апараті Кіровоградського обкому партії.

З 1964 заступник голови облвиконкому, з 1970 – секретар

обкому КПУ. Очолював редколегію тому «Історія міст і сіл

УРСР. Кіровоградська область» (1972). З серпня 1973 пра-

цював першим заступником голови комітету Ради

Міністрів УРСР по кінематографії – начальником голов-

ного управління кіновиробництва.

Сиволап Петро Спиридонович (1 січня 1929, с.

Полонисте Голованівського району),

журналіст, поет. Закінчив Львівський

державний університет. З 1960 – на жур-

налістській роботі. Працював у газеті

«Кіровоградська правда». Автор гумори-

стичних збірок: «Душа і ноги» (1984),

«Баранячий фасад» (1989), «Етикетка для

колгот» (1994) «Калинова Ятрань»

(1995), «Дев’ятий вал» (1997), «Слівце з перцем» (2008),

«Голос серця» (2008), «Сміх і гріх» (2010), «Запах хрону»

(2012) та ін. Член Національної Спілки письменників

України.

137

.

Смідович Антон Людвігович (29 травня 1872, м.

Кам'янець-Подільський

– 1916),

земський лікар і громадський діяч.

Двоюрідний брат відомого російського

письменника В.В.Вересаєва (Смідовича).

У 1898 закінчив медичний факультет

Київського університету. До 1906 працю-

вав земським дільничним лікарем в

Одеському повіті та санітарним лікарем у

Богучарському повіті Воронезької губернії.

В

Олександрійському повітовому земстві служив з 1906 по

1908: санітарний лікар м. Олександрії. Укладач щорічних

оглядів «Земская медицина и заболеваемость населения

Александрийского уезда Херсонской губернии» (1906,

1907, 1908; видавались окремими брошурами в

олександрійській друкарні Ф. Х. Райхельсона). З 1908 по

1916 роках працював завідувачем санітарного бюро Кате-

ринославського губернського земства. Редагував журнал

«Врачебно-санитарная хроника

Екатеринославского

губернского земства». Автор низки праць з питань

санітарії. Учасник боротьби з епідемією холери на Кате-

ринославщині, від якої й помер. Видатний український

вчений-гігієніст О.Н.Марзєєв згадує: «Это был талант-

ливый санитарный врач, отличный организатор, видный

общественный деятель, человек высокой культуры. Все

мы, санитарные врачи, без колебаний признавали его авто-

ритет. Работать под его руководством было легко и ин-

тересно».

Смушкова Марія Аркадіївна

(дівоче прізвище Гар) (24 грудня 1893,

м. Єлисаветград – 28 березня 1986, м.

Москва), бібліотекознавець, журналіст.

Після закінчення Воронезької гімназії

(1912) навчалася на історико-

філософському

факультеті

138

Московських Вищих жіночих курсів. У 1916 вийшла заміж

за випускника Єлисаветградської гімназії Вадима

Васильовича Смушкова, який став відомим ученим-

економістом (розстріляний 1938), мала від нього двох

дочок. У 1918 познайомилася з Н.Крупською, дружиною

В.Леніна, стала її найвідданішою соратницею в організації

бібліотечної справи в СРСР. З 1920 до 1931 займала

керівні посади: завідувачка Бібліотечного відділу

Наркомосвіти, голова Центральної бібліотечної комісії,

головний редактор журналу «Красный библиотекарь» (з

1923). У 1924 очолювала оргбюро Першого Все-

російського бібліотечного з’їзду. За її редакцією у 1930

світ побачив ґрунтовний «Справочник библиотекаря».

Соколов Віктор Вікторович (17 квітня 1919, с.

Табурище, нині у складі міста Світловодськ

– 24 квітня 2002, м. Київ), поет, журналіст.

Закінчив Макіївський металургійний техні-

кум,  працював техніком-сталеплавильником.

Через хворобу перейшов на роботу до газети.

Друкуватися почав 1938. У 1958-1966 керу-

вав Донецькою обласною письменницькою

організацією, був головним редактором жур-

налу «Донбас». Член НСПУ. З 1950 жив у

Києві. Автор понад 20 книг поезій, роману у віршах «Моє

серце в Донбасі» (1960), поеми для дітей «Сталевар»

(1976), збірки нарисів «Разговор с земляком» (1957) та

інших творів. Багато творів присвятив рідному краю, який

опинився на дні рукотворного моря. Почесний громадя-

нин м. Світловодська (2003, посмертно)

Соколов Григорій Іванович (26 лютого 1810,

с. Мар’ївка Компаніївського р-ну –

1852), історик, перекладач, жур-

наліст, головний цензор Одеси.

Онук одного з комендантів фортеці

Св. Єлисавети (1775-1778) полков-

139

ника Олександра Соколова. Був чиновником з особливих

доручень при генерал-губернаторі М. Воронцові. У 1841

для газети «Одесский вестник» зробив детальний опис па-

водку в Єлисаветграді. У 1843 відкрив у скасованій фор-

теці Св. Єлисавети архів старих справ за період з 1750 по

1813. Впродовж двох років опрацьовував його. У 1848 в

«Записках Одесского общества истории и древностей»

опублікував роботу «Историческая и статистическая за-

писка о военном городе Елисаветграде».

Сосюра

Володимир Миколайович (25 грудня

1897, ст. Дебальцеве

Катерино-

славської губернії – 8 січня 1965, м.

Київ), поет. Бунчужний 3-го

Гайдамацького полку Армії УНР. У

листопаді 1920 червоноармійця Сосюру

направляють в Єлисаветград на

військово-політичні

курси

більшовицького війська. Про своє

тримісячне

перебування

в

Єлисаветграді Володимир Миколайович писав у романі

«Третя Рота» (1926, надрукований у 1989-му). 19 грудня

1920 в місцевій газеті «Известия» надрукований вірш «За

солнцем» за підписом «В.Соссюр». У цій же газеті за 9

лютого 1921 знаходимо вірш «Пролетарий», також

написаний Сосюрою. Належав до низки літературних

організацій того періоду – «Плуг», «Гарт», «ВАПЛІТЕ» та

ін. У 1942 працював в Українському радіокомітеті

у Москві, з 1943 – у редакції фронтової газети «За честь

Батьківщини». Автор понад 40 збірок поезій, епіч-

них віршованих полотен (поем), мемуарного роману

«Третя Рота».

Спектор Йосип Григорович (23

лютого 1935, м. Богуслав на

Київщині), поет, педагог. Після війни

140

закінчив філологічний факультет Саратовського пе-

дагогічного інституту. Працював учителем і вихователем

у загальноосвітніх навчальних закладах Росії (Сара-

товська область) та України (Черкаська область). В

Олександрії на Кіровоградщині живе з 1983. Викладав

історію, філософію та етику в Олександрійському пе-

дагогічному училищі, нагороджений медаллю А.С.Мака-

ренка. Пише російською і українською мовами. Вірші

публікувались у популярних московських часописах:

«Знамя», «Юность», «Литературная газета», «Литера-

турная Россия» та ін. Підготував і видав збірки поезій:

«Во мне отозвалось» (2000), «Приемли этот мир» (2005),

«Єдина рима» (2008), «Избранное» і «Семейный аль-

бом», «И все же – верую». Разом з дружиною Фаїною На-

умівною (у шлюбі вони понад 50 років) створив в

Олександрії поетичний салон. Представлений в

унікальній антології російської поезії «Провинциальная

Россия» (укладач І.Шкляревський, 2001) віршем «Воз-

вращение» (1957). Член Спілки російських письменників,

лауреат літературних премій імені Володимира Соколова

та Абрама Кацнельсона.

Спринчан Броніслав Петрович (16 серпня 1933,

с. Каніж Новомиргородського р-ну –

2008), поет, журналіст. У 1949 заочно

закінчив Кіровоградський машино-

будівний технікум, у 1962 – Літінсти-

тут. З 1949 жив і працював у столиці

Білорусії. Член Спілки письменників

СРСР (1955). З 1966 по 1991 був заві-

дувачем відділу поезії в журналі

«Неман» (Мінськ). Автор кількох книг поезій.

141

Степовий Юрко (справжнє прізвище Федір Юрійович

Пестушко) (1908, с. Ганнівка Петрівського

р-ну – 1987), журналіст,громадський діяч,

письменник.

Брат Костя Пестушка

(отамана Степового-Блакитного). Після

закінчення середньої школи у П’ятихатках

навчався у Київському університеті, став

його професором. Брав участь у званні лей-

тенанта у радянсько-фінській війні 1940.

Потрапивши у Західну Україну, став членом проводу ОУН.

Після 2-ї світової війни – в еміграції (США). 18 років реда-

гував «Нову зорю» – українську католицьку газету та 10

років часопис «Українське життя». Поважався як бездоган-

ний знавець української мови. Автор документальних книг

про ганнівських повстанців, очолюваних братом «В Хер-

сонських степах» (1947) та «Зв’язкова Віра», збірки опові-

дань про голодомор 1932-1933 «Сміх скрізь сльози».

Стеценко Степан Омелянович (22 грудня 1903, с.

Стоянівка, нині Новоукраїнський район – 9

листопада 1989), журналіст, партійний діяч.

Слухач

Єлисаветградської

школи

радянського та партійного будівництва

(1922-1923).

На

профспілковій,

комсомольській, партійній роботі в

Єлисаветграді-Зинов’євську (1923-1931). Редактор

газети «Зінов’євський пролетарій» (1931-1932).

Член

ВКП(б) з 1926. Учасник 2-ї світової війни. З липня 1942 по

лютий 1943 – 1-й секретар Ворошиловградського

підпільного обласного комітету КП(б)У. Вважається

142

прототипом образу комуніста Проценка в романі Фадеєва

«Молода гвардія». З лютого 1943 – секретар

Ворошиловградського міського комітету КП (б) У. Голова

Виконавчого комітету Ворошиловградської обласної Ради

(1948-1950). З 1950 – 1-й секретар Чернівецького міського

комітету КП (б) У. З 1955 – інспектор ЦК КПУ. 2-й

секретар Черкаського обласного комітету КПУ (1955-

1963). З 21 січня 1956 по 17 березня 1971 – член Ревізійної

комісії КПУ. З січня 1963 по грудень 1964 – голова

Виконавчого комітету Черкаської сільської обласної Ради.

З грудня 1964 по 1967 – голова Виконавчого комітету

Черкаської обласної Ради. З квітня 1967 по 1975 – 1-й

заступник голови Верховної Ради УРСР. З 20 березня 1971

по 10 лютого 1976 – член ЦК КПУ. Серед нагород два

ордени Леніна.

Сторицин Петро Ілліч (справжнє прізвище Коган, 1877,

м. Єлисаветград – 1941, м. Ленінград),

журналіст, поет, театральний рецензент.

Блискучий оповідач-імпровізатор, авантю-

рист за вдачею, він залишається людиною

без біографії. Точно невідомо, коли й де

він народився, хто були його батьки, де

навчався. За псевдонім обрав ім’я героя

п’єси Л.Андреєва професора Сторицина.

Одеський поет Ісидор Бобович вважав:

«По образованию химик, уроженец г. Елисаветграда ...

учился в Германии». Виктор Шкловський дав йому таку

характеристику: «...Бывший химик, он же толстовец, он же

рассказчик невероятных анекдотов, он же человек, оскор-

бивший герцога Баденского и явившийся потом на суд из

Швейцарии, чтобы поддержать свое обвинение (но при-

знанный ненормальным и наказанный только конфискаци-

ей лаборатории), он же плохой поэт и неважный рецензент,

невероятнейший человек Петр Сторицын!». В Одесі жив з

1914 по 1917, всі наступні роки мешкав у Ленінграді. Фі-

нансував випуск 4-х літературних альманахів в Одесі:

143

«Серебряные трубы» (1915), «Авто в облаках» (1915),

«Седьмое покрывало» (1916), «Чудо в пустыне» (1917). В

них друкувалися не лише одеські поети, а й літератори з

інших міст (зокрема уродженець Єлисаветграда Яків Гали-

цький) і навіть Москви й Петербурга. Сам Сторицин опуб-

лікував у них 15 віршів, хоча дехто вважає, що насправді

їхнім автором був Е.Багрицький. Подарував І.Бабелю сю-

жет оповідання «Мой первый гонорар». У 1917 портрет-

шарж Сторицина (на знімку) виконав одеський художник

Сандро Фазіні, до якого поет Г.Цагареллі написав вірша:

Как месяц лысый, грузный телом,

Он острых сплетен любит зодчество –

Поэт-чудак в костюме белом,

Чей вечный спутник одиночество…

В.Маяковський присвятив йому вірш під назвою

«Сплетник». У роки свого перебування в Одесі

регулярно друкувався в журналі «Театр і кіно»

(вірші, рецензії та поезо-рецензії на вистави), а

також в «Одесском листке», журналі «Бомба».

Восени 1917 перебрався в Петроград. У 1920-ті був

співробітником петроградської газети «Жизнь

искусства», також співпрацював в газеті «Послед-

ние новости» і в «Красной газете». Пізніше

працював коректором. Після смерті Сторицина в

блокадному Ленінграді його сусіди, рятуючись від

холоду, спалили бібліотеку й архів цієї

«неймовірної людини».

Сторожук Василь Федорович (23 березня 1913, с.

Червона Кам’янка Олександрійського повіту

– ?), журналіст, літератор. Навчаючись в

Єресієвському

сільськогосподарському

технікумі, друкував свої вірші в газетах

П’ятихаток і Кривого Рогу. Працював коре-

спондентом газети «Комсомольская прав-

да». З 1955 по 1961 редагував обласну газету

«Кіровоградська правда». Був кореспондентом «Сельской

жизни». Автор документальної повісті «Ляля Убийвовк»

144

(1944), книги нарисів «Великі перетворення» (1945), книги

про Марка Озерного «Майстер урожаю» (1946). Наго-

роджений орденом Трудового Червоного Прапора.

Сухорученко Геннадій Анатолійович (5 вересня 1934, м.

Зінов’євськ – 11 квітня 2000, м. Ростов-

на-Дону), поет, журналіст. Закінчив

Московський літературний інститут ім.

М.Горького. Дебютував поемою «До-

рога» (1954). Багато років жив і працю-

вав у Таганрозі. Автор десяти книг. Ре-

дактор обласної газети «Донская искра».

Член Спілки журналістів СРСР (1966).

Заслужений працівник культури РРФСР.

Таратута Віктор Костянтинович (справжнє прізвище

Арон Шмуль Аронов) ( квітень 1881,

Єлисаветград – 1926), політичний діяч

(більшовик). Після закінчення місцевого

чотирикласного училища навчався в

Одеському ремісничому училищі «Труд».

У революційному русі − з 16 років. У

1897 став одним з організаторів

«Південноросійського союзу робітників» у Єлисаветграді.

З 1901 по 1909 − один з найактивніших членів РСДРП;

працював у Катеринославі, Миколаєві, Херсоні, Одесі,

145

Москві та Ярославлі. Неодноразово заарештовувався.

Після втечі із заслання у 1906 перебував на нелегальному

становищі. Як довірена особа Леніна, був секретарем

Московського Комітету більшовиків, завідував його

партійною касою. У цей період став головним фігурантом

однієї з найгучніших фінансових афер більшовиків, після

якої Ленін почав називати його «незаменимим

человеком». Мова йде про 500 тисяч рублів, які власник

кращої в Росії меблевої фабрики на Пресні Микола Шмідт

(1883-1907), що по материнській матері належав до

династії Морозових – найбагатших промисловиків Росії, –

мав намір передати у партійну касу РСДРП. Його сестер

Єлизавету і Катерину, які співчували РСДРП, умовили

вийти заміж за запропонованих партією женихів. Одним із

них і став 25-річний Віктор Таратута. Завдяки Таратуті в

партійній касі РСДРП у Парижі в 1908 з’явилося 190

тис.руб. золотом (510 тисяч франків). Був членом

Французької соціалістичної партії, членом редколегії її

друкованого органу газети «Populaire» («Попюлер»). У

1919 з родиною повернувся до Москви. Був призначений

керуючим справами Вищої Ради Народного Господарства

(ВРНГ), потім головою правління Банку зовнішньої

торгівлі СРСР, згодом працював секретарем Комінтерну. У

1926 у віці 45 років Таратута несподівано помер від

розриву серця.

Таратута Олександр Григорович (справжнє ім’я

Овсій-Меєр Гершкович) (10 грудня

1879, м. Новомиргород – 1937),

політичний діяч (анархо-комуніст). У

революційному русі (кличка «Стас») – з

1895. У 1901-1902 – член Єлиса-

ветградського комітету РСДРП, на своїй

квартирі утримував підпільну друкар-

ню. З 1903 жив у Швейцарії, де приєд-

146

нався до анархістів-комуністів. У 1904 брав участь у з’їзді

російських анархістів у Лондоні. Відтоді й до кінця життя

його кумиром стає видатний теоретик та ідеолог анархізму

князь Петро Кропоткін (1842-1921). Активний учасник

Першої російської революції 1905-1907. У 1905 був

заарештований при переході кордону з вантажем вибухо-

вих речовин, але втік із заслання. У 1907 − знову арешт:

засуджений до трьох років каторги з наступним вічним по-

селенням у Східному Сибіру. І знову втеча! З 1911 по 1917

жив у Франції. У травні 1917 повернувся у Росію, реда-

гував газету анархістів «Голос труда». Після Жовтневої ре-

волюції видавав і редагував зібрання творів М. Бакуніна,

П. Кропоткіна та інших теоретиків анархізму. Брав участь

у похороні Кропоткіна 13.02.1921. Потім повністю зо-

середився на кооперативному русі, на проблемах

сільського господарства. З 1923 по 1929 працював у Цен-

тральному Сільськогосподарському банку. У 1929-1932 – у

Всесоюзній раді колгоспів та НДІ колгоспів, розробляв

теорію аграрно-індустріальних комбінатів. З цією метою

заснував у підмосковному Черкізові ферму «Бодрое дет-

ство», в якій прагнув запровадити передові форми господа-

рювання, коли б переробка продуктів сільського господар-

ства здійснювалася без відриву від місця їхнього вироб-

ництва. На початку тридцятих років Таратутою були ство-

рені перші в СРСР фабрики з виробництва згущеного мо-

лока в Білоруссії та в селищі Рудня Смоленської області.

Таратута власноручно намалював знамениту етикетку для

жерстяних банок, яка використовується й дотепер: блакитні

смужки на білому тлі. З 1932 по 1934 працював аг-

рономом-економістом «Союзконсервмолоко». У 1934 був

заарештований «за контрреволюційну діяльність» і через

три роки розстріляний.

Тарковський

Арсеній

Олександрович (12 червня 1907, м.

Єлисаветград – 1989), поет, прозаїк,

перекладач. Син О.К.Тарковського.

Навчався у приватній гімназії

147

М. Крижановського в Єлисаветграді з 1916. На все життя

запам’ятав поезоконцерт І. Сєвєряніна та Ф. Сологуба в

Єлисаветграді (1914), часто бував на Хуторі Надія (Надія

Карлівна Тарковська – перша дружина І. Карпенка-Карого

– доводилась йому рідною тіткою). У 1922-1924 – учень

Єлисаветградської профтехшколи №1, яка розміщувалась у

приміщенні колишнього ЄЗРУ. Навчався на Вищих літера-

турних курсах у Москві (1925-1929). Друкуватися почав

1926. У 1924-1929 був співробітником газети «Гудок»,

автором судових нарисів, віршованих фейлетонів та байок

(псевдонім – Тарас Підкова). Під час 2-ї світової війни –

військовий кореспондент газети 16-ї армії «Боевая тре-

вога». Автор поетичних збірок: «Перед снегом» (1962),

«Гонец» (1969), «Стихи» (1974), «Волшебные горы»

(1978), «Зимний день» (1980). Перекладав з багатьох мов

світу. Посмертне зібрання творів виходило у 4 томах. Бага-

то поетичних творів навіяні спогадами про Єлисаветград

та його мешканців. У Кіровоградському колегіумі (примі-

щення гімназії Крижановського) відкрито музей родини

Тарковських, його іменем названо вулицю в рідному місті.

Засновано міську літературну премію його імені. Лауреат

Державної премії СРСР. Батько всесвітньо відомого кіно-

режисера Андрія Тарковського (4.04.1932 – 29.12.1986).

Представлений в антології «Украина. Русская поэзия. ХХ

век» (2007).

Тарловский Марк Арійович (20 липня 1902, м.

Єлисаветград – 15 липня 1952, м.

Москва), поет, перекладач. Батько

працював в одній з єлисаветградських

друкарень. Двоюрідний брат відомих

поетів Абрама та Якова Гольденбергів

(псевдоніми Арго та Яків Галицький).

Вірші почав писати з 8 років. З лютого по

серпень 1921 – літературний співробітник

Одеського відділення РОСТА і завідувач

відділом телеграм РОСТА. З квітня 1923 – кореспондент

148

журналу «Огонек» і вечірньої газети «Трудовая копейка»,

а також московських відділень київської газети «Проле-

тарськая правда» і петроградської «Красной газеты».

Закінчив філологічний факультет Московського

університету (1924). Перша книга поезій «Иронический

сад» (1928), що була позначена впливом акмеїзму,

принесла визнання у літературних колах. У 1930 другу

книгу віршів «Почтовый голубь» не пропустила цензура, і

автор змушений був їхати у Фергану на перевиховання.

Там вийшов цикл віршів «про соціалістичне будівництво в

Туркестані» – більша частина книги «Бумеранг» (1931).

Третя книга «Рождение родины» (1935) стала останньою.

Визнаний одним з найблискучіших віртуозів російської

поезії ХХ ст. Один з героїв балади Г. Шенгелі «Замок

Альманах». Перекладав з європейських мов та мов народів

СРСР. Фігурує у спогадах С. Ліпкіна як один з переможців

конкурсу на кращий переклад киргизького епосу «Манас».

Перекладав також акина Джамбула, класиків

давньоримської літератури. В умовах радянської дійсності

не зміг реалізувати сповна свій могутній творчий

потенціал. Портрет Тарловського виконав відомий

фотомайстер М.С.Наппельбаум. У 2009 в Москві вийшла

книга Тарловського «Молчаливый полет. Стихотворения.

Поэма».

Тезяков Микола Іванович (11 листопада 1859,

Пермська губ. – 2 січня 1925, м.

Москва), санітарний лікар,

громадський діяч. Закінчив

медичний факультет Казанського

університету (1884). З 1889 до

березня 1897 – земський

санітарний

лікар

Єлисаветградського

та

Олександрійського

повітів.

Здійснював

нагляд

та

дослідження сезонних робітників,

розробив програму допомоги

безпритульним, домігся створення у Знам’янці лікувально-

149

продовольчого пункту. Велику наукову та практичну

цінність являють праці з вивчення дитячої смертності та

організації дитячих ясел на селі. Регулярно друкував звіти

про стан земської медицини в Єлисаветградському повіті.

У 1890 відкрив у Єлисаветграді земську аптеку. У 1892

підготував і прочитав на зібранні наукового Товариства

Єлисаветградських лікарів доповідь «О рождаемости и

смертности в Елисаветградском уезде». Науковий доробок

складає близько 90 друкованих праць. Написав

фундаментальну працю «Материалы для истории земской

медицины в Александрийском уезде Херсонской губ. с

1865 по 1890» (1890) та ін. Написана у Єлисаветграді

робота «Сельскохозяйственные рабочие и организация за

ними санитарного надзора в Херсонской губернии» (1896)

удостоєна премії (500 руб.) Херсонського земського банку

і Харківського університету. Організатор та учасник

багатьох з’їздів лікарів. З 1920 жив і працював у Москві.

Відновив діяльність курортів, заснував журнал «Курортное

дело». У Кіровограді встановлено меморіальну дошку.

Тендюк Леонід Михайлович (3 березня 1931 с. Володи-

мирівка Кіровоградського р-ну – 12

липня 2012, м. Київ), письменник,

журналіст, мандрівник. Закінчив

факультет

журналістики

Київського університету (1956).

Працював у газеті «Молодь Украї-

ни». Як кореспондент багато

подорожував Україною, працював

матросом і брав участь у далеких експедиціях на

гідрографічному, звіробійному та інших кораблях Автор

книг поезій, подорожних нарисів, повістей. Вибрані твори

150

у двох томах виходили у 1991. Лауреат премій ім. Лесі

Українки (1992) та ім. В.Сосюри (2008). Похований у

рідному селі.

Тищенко Микола Іванович (25 лютого 1906, м.

Новогеоргіївськ, місто затоплене

Кременчуцьким водосховищем – 1990,

м.

Сальвадор-Байя,

Бразилія).

Народився у сім'ї офіцера. У листопаді

1920 у складі Кримського кадетського

корпусу переїхав до міста Бела Црква у

Воєводині на Балканах. Навчався в

Державній художній школі та на

філософському

факультеті

Бєлградського університету. Працював

художником-карикатуристом російського сатиричного

журналу «Бух» (1930-1936) і сербської гумористичної

газети «Ошишані єж» («Підстрижений їжак») (1935-1941).

Створив багато політичних карикатур на антивійськову

тематику. Опублікував у першій югославській газеті

коміксів «Стріп» художні твори: «Жартівливі пригоди

слідчого Х-9» (пародію на відомий кримінальний комікс

Алекса Реймонда «Детектив - Х-9» і комікс-жарт «Як Ера

перехитрив Турка» (1935). Створив для журналу коміксів

«Міка міш» А. Івковича комікс про відомого героя

сербського епосу «Банович Страхньє» (1936). Підписував

свої художні роботи псевдонімом «Тэн», «Тен».

Наприкінці 1930-х створював книги для дітей і юнацтва в

серії бібліотек «Плава піца» («Синій птах»), ілюстрував

російські книги «Князь Серебряный» О. К. Толстого

(1939), «Вечера на хуторе близь Диканьки» і «Миргород»

М. В. Гоголя (1939). Під час 2-ї світової війни жив у

Берліні. На початку 1950-х переїхав до Бразилії, де

займався художньою творчістю, співпрацюючи з

редакціями газет.

151

Тімановський Андрій Тихонович (1850, с. Ружичівка

Олександрійського повіту – 6 лю-

того 1908, Варшава), юрист,

письменник, журналіст, редак-

тор-видавець «Варшавського

щоденника» (польською мовою).

Народився в небагатій дворянській родині. Закінчив Учи-

лище правознавства (1869). Служив у Міністерстві юсти-

ції. Обіймав посаду прокурора Оренбурзької губернії, то-

вариша голови Варшавського окружного суду, голови

Варшавського окружного суду (1894). Автор журналу

«Криминалист» та численних статей в «Юридическом

вестнике» і «Судебной газете». Працював і по загальній

журналістиці. Був у Варшаві кореспондентом «Нового

времени». Написав кілька великих монографій, пов'язаних

з юридичним правом. Псевдоніми А. Т.; А. Т. Т.

Трегуб Семен Адольфович (17 серпня 1907, м. Ромни

Сумської обл. – 1975), журналіст,

літературознавець. Дитинство та юність

пройшли на Бериславській вулиці (нині

Єгорова) у Єлисаветграді. Навчався у 9-й

трудовій школі. У 1922 вступив до

Єлисаветградської профтехшколи №1, яка

була у приміщенні колишнього

Єлисаветградського земського реального

училища. У 1923 окружком комсомолу направляє на

завод «Червона зірка». Працював у токарному цеху, був

членом комітету комсомолу заводу, керівником

загальнозаводської бази юних піонерів, завідував

агітпропколективом при парткомі. Захоплюється

152

літературою і стає юнкором газети «Красный путь». 1925-

го юнака посилають навчатися до Харкова. Далі –

Московський інститут журналістики та газетярська

практика в «Уральском рабочем» (Свердловськ), Магнітка,

Челябінський тракторний завод, Солікамськ. Враження від

цих поїздок зібрав у книжці «Большой Урал», виданій

«Молодой гвардией» до ІХ-го з’їзду ВЛКСМ. Чотири роки

пропрацював у газеті «Комсомольская правда» на посаді

завідуючого відділом літератури і мистецтва. У цій же

газеті у квітні 1935 з’явилася його рецензія на роман «Как

закалялась сталь». У 1938 стає заступником завідувача

відділом літератури і мистецтва газети «Правда». Автор

книг про Миколу Островського та Володимира

Маяковського, спогадів про зустрічі з Максимом

Горьким, Олексієм Толстим, Михайлом Шолоховим та

іншими письменниками. Учасник 2-ї світової війни,

нагороджений трьома орденами і медалями. Після війни

читав спецкурси в Літературному інституті ім.

М.Горького.

Тренін Володимир Володимирович (18 грудня 1904,

м. Єлисаветград – жовтень 1941, Захід-

ний фронт), літературознавець.

Спеціаліст із творчості Маяковського.

Навчався на архітектурному факультеті

ВХУТЕМАСу в Москві. Публікуватися

почав в 1928 у журналі «Новый ЛЕФ».

Автор книги «В майстерні вірша Мая-

ковського» (1937) і кількох статей про

поетику В.Маяковського. Брав участь у редагуванні творів

В.Маяковського. Працював у редакції журналу «Москва».

153

Член Спілки письменників СРСР (1940). Учасник 2-ї

світової війни.

Тростянецький Арон Абрамович (1914, м. Златопіль

– 1986), літературознавець. Закінчив

Київський педінститут (1939). В 1938-1947

працював на редакторській посаді у

журналі «Літературна критика» та у газеті

«Література і мистецтво». З 1947 –

старший науковий співробітник Інституту

літератури ім. Т. Шевченка АН України.

Доктор філологічних наук. Член СПУ.

Автор десяти літературознавчих книг.

Троцький Лев Давидович (Лейба Бронштейн) (25 жо-

втня 1879, Янівка, нині с. Береслав-

ка, Бобринецького р-ну – 21 серп-

ня 1940, Мексика), найвідоміший у

світі уродженець Єлисаветградщини та

України, лідер першої та другої

російських революцій 1905 та 1917.

Початкову освіту (з 1886) здобув у

Громокліївській школі в учителя Шуфе-

ра, навчався в Одеському реальному училищі (1896-1898).

У дитинстві перекладав байки Крилова на українську

мову, літературний хист юного Троцького першим оцінив

в Одесі уродженець Єлисаветграда письменник С.І.Си-

чевський (1840-1890). Літературна спадщина (книги, стат-

ті, листи) величезна за обсягом. Найвідоміші книги «Моє

життя. Спроба автобіографії» (1929), «Зраджена револю-

ція» (1936) та ін. перекладені на більшість мов Наприкінці

життя у 1939 написав статтю «Українське питання», у якій

відстоював необхідність створення незалежної соборної

Української держави. Життя, діяльність та загибель Троць-

кого справили великий вплив на творчість А. Кестлера, Б.

154

Брехта, А. Мальро, А. Жида, Г. Уеллса, Д. Оруела та

багатьох інших європейських інтелектуалів. Його включе-

но до списку 157 авторів найвидатніших книг людства. У

70-ті роки минулого століття у Греноблі (Франція) засно-

вано інститут Л. Троцького. У спогадах писав: «Ни одна из

столиц мира – ни Париж, ни Нью-Йорк – не произвели на

меня впоследствии такого впечатления, как Елисаветград,

с его тротуарами, зелеными крышами, балконами, городо-

выми и красными шарами на ниточках». В Єлиса-

ветградському земському реальному училищі навчався

старший брат Олександр, а батько орендував у поміщиці

Троцької (це прізвище Лев обере своїм псевдонімом) зем-

лю поблизу міста. У 1919 Зимовий театр Елькінда в

Єлисаветграді був перейменований у «Червоний театр ім.

Л. Троцького». Журналістикою займався упродовж усього

життя (псевдоніми Антид-Ото, Перо, Львов, Яновський та

ін.). Працював у газетах «Искра», «Русская газета» та

багатьох інших. Редагував нелегальну соціал-демократич-

ну газету «Правда» (виходила у Львові та Відні), був ре-

дактором газети «Наше слово», військовим кореспонден-

том газети «Киевская мысль». Видавав у Парижі «Бюл-

летень оппозиции». Включений у книгу Віктора Савченка

«100 знаменитых анархистов и революционеров» (2010) та

книгу Майкла Шапіро «Сто великих евреев».

Тун Яків Аврумович (Турчин) (8 січня 1893, м.

Єлисаветград – 1934), економіст.

Закінчив ЄЗРУ (1910, на знімку

свідоцтво про закінчення училища). Був

редактором газети «Елисаветградские

известия». Інженер-економіст, начальник

сектора палива і металургії Держплану

УРСР. Арештований 24 грудня 1934, розстріляний.

155

Удовенко Леонід Антонович (15 грудня 1935,

с. Гурівка Долинського р-ну). Закінчив філологічний

факультет

Дніпропетровського

державного університету. Працював

завідуючим відділом у криворізькій га-

зеті «Червоний гірник», власним коре-

спондентом і заступником головного

редактора дніпропетровських газет

«Дніпро вечірній» і «Днепровская

правда». Протягом 1978-1995 у радіо-

телеграфному агентстві України – від головного випус-

кового до головного редактора Укрінформу. Автор романів

«Лютневий грім», «Червоні джерела»; повістей «Хмари,

здрастуйте», «Операція Танго»; п'єс «Несподіваний

фарватер», «Именем совести» та багатьох оповідань.

Файнерман Ісаак Борисович (1863, м. Кременчук –

1925). Закінчив Київську

гімназію. В юності захопився

читанням (і вченням) Л.Толстого,

став затятим «толстовцем» і переї-

хав під Тулу в Ясну Поляну. Піз-

ніше змушений повернутися на

Полтавщину, де захопився ство-

ренням єврейських землеробських

общин. У 1903, щоб прогодувати

родину, закінчив Київську «зубоврачебну» школу і став

займатися стоматологічною практикою. З часом захопився

журналістикою. Знайшов шлях до популярності через своє

знайомство з Львом Толстим. Підписувався псевдонімом

«Тенеромо». Друкувався у ряді авторитетних часописів:

«Биржевые ведомости», «Нива», «Всемирная панорама»,

«Природа и Люди» та ін. Опублікував чотири книги про

життя та погляди Льва Толстого. Писав п’єси, одна з яких

«Олександр III» наробила галасу і була заборонена певний

час, бо про неї різко висловилися націоналістичні російські

кола. Був активним автором газети «Елисаветградские

новости». У 1906 в Єлисаветграді видавав та редагував

156

газету «Новости Юга». Її вихід був призупинений того ж

року генерал-губернатором у зв’язку з воєнним станом, а

після його закінчення друк не відновився. Організував зй-

омки похорону Толстого у 1910, а два роки потому за його

сценарієм зняли німий художній фільм «Уход великого

старца». Потім були «Рокамболь» та «Еврейское счастье»

за повістю Шолома Алейхема «Менахем-Мендл». Зятем

Ісаака Файнермана був Яків Блюмкін (1898-1929) - чекіст, виконавець терористичних актів та вбивств. Донька

Тетяна, яка народилася у 1897 у місті Вознесенськ (нині

Миколаївська область), закінчила гімназію в Єлисаветграді

із золотою медаллю,була дружиною Блюмкіна.

Феденко Панас Васильович (13 грудня 1893 с. Веселі

Терни на Катеринославщині – 1981),

письменник, публіцист, історик. У 1913

закінчив Олександрійську гімназію,

потім історико-філологічний факультет

Петербурзького університету. У 1917-

1918 – член Центральної Ради, редактор

друкованих органів УСДРП «Наше

слово» та «Наша справа». У 1919-1920 – член ЦК УСДРП,

учасник Першого Зимового походу армії УНР. З 1920 в

еміграції (Польща, Чехословаччина, Німеччина, Англія).

Професор Українського Педагогічного інституту

ім. Драгоманова (з 1926) та Українського Вільного

університету у Празі (з 1934). У 1933 від імені УСДРП

підписав протест-відозву до соціалістичних партій і

робітничих організацій світу у зв’язку із штучним голодом

в Україні. У 1950-1967 брав активну участь в діяльності

Української Національної Ради в екзилі. Автор багатьох

історичних праць та повістей.

157

Філіпенко Віктор Костянтинович (25 серпня 1926, с.

Глодоси Новоукраїнського р-ну

– 2009). Закінчив Вищу партійну

школу при ЦК КПРС. Понад 50

років працював власним коре-

спондентом газети «Став-

ропольская правда» по Кара-

чаєво-Черкесії. Опублікував

багато нарисів та оповідань у

журналах «Огонек», «Крестьян-

ка», «Неман», «Аврора»; газетах

«Неделя», «Известия» та ін.

Автор книг повістей, оповідань,

нарисів: «Соль на погонах», «В Софии цветут розы», «Там

за Дунаем – Болгария», «Третий орден», «Жизнь, отданная

людям», «О чем Теберда шумит», «Есть на земле друг»,

«Они – из Карачая», «Алая гвоздика» та ін. Заслужений

журналіст Карачаєво-Черкеської республіки. Заслужений

працівник культури РФ.

Філіпов Олексій Михайлович (30 березня 1902,

с. Дмитрівка Знам’янського р-ну – 1955),

педагог. У 1923 закінчив Вищі педагогічні

курси в Києві. Працював учителем у тру-

дових школах Зінов’євська, інспектором

шкіл Одеського міського та окружного від-

ділів народної освіти. У 1930 закінчив

Одеський інститут народного господарства.

У 1934-1937 – директор Харківського зоотехнічного, у

1937-1938 – Київського педагогічного інститутів. У 1938-

1941 – начальник управління, заступник наркома освіти

УРСР. З 1944 до 1955 – перший заступник міністра народ-

ної освіти УРСР. Одночасно у 1947-1951 – редактор жур-

налу «Радянська школа». Автор низки праць, присвячених

проблемам навчання і виховання підростаючого поколін-

ня: «Розвиток радянської школи в Українській РСР у пе-

ріод першої післявоєнної п’ятирічки (1946-1950 роки)»

(1957) та ін.

158

Харцієв Василь Іванович (31 грудня 1866 – 29

листопада 1937, м. Єлисаветград), пе-

дагог, мовознавець і теоретик літератури.

Закінчив

Катеринославську

гімназію

(1886) та Харківський університет

(1890). У 1908 переїздить до Єлисаветгра-

да, де очолює комерційну школу і одно-

часно викладає в реальному училищі.

Підсумок свого систематизованого вив-

чення теорії О. Потебні надрукував в журналі «Червоний

шлях» у статті «Мова та письмо – явище одного гатун-

ку». Надрукував ряд критичних заміток, рецензій, у яких

відстоював вчення О. Потебні від нападок дилетантів у

мовознавчій науці. Був одним із найактивніших членів

комітету з видання повного зібрання творів О.Потебні при

Всеукраїнській Академії наук. Один із засновників

Зінов’євського педагогічного інституту, його перший

ректор. Засновник і керівник літературного об’єднання

«ЛІТО» (1921)/

Хижняков Василь Васильович (14 липня 1871, Черні-

гів – 1949, м. Москва), лікар, журналіст.

Батько – міський голова м. Чернігова.

Закінчив гімназію (1889) та імператорську

Військово-медичну

академію (1895).

Земським лікарем працював у різних

губерніях. З лютого 1897 – санітарний

лікар Олександрійського повіту. Згодом у

Єлисаветграді – земський санітарний

лікар. Видав кілька книжок «Медико-санитарного

обозрения Елисаветградского уезда», написав низку

159

наукових праць з гігієни та санітарії. У жовтні 1902 у Пе-

тербурзі залишає лікарську справу і стає професійним

журналістом. Був членом редколегії газети «Наша жизнь»,

журналу «Без заглавия».

Хороманський Михайло Каетанович

(роки

народження і смерті не

встановлені) – видавець і

редактор

першої

в

Єлисаветграді приватної газе-

ти «Елисаветградский вестник», яка з’явилася у 1874, і ви-

ходила тричі на тиждень майже 18 років. Газета мала до-

сить потужний інтелектуальний потенціал, у ній друкува-

лися науковці В. Ястребов, М. Марков, гро-

мадський діяч та чиновник С. Шелухін, листи та

театральна критика І. Карпенко-Карого.

Хорунжий Анатолій Мефодійович (5 листопада 1915,

с. Маломихайлівка Дніпропетровської обл. –

1991), журналіст, письменник. Закінчив

інститут журналістики у Харкові (1938).

Учасник 2-ї світової війни. У 1939-1941 –

відповідальний

секретар

газети

«Кіровоградська правда». Перший керівник

обласного літоб’єднання «Степ». Після

війни декілька років працював у Кіровограді. У Києві був

директором Бюро пропаганди художньої літератури СПУ,

редактором газети «Літературна Україна», секретарем

правління Київської організації СПУ. Автор майже двох

десятків книг: «Літа молодії» (1952), «Рідне село» (1956),

«Незакінчений політ» (1958), «Незабутні весни» (1959),

«Білі хати по долині» (1985); упорядник спогадів

фронтовиків «Ми йшли до тебе, Перемого» (1985) та ін.

Лауреат премії ім.О.Фадеєва.

160

Цвях Валентин Андрійович (15 листопада 1938,

м.Помічна – 7 липня 1990, м.

Кіровоград). Був літературним

працівником газети «Зоря комунізму»

Кіровоградського району, завідуючим

відділом газети «Молодий комунар»,

старшим

редактором

Кіровоградського обласного комітету

телебачення і радіомовлення. Лауреат

обласної премії ім. Ю.Яновського за кращий твір з

журналістики (1970).

Цибульський Микола Григорович (14 вересня 1937,

с.Березівка Маловисківського району),

журналіст. У 1959-1964 навчався у

Кіровоградському педагогічному інсти-

туті імені О. Пушкіна. У 1964-1967 –

учитель української мови і літератури,

заступник директора, директор Доку-

чаєвської

середньої

школи

Устинівського району. 1967-1980 – на

партійній роботі в Устинівському та

Олександрійському районах. Закінчив Вищу партійну шко-

лу та аспірантуру Київського інституту культури. З 1980

до 1997 очолював управління з охорони державних таєм-

ниць у пресі. З 1997 – кореспондент газет «Кіровоградська

правда» та «Народне слово». Член НСЖУ. Автор восьми

наукових праць, друкувався в журналах «Україна» та «Лю-

дина і світ». Був головою обласної організації книголюбів.

Ципін Віталій Семенович (15 грудня 1939 – 2004),

журналіст, поет. Закінчив Дніпро-

петровський університет. У Кіровограді – з

1966. Автор і ведучий низки популярних

телепрограм: «Театр і час», «Зворотний

зв’язок», «Суботні зустрічі». Водночас у

161

1993 став першим редактором новоствореної газети «Укра-

ина-центр». Викладав журналістику в Кіровоградській

філії університету «Україна». Вийшли дві книги поезій. У

1996 першим серед телевізійників області став заслуженим

журналістом України.

Черкащенко Іван Михайлович (21 травня 1924, с.Піщана

Одеської обл. – 13 січня 2011, Одеса),

журналіст, публіцист, літератор. Учасник

2-ї світової війни./ Закінчив факультет

журналістики Київського університету

(1955). З 1950 на журналістській роботі в

Гайвороні та Ульяновці. Був редактором

Новоархангельської районної газети

«Колос» (1967-1987). Друкувався з 1978.

Автор збірок оповідань: «Тепло осені»

(1978), «Квіти для наших дружин» (2004); повістей «Од-

крий свою душу» (1984), «Тату, купи мені скрипку».

Лауреат обласної журналістської премії імені Юрія

Яновського. Член Спілки письменників України (1984).

Черномазов Мирон Юхимович

(літературний

псевдонім

Н.Лютеков,

партійний Мирон) (1882, м.

Златопіль –1917), журналіст,

агент царської охранки. Був

членом Центрального комі-

тету РСДРП (б), одним з керівників більшовицької газети

«Правда» (нічний випускаючий), якого знав і якому

довіряв Ленін. З 1913 – секретний співробітник Петер-

бурзького охоронного відділення і одночасно головний ре-

дактор «Правди». 22.01.1914 був запідозрений у провока-

162

торстві і відлучений від партійної роботи. У листопаді

1916 Бюро ЦК РСДРП винесло постанову про заборону

всім партійним організаціям мати з ним справу. 7 березня

1917 заарештований як провокатор, у в’язниці отруївся.

Чикаленко Євген Харлампійович (9 грудня 1861,

с. Перешори Ананьївського повіту на

Одещині – 1929), громадський і

культурний діяч, видавець, публіцист,

благодійник. Закінчив Єлисаветградське

земське реальне училище (1881), учасник

українофільського гуртка Громада лікаря

О. І. Михалевича.

Навчався

вільнослухачем на природничому

факультеті Харківського університету. Вкладав кошти у

видання перших українських газет та журналів

«Громадська думка» (1906), «Рада» (1906-1914) та ін.

Фінансував діяльність Наукового Товариства імені Тараса

Шевченка (НТШ) у Львові, матеріально підтримував

українських письменників. Автор афоризму: «Любити

Україну треба не тільки до глибини душі, а й до глибини

кишені». Після поразки УНР емігрував до

Чехословаччини. У 1927-1929 працював головою

термінологічної комісії Української Господарської

Академії у Подєбрадах. Написав три томи «Спогадів»,

«Щоденник» (1907-1917) та інші твори. Ліга українських

меценатів після здобуття Україною незалежності заснувала

премію ім. Є.Х.Чикаленка.

Чигирин Віталій Єлисейович (11 травня 1908, с.

Липове Новогеоргіївського району – 1937),

журналіст, письменник. З 1935 працював у

газетах «Зоря» (Дніпропетровськ) та «Ли-

тературной газете». Автор книжок оповідань

і повістей: «Фрагменти доби» (1932),

«Світання» 1934), «Перший гарт» (1935),

163

«Дівчата» (1936); роману «Квітень» (1937). Звинувачений

у належності до української націоналістичної організації,

розстріляний 15 листопада 1937 у Київській тюрмі.

Чорноусько Леонід Дем’янович (5 червня 1918, с.

Трепівка

Знам’янського

району),

військовий діяч і журналіст. У 1940

закінчив Ленінградське вище військово-

морське інженерне училище ім. Ф.Е.

Дзержинського. Учасник 2-ї світової війни.

Служив на балтійському ескадренному мі-

ноносці. Брав участь в обороні Риги, Тал-

лінна, Ленінграда. Був важко поранений. З

березня 1942 – фронтовий кореспондент центрального

флотського журналу «Морской сборник». Війну закінчив у

столиці Австрії Відні. Нагороджений багатьма бойовими

орденами і медалями. Капітан 1-го рангу у відставці.

Закінчив факультет журналістики Військово-політичної

академії ім. В.І. Леніна. Працював у газеті «Советский

Флот», у журналах «Морской сборник» та «Знаменосец».

Лауреат декількох Всеросійських конкурсів журналістів.

Автор декількох книг. Заслужений працівник культури

Російської Федерації.

Чубенко

Володимир Аврамович

(12

листопада 1927, с. Дубівка

Новгородківського

р-ну

– 14 жовтня 2006), журналіст, поет. У

1945-1951 служив в армії, після звільнен-

ня в запас майже півстоліття трудився на

моторному заводі (нині «Мотор Січ»):

спочатку слюсарем-складальником,

а

потім - кореспондентом багатотиражної

164

газети. Перші вірші з'явилися у 1950 (армійська газета

«Красный воин»), У 1971 світ побачила перша книжка «Ба-

лакучий автомат». З 1976 – член СПУ. У 1973 брав участь

у першому Республіканському конкурсі гумористів і став

його лауреатом. Автор 12 книг.

Шандра Валентин Андрійович (12 жовтня 1925,

с. Світлопіль Олександрійського р-ну –

2008), журналіст. Учасник 2-ї світової

війни. У 1952 закінчив факультет

журналістики

Уральського

університету. Доктор історичних наук

(1978), професор (1979). З його іменем

пов’язане становлення уральської

школи підготовки журналістських

кадрів. Майже 30 років (1959 - 1988) очолював кафедру

теорії і практики періодичної преси Уральського

університету в Єкатеринбурзі. Підготував дев’ять

кандидатів наук. З 1978 – відповідальний редактор

щорічного міжвузівського збірника. Автор 10 книг, 70

наукових статей. Лауреат журналістської премії СРСР

(1983). Заслужений працівник культури РРСФР (1981).

Шевченко Георгій Петрович (31 березня 1937, с. Зеле-

не Компаніївського р-ну), письменник і

журналіст. Закінчив Бобринецький

сільськогосподарський технікум, у 1979

– Уманський сільськогосподарський

інститут.

Працював агрономом

Шостаківської машинно-тракторної

станції Кіровоградської області, кореспондентом газет

«Серп і молот» Знам'янського і «Зоря комунізму»

Кіровоградського району, редактором радіогазети «Голос

165

хлібороба» Кіровоградського району, кореспондентом

обласного радіо. З 1983 живе і працює у Чернівцях:

кореспондент газети «Радянська Буковина», ведучий

програм телеканалу ТВА, редактор газет «Джерела

Буковини», «Відродження». Автор 10 книг поезій, роману

«Неприборканий вигнанець» (2007) та інших творів. Член

НСПУ. Лауреат літературно-мистецької премії імені

Сидора Воробкевича (2010).

Шевченко Іван Іванович (21 вересня 1902, с. Павлиш

Онуфріївського р-ну – 22 квітня 1977),

журналіст, поет. Навчався у

Кременчуцькому

залізничному

технікумі. Працював редактором газет

«Молоде село» та «Радянський юнак».

Член літературної

організації

«Молодняк». З 1924 служив на

Червоному флоті, по поверненні

працював у Павлиші в колгоспі. Друкуватися почав

з 1920 в газетах і журналах: «Всесвіт», «Молодий

більшовик», «Молодняк», «Сільські вісті»,

«Селянська правда», «Червоний шлях», Один з

перших редакторів журналу «Молодняк». Автор

поеми «Пороги» (1923), «Комсомольське» (1925),

збірки «Юнкорія», збірки «Червоний пісенник»

(1925), збірки «Поезії» (1962). Псевдонім Драгунча

Ів. У радянських критичних виданнях його

творчість оцінювалася як «відображаюча натхненну

героїкою комсомольську юність, пафосна

соціалістичною перебудовою життя». Вірші

витримані в пісенному ключі, деякі з них стали

текстами для пісень , зокрема «Дванадцять косарів»

(композитор Костянтин Богуславський). Писав

краєзнавчі

праці,

вірші

про

будівників Кременчуцької ГЕС. Влітку 1957

Павлиш відвідав голова Верховної Ради УРСР поет

Павло Тичина, на згадку про своє перебування тут

написав вірш «В гостях у пісняра Івана».

166

Шелухін Сергій́ Павлович (літературний псевдонім С.

Павленко) (6 жовтня 1864, с. Деньги

(Денеги) Золотоніського

повіту Полтавської

губернії,

нині Черкаська область) – 25

грудня

1938,

м.

Прага),

юрист, історик, дипломат, громадський

і політичний діяч, представник

народницько-демократичного напрямку

української

політичної

думки

міжвоєнного

періоду, письменник, педагог, член п'яти наукових

товариств.

Першим

його

вчителем

був

І. Ф. Бойко – племінник Тараса Григоровича Шевченка. У

1883 вступив до університету св. Володимира в Києві для

здобуття загальної освіти, де прослухав курси на фізико-

математичному факультеті з алгебраїчного аналізу дифе-

ренціального та інтегрального числення. У 1885 перейшов

на навчавчання на юридичний факультет цього університе-

ту. У 1888 їде до Єлисаветграда і стає кандидатом на су-

дові посади в окружному суді. У 1888-1893 працював на

різних посадах у Єлисаветградському окружному суді та

редагував газету «Елисаветградский вестник», надавши їй

українофільського спрямування. Активно займався дослід-

ницькою, публіцистичною роботою в «Елисаветградском

вестнике»,  опублікував низку правничих статей, які мали

реальні правничі наслідки. У 1902 переїжджає до Одеси,

де 15 років служить членом Одеського окружного суду.

Працюючи в Одесі, стає співробітником петербурзького

журналу «Право» та «Одесского листка», у яких друкує

кілька юридичних статей щодо права жінок бути захисни-

ками в кримінальних та повіреними в цивільних процесах,

зокрема «Права женщины быть присяжным поверенным

по судебным уставам 1864 г.» Став генеральним суддею в

добу Центральної ради, а з перейменуванням генерального

суду в Український сенат – сенатором. Двічі був міністром

юстиції та одночасно – Генеральним прокурором УНР.

167

Очолював українську делегацію на мирних переговорах

з РРФСР у червні 1918, був членом української делегації

на мирних переговорах у Парижі в 1919 З 1921 жив за

кордоном, спочатку у Відні, а потім у Празі.

Шеремет Михайло Сергійович (27 червня 1925,

с. Варварівка Долинського р-ну – 2010,

м. Кривий Ріг), один з найвідоміших

фольклористів і краєзнавців Придні-

пров'я, журналіст, редактор, самобутній

літератор. Закінчив Львівську юридичну

школу і історичний факультет

Кримського університету. Працював бу-

рильником, обліковцем, агентом уповмін-

загу, більше 50-ти років журналістом. По-

чинав з Галичини, де залишився після війни, згодом в

м. Кривий Ріг. Автор кількох книг.

Шкловський Ісаак Вульфович (8 квітня 1864, за ін.

даними 14 березня 1863 чи 1865, м.

Єлисаветград – 28 лютого 1935, м.

Лондон), публіцист, критик, прозаїк та

перекладач, що писав під псевдонімом

Діонео. Навчався у гімназії в

Єлисаветграді, потім у Харківському

університеті. Писати почав з 16 років,

168

поміщаючи у газетах вірші, розповіді та критичні статті. З

1886 по 1892 рік був у засланні в Якутії, де одночасно з

побутом інородців вивчав нові мови; друкував в

«Одесских новостях» і «Русских ведомостях»

белетристично-етнографічні нариси, перший - «К

полярному кругу» вийшов і на англійській мові. З 1893-го

перебував постійним співробітником «Русских

ведомостей», де помістив ряд сибірських нарисів,

зібраних, потім у книзі «На крайнем северо-востоке

Сибири» (1895; французький переклад 1896). За

пропозицією редакції відправився у 1896 році до Лондона,

друкував свої нариси з англійського життя в «Русских

ведомостях», а з 1897 року в «Русском богатстве» (за

підписом Діонео). Статті з «Русского богатства» видані

окремо редакцією цього журналу в переробленому вигляді

під назвою «Очерки современной Англии» (1903). Крім

того, Шкловський писав оповідання, друкував статті в

англійських виданнях («Academy» (США), співробітник журналу», «Daily» (США), співробітник журналу Chronicle» та

ін.). Вважався авторитетним фахівцем по Великобританії

у російській пресі свого часу. Перебуваючи у Лондоні,

підтримував зв'язок з Єлисаветградом, друкував у газеті

«Голос Юга» свої статті з 21 червня 1914 року по 17

листопада 1917 року. Автор романів «Кровавые зори»

(1920, Париж) та «Когда боги ушли» (Берлін, 1923). В

останньому творі рідне місто Єлисаветград фігурує під

назвою Верхньо-Інгульськ.

Шпіндовський Ілля Якович (Долінов) (роки

народження і смерті – не

встановлені),

єлисаветградський співак

(баритон),

педагог,

музичний критик. У 1908

офіційно відкрив класи співу і оперного ансамблю.

Друкував статті в газеті «Голос Юга» (Єлисаветград), в т.ч.

під псевдонімом Консонансъ. Входив до редакційної

колегії і писав фельетони до спеціалізованого мистецького

часопису «Музыкальный труженик» (Москва, головний

169

редактор. І. Ліпаєв). Автор проблемних дописів до

журналу «Театр и искусство» (Санкт-Петербург, видавець

З. Холмська).

Шполянський Амінадав Пейсахович (Дон Амінадо)

(7 травня 1888, м. Єлисаветград – 1957, м.

Париж), поет, мемуарист, журналіст.

Закінчив Єлисаветградську гімназію

(1906). Навчався на юридичному

факультеті Одеського університету,

закінчив Київський університет (1910).

Був кореспондентом єлисаветградської га-

зети «Голос Юга», висвітлював для неї по-

хорон Л. М. Толстого (1910). У 1919 емігрував спочатку до

Константинополя, потім до Франції. Автор поетичних збір-

ників: «Дым без отечества» (1921), «Накинув плащ»

(1928), «Нескучный сад» (1935), «В те баснословные года»

(1951); збірника оповідань «Наша маленькая жизнь»

(1927). Єлисаветградський період життя знайшов відо-

браження у книзі спогадів «Поезд на третьем пути» (1954)

– однієї з кращих у мемуарній літературі ХХ століття.

Творчістю єлисаветградця захоплювалися І. Бунін, Ф. Ша-

ляпін, М. Цвєтаєва, О. Купрін та багато інших. Представ-

лений в антології «Украина. Русская поэзия. ХХ век»

(2007). У 1920 написав вірш «Про белого бычка», в якому

передбачив розпад СРСР і наступні події.

Штейн Йосип-Герш Аврамович (1864,

м. Богопіль Подільської губернії – після

1938), лікар, громадський діяч, видавець.

Надрукував ряд статей у медичних

170

виданнях. З 1899 по 1906 видавав «Лікарський календар» і

«Календар для фармацевтів». Помістив декілька фейле-

тонів в «Еженедельнике практической медицины». З ви-

никненням сіонізму став його активним пропагандистом,

автором брошури «Сионизм, его сущность и течения». В

Єлисаветграді був обраний головою Товариства взає-

модопомоги прикажчиків «Опора». З листопада до кінця

грудня 1908 року видавав в Єлисаветграді газету «Жизнь

Юга». Укладач «Календаря на 1902 год» (Єлисаветград,

1901).У 1906 заснував у Єлисаветграді єврейське емігра-

ційне товариство. З 1913-го – заступник голови Єлиса-

ветградського товариства охорони народного здоров’я.

Емігрував. У 1938 відійшов від активної громадської

діяльності за станом здоров’я, помер в окупованому Па-

рижі.

Шульга Віктор Андрійович (7 листопада 1923, м.

Новомиргород – 2005), журналіст,

художник, поет. Учасник 2-ї світової

війни. Все життя пропрацював у ново-

миргородській районній газеті «Червона

зірка». Закінчив два курси Одеського

художнього училища (1948). Автор

сотень живописних полотен (пейзажів,

портретів, натюрмортів, малюнків та ак-

варелей), які зберігаються у кіровоградських музеях та

приватних збірках. Автор книги поезій «На тихій при-

стані» (1995).

171

Шурапов Володимир Петрович (3 жовтня 1928, м. Зі-

нов’євськ), поет, прозаїк, театрознавець.

Закінчив історичний факультет Одеського

університету. Працював журналістом,

старшим редактором обласної студії

телебачення, з 1993 року – керівник лі-

тературно-драматичної частини обласного

музично-драматичного театру ім. М.

Кропивницького, дослідник його історії. Автор 40 статей

про видатних діячів театрального мистецтва нашого краю,

які були підготовлені для Енциклопедії Сучасної Украї-

ни. У творчому доробку літератора 20 книжок, серед

яких поетичні збірки, прозові та публіцистичні твори, при-

свячені театральному мистецтву, героїці 2-ї світової війни,

видатним постатям степової Кіровоградщини. Автор

текстів 120 пісень. Лауреат обласної краєзнавчої премії

імені Володимира Ястребова, обласної журналістської

премії та ін.

Юдовський Володимир Григорович (3 серпня 1880,

м. Новогеоргієвськ, Херсонська губернія –

24 жовтень 1949, м. Москва) – член

РСДРП (б), учасник революційного руху в

Російській імперії і громадянської війни на

Україні. У жовтні 1917 – член Одеського

обласного комітету РСДРП (б), активний

дописувач газети «Голос Пролетария» і

газети «Солдатская дума». За його ініціа-

тивою була переобрана редакція газети «Голос револю-

ции». Голова Раднаркому Одеської радянської республіки

в січні-березні 1918. З весни 1918 – в Москві, член губкому

РКП (б). Працював редактором комуністичної газети «Ки-

зил Байрок» («Червоний прапор»). З 1923 – на викладаць-

кій роботі в Москві. Професор історичного факультету

Московського державного університету (МДУ), історик

партії.

172

Юречко

Віталій

Іванович (24 вересня 1936,

селище Онуфріївка – 5 вересня

2004),

журналіст, письменник

Закінчив

Онуфріївську

семирічку (1950),

Олександрійський культосвітній техні-

кум (1955), Харківський інститут культу-

ри (1963), довгий час працював у Сибіру.

З 1969 на Донецькому обласному телеба-

ченні – старший, головний редактор лі-

тературного мовлення. Був редактором

сатиричного журналу «Ё-моё!». Наприкінці 1990-х створив

телепередачу «Літературне перехрестя», був її незмінним

ведучим. У 1986-1992 очолював обласне об'єднання

літераторів при Донецькій письменницькій організації.

Видав 23 поетичні збірки. Лауреат літературних премій ім.

В. Шутова та ім. Володимира Сосюри. Член НСПУ.

Юр’єв

Валер'ян (Валерій)

Олексійович (26 червня 1937, с.

Лозуватка Новоукраїнського р-ну – 6

листопада 1980).

Навчався

в Кіровоградському педагогічному

інституті імені О. Пушкіна. З 1959

вчителював у Дніпропетровську.

173

Працював методистом з фольклору та етнографії у

Кіровоградському обласному Будинку народної творчості,

кореспондентом молодіжної газети. У 1972 році переїхав

до Миколаєва, де працював у редакції обласної газе-

ти «Південна правда», завідував кабінетом молодого авто-

ра в місцевій організації Спілки письменників України.

Займався перекладацькою діяльністю. Автор збірок поезій:

«Доля» (1967), «Орбіти дня» (1974), «З материнського по-

ля» (1981), «Силует матері» (1981), «Спрага» (1984); п'єси

«Залізна троянда» (1972); повістей «Отой Вітька Пали-

вода!» (1975), «Золота неділя» (1983) та ін. Член СПУ.

Яблоновський

Олександр Олександрович

(3

листопада 1870, с. Кетрисанівка Бобри-

нецького р-ну – 1934, м. Париж). Закін-

чив юридичний факультет Петер-

бурзького університету, працював при-

сяжним повіреним. Літературний дебют

відбувся 1893 у журналі «Русское богат-

ство». У журналі «Образование» вів са-

тиричний відділ «Родные картинки».

Написані для цього освітянського ча-

сопису нариси і фейлетони склали тритомник творів «Род-

ные картинки» (1912-1913). Великий резонанс викликала

автобіографічна повість «Из гимназической жизни» (1901).

У 1918 переїхав з Москви до Одеси, працював у газетах. У

1920 емігрував з Добровольчою армією. 1925-1934 жив у

Парижі, працював у жанрі політичного фейлетону. Зайняв

непримирену позицію у ставленні до більшовицького

експерименту та його вождів, писав про голод в Україні

1933, засуджував прислужництво радянських та зарубіж-

них письменників. 1928 обраний Головою Ради Спілки

російських письменників та журналістів в еміграції.

Якубовський Антон Федорович

(1844-1918),

нотаріус, громадський діяч. Засновник Олександрійської та

Єлисаветградської громадських бібліотек. Член Єлиса-

174

ветградського благодійного товариства поширення грамот-

ності й ремесел. Друкувався в столичній газеті «Неделя», в

«Одесском Вестнике», в єлисаветградському часописі «Го-

лос Юга» (під псевдонімом «Обыватель»).

Яновський Олександр Маркович

(псевдонім

Олександр Ясний) (26 листопада

1903, станція Фундукліївка – 7 лютого

1945), поет, журналіст. 1923 вийшов

перший поетичний збірник О. Ясного

«Каменья», пізніше книги «Шаг»,

«Ухабы», «Ветер в лицо». З перших

днів війни О. Ясний був на фронті,

працював редактором дивізійної газе-

ти. Від Підмосков’я дійшов до Німеччини. На плацдармі за

річкою Шпрее 7 лютого 1945 загинув, похований у невели-

кому німецькому містечку Грос-Рауден.

Яновський Юрій Іванович (14 серпня 1902, с.

Маєрове

Компаніївського району

– 25 лютого 1954, м. Київ). Один із най-

визначніших романтиків в українській лі-

тературі першої половини XX століття.

1919 закінчив Єлисаветградське реальне

училище. Працював у адмінвідділі по-

вітового виконкому та повітовому стати-

стичному бюро. Навчався в Київському

політехнічному інституті (1922-1923). 1925 - 1926 працю-

вав на Одеській кінофабриці художнім редактором.

З 1927 жив у Харкові, з 1939 – у Києві. Перший вірш «Мо-

ре» надрукував російською мовою (1922), уперше ви-

ступив з віршами українською мовою 1924, потім пе-

рейшов на прозу. Рідне місто увічнив у повісті «Байгород».

Редактор журналу «Українська література», військовий

175

журналіст. 1945 – кореспондент на Нюрнберзькому

процесі. Твори Яновського, окрім поодиноких видань, кілька разів були видані: «Збірка творів», І-IV (1931-1932);

«Вибране» (1949); «Твори», І-II (1954); «Твори», І-V (1958-

1959). Лауреат Сталінської премії (1949).

Янчуков Станіслав Миколайович (14 червня 1938, с.

Світлопілля Олександрійського району

– 9 травня 2019, м. Кропивницький),

профспілковий діяч, журналіст,

краєзнавець. Закінчив філологічний

факультет КДПІ ім. О. С. Пушкіна та

Вищу партійну школу. Працював на ви-

робництві, перебував на комсо-

мольській і партійній роботі. У 1983

обраний секретарем обласної ради

профспілок, у 1991 – заступником го-

лови Федерації профспілок області. У 1997-1998 – началь-

ник обласного управління в справах преси та інформації.

Голова обласної виборчої комісії по виборах до місцевих

рад у 1990, 1994, 1998, 2002. Включений у довідникову

книгу «Профспілкові діячі України. 167 біографій» (Київ,

1997). З 1998 – головний редактор Центрально-

Українського видавництва. Здійснив редакційну підготов-

ку понад 200 історико-краєзнавчих та художніх видань

місцевих авторів. Автор книг: «Весна і 40 тисяч посмішок»

(2003), «На чолі місцевого самоврядування» (2004), «З іме-

нем Ястребова» (2005), «До спортивних вершин. Нариси з

історії фізичної культури і спорту Кіровоградщини» (у спі-

вавт.) (2016); статей у місцевих періодичних виданнях.

Лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира

Ястребова (2005, 2018).

Ярош Віктор Петрович (18 жовтня

1914, с. Бистрик Сумської обл. – 18

жовтня 2001, м. Кіровоград). Закінчив

176

Київський педагогічний інститут (1947). Учасник 2-ї

світової війни. Працював заввіділом культури газети

«Кіровоградська правда» (1948 - 1966). Протягом двох де-

сятиліть – керівник обласного літоб’єднання «Степ». З

1978 – організатор та перший завідувач меморіального му-

зею М.Кропивницького у Кіровограді. Зібрав понад 4 ти-

сячі експонатів. Автор книг: «Почесні громадяни міста

Кіровограда» (1990), «Стежками завіяними» (1992), путів-

ника «Меморіальний музей М.Л.Кропивницького у

Кіровограді» (1990), упорядник «Спогадів про М. Л.

Кропивницького» (1990). Лауреат обласної краєзнавчої

премії імені Володимира Ястребова (1994). Включений до

енциклопедичного словника «Митці України» (1992).

Ярроу Бернард (справжнє прізвище Борис Ілліч

Ярошевич) (13 серпня 1899,

Єлисаветград – 1973, США). Нав-

чався в Єлисаветградській гімна-

зії. Вступив до Новоросійського

університету в Одесі, але пробув

у ньому недовго. Емігрувавши до

Польщі, продовжив навчання у

Краківському університеті. З 1922 жив у США. Тоді ж

англізував своє слов’янське ім’я та прізвище Борис Яроше-

вич на Бернарда Ярроу (у перекладі з англійської – де-

ревій). У 1928 закінчив юридичний факультет Колум-

бійського університету. До 1937-го займався юридичною

практикою в Нью-Йорку. З 1938 по 1942 – помічник

окружного прокурора Нью-Йорку. У 1942 вступив на

службу до щойно створеного Управління стратегічних

служб (УСС), попередника Центрального Розвідувального

Управління (ЦРУ) США. Був спеціальним помічником

начальника УСС генерала Вільяма Донована (1883-1959),

якого називають «батьком американської розвідки»,

«батьком ЦРУ». Під час 2-ї світової війни з 1942 по 1945

виконував розвідувальну місію в Югославії щодо форму-

вання майбутнього уряду цієї країни. У квітні-червні 1945

був членом американської делегації на установчій конфе-

177

ренції ООН у Сан-Франциско. З 1945 по 1952 працював у

юридичній фірмі Салліван і Кромвель. Уродженець Єлиса-

ветграда став одним із засновників радіостанції «Вільна

Європа» («Радіо «Свобода») (1952), її віце-головою (1954-

1957) та старшим віце-головою (1957-1972).

Ястребов Володимир Миколайович (5 липня 1855,

с. Крива Лука Самарської губернії – 21.

12. 1898, м. Херсон), історик, етнограф,

археолог, краєзнавець.

Закінчив

Новоросійський університет в Одесі

(1876), учень В. І. Григоровича. З 1876 –

викладач історії в Єлисаветградському

земському реальному училищі та жіночій

гімназії. Кандидат історичних наук

(1877). Історико-географічний музей при

училищі перетворив у один з кращих серед навчальних

закладів Росії з багатою археологічною колекцією (1883).

Один з ініціаторів спорудження в Єлисаветграді памятника

В.І.Григоровичу (1893), виголосив промову на його

відкритті. Один із засновників Єлисаветградської

громадської бібіліотеки (1897). Дійсний член

Московського археологічного Товариства (1889) та

Одеського Товариства історії і старожитностей (1893).

Багато його статей і розвідок друкувалися в «Киевской

старине». Автор книг: «Малорусские прозвища

Херсонской губернии» (1893), «Материалы по этнографии

Новоросийского края, собранные в Елисаветградском и

Александрийском

уездах» (1894). Кіровоградскою

обласною радою та облдержадміністрацією у 1994

засновано краєзнавчу премію ім. В. М. Ястребова.

178

ІМЕННИЙ ПОКАЖЧИК

А

Александров Віктор Євгенович

Альберт Рис Вільямс

Ангерт Давид Миколайович

Андрейкович Тимофій Павлович

Андрієвський Олексій Олександрович

Андрющенко Микола Федотович

Аров Борис Лазарович

Архипов Григорій

Б

Базилевський Володимир Олександрович

Байдебура Павло Андрійович

Балицький Григорій Васильович

Безпечний Іван Прокопович

Березняк Борис Тихонович

Бершадський Рудольф Юлійович

Біба Петро Микитович

Білорус Антон Васильович

Білуха Микола Тимофійович

Близнець Віктор Семенович

Бондаренко Микола Герасимович

Борисов Євген Іванович

Борисов Микола Іванович

Братченко Іван Григорович

Браун Яків Веніамінович

Бровченко Володимир Якович

Бронфман Іцик Львович

Будулатьєв Артур Борисович

Бурейко Георгій Семенович

179

В

Валеріанов-Броунштейн Михайло Адамович

Варун-Секрет Сергій Тимофійович

Вельтман Михайло Лазарович

Винниченко Володимир Кирилович

Висікан Панас Захарович

Віткоп Міллі

Волгін Олександр

Володарський Микола Абрамович

Волотковський Сергій Андроникович

Г

Гайсинський Адольф Григорович

Ганоцький Віктор Федорович

Гар Віра Євгенівна

Гаранін Володимир Михайлович

Гвоздецький Володимир Павлович

Гельбах Павло Олександрович

Гетьманець Михайло Захарович

Годованець Микита Павлович

Голбштейн Матвій Абрамович

Голованівський Сава Овсійович

Голоушев Сергій Сергійович

Гольденберг Абрам Маркович

Гольденберг Йосип Абрамович

Гольденберг Яків Маркович

Гольдштейн Дмитро Антонович

Гомберг Олександр Семенович

Гомберг (Зорін) Сергій Семенович

Гончаренко Борис Аврамович

Гоняєв Михайло Костянтинович

Гордін Яків Михайлович

Горшков Дмитро Степанович

Грабенко (Конощенко) Андрій Михайлович

Градовський Григорій Костянтинович

Грановський Наум Самійлович

Григорук Євген Максимович

Грієва Зінаїда Миколаївна

180

Гроссман Іуда Соломонович

Грузін Василь Дмитрович

Грушевський Григорій Іванович

Грушевський Михайло Сергійович

Гус Михайло Семенович

Д

Демченко Галина Олексіївна

Дем’ян Бєдний (Придворов Юхим Олексійович)

Детенгоф Олександр Карлович

Дібровний Андрій Трофимович

Добрін Наум Ноєвич

Добров Афанасій Микитович

Добролежа Микола Тимофійович

Довгий Олексій Євгенович

Долгий Вольф Гітманович

Долинський Семен Григорович

Долматовський Євген Аронович

Доломан Євмен Михайлович

Дорош Юхим Якович

Дробишевський В’ячеслав Іванович

Е

Ерделі Яків Егорович

Є

Єнохін Сергій Олександрович

Єфимовський Євген Амвросійович

Ж

Жолдак Олесь Іванович

Журавський Владислав Васильович

Журба Василь Гнатович

Журлива Олена Костівна

З

181

Заблудовська Регіна Мартинівна

Завадський Михайло Ромуальдович

Загравенко Анатолій Романович

Заруба Костянтин Васильович

Заруба Юрій Володимирович

Зелений Павло Олександрович

Зінов’єв Григорій Овсійович

Золотарьов Гілель

Зонін Олександр Ілліч

Зубов Микола Георгійович

І

Іващенко Антоній Ілліч

Ісаєв Іван Ліфантійович

К

Каблука Михайло Іванович

Каллаш Марія Олександрівна

Каневський Амінадав Мойсейович

Карєв Григорій Андрійович

Карпенко-Карий Іван (Іван Карпович Тобілевич)

Касвінов Марк Костянтинович

Кердіваренко Олександр Федорович

Клименко Яків Дмитрович

Клинов Ісай

Книш Георгій Арсенович

Кобець Ригор

Ковпак Василь Ксенофонтович

Колесніченко Віталій Семенович

Корж Віктор Федорович

Коростіна Людмила Яківна

Косенко Петро Дмитрович

Кравцов Лаврентій Петрович

Крамаренко Володимир Сергійович

Кричевський (Осипов) Йосип Зіновійович

Кузьменко Віктор Якович

Куліш Микола Гурович

182

Куманський Анатолій Петрович

Куманський Броніслав Петрович

Л

Лапідус Володимир Семенович

Левандовський Микола Євгенович

Левитський Микола Васильович

Литвакова Юдіфь Марківна

Лігостов Вільям Олексійович

Логвиненко Віталій Андрійович

Ломберг Лев Давидович

Львовський Зіновій Давидович

М

Макаровський Юхим Борисович

Маланюк Євген Филимонович

Малиновський Вадим Олександрович

Малієвський Арнольд Якович

Малошийченко Леонід Кіндратович

Мальшинський Аркадій Павлович

Марунич Ольга Іванівна

Масенко Терентій Германович

Маслов Аркадій

Матівос Юрій Миколайович

Медущенко Олександр Андрійович

Мексин Яків Петрович

Меламуд Хаїм Гершкович

Мельник Петро Іванович

Мерцедін Олег Олександрович

Микитенко Іван Кіндратович

Миколюк Василь Корнійович

Миценко Михайло Петрович

Мордовець Данило Лукич

Мороз Валентин Леонвдович

Моторний Юрій Давидович

Мусіяк Спиридон Опанасович

Мущинський Петро Дмитрович

183

Н

Народовий Леонід Миколайович

Негретов Павло Іванович

Нікольський Олександр Іванович

Нікольський Юрій Олександрович

Нюренберг Амшей Маркович

О

Ойфа Петро Наумович

Олеша Юрій Карлович

Олійник Віталій Миколайович

Оліфіренко Іван Павлович

Оноре-Артинов Михайло Михайлович

П

Панютін Лев Костянтинович

Пастушенко Аркадій Юхимович

Пашковський Микола Опанасович

Петров Віктор Платонович

Петров Микола Гаврилович

Пильненький Сергій Олексійович

Плющ Олександр Львович

Погрібний Віктор Олексійович

Поліщук Валер'ян Львович

Поляновський Георгій Олександрович

Понеділок Микола Васильович

Попович Роман Миронович

Поповкін Євген Юхи́мович

Порецький Платон Сергійович

Потєхін Юрій Миколайович

Протопопов Василь Якович

Пузенкін Сергій Олексійович

Пустовойт Петро Григорович

Р

Рабцун Василь Савович

184

Равич Леонід Йосипович

Равлюк Микола Трохимович

Решетилов Вадим Григорович

Рєзніков Леонід Якович

Родохлєб Михайло Пилипович

Розмирович Олена Федорівна

Романцевич Володимир Костянтинович

Рохович Олександр Ілліч

Рубінштейн Модест Йосипович

Ружанський Юхим Григорович

Русов Олександр Олександрович

С

Савельєв Віталій Семенович

Сандул Валентин Олексійович

Саржевський Василь Михайлович

Свобода Віктор Леонтійович

Селевін Олександр Іванович

Селівановський Олексій Павлович

Семененко Олександр Платонович

Серебрянський Марк Ісаакович

Сиволап Дмитро Спиридонович

Сиволап Петро Спиридонович

Смідович Антон Людвігович

Смушкова Марія Аркадіївна

Соколов Віктор Вікторович

Соколов Григорій Іванович

Соколовський Микола

Сосюра Володимир Миколайович

Спектор Йосип Григорович

Спринчан Броніслав Петрович

Степовий Юрко (Пестушко Федір Юрійович)

Стеценко Степан Омелянович

Сторицин Петро Ілліч (Коган)

Сторожук Василь Федорович

Сухорученко Геннадій Анатолійович

Т

185

Таратута Віктор Костянтинович

Таратута Олександр Григорович

Тарковський Арсеній Олександрович

Тарловский Марк Арійович

Тезяков Микола Іванович

Тендюк Леонід Михайлович

Тищенко Микола Іванович

Тімановський Андрій Тихонович

Трегуб Семен Адольфович

Тренін Володимир Володимирович

Тростянецький Арон Абрамович

Троцький Лев Давидович

Тун Яків Аврумович

У

Удовенко Леонід Антонович

Ф

Файнерман Ісаак Борисович

Феденко Панас Васильович

Філіпенко Віктор Костянтинович

Філіпов Олексій Михайлович

Х

Харцієв Василь Іванович

Хижняков Василь Васильович

Хороманський Михайло Каєтанович

Хорунжий Анатолій Мефодійович

Ц

Цвях Валентин Андрійович

Цибульський Микола Григорович

Ципін Віталій Семенович

Ч

186

Черкащенко Іван Михайлович

Черномазов Мирон Юхимович

Чигирин Віталій Єлисейович

Чикаленко Євген Харлампійович

Чорноусько Леонід Дем’янович

Чубенко Володимир Аврамович

Ш

Шандра Валентин Андрійович

Шевченко Георгій Петрович

Шевченко Іван Іванович

Шелухін Сергій́ Павлович

Шеремет Михайло Сергійович

Шкловський Ісаак Вульфович

Шпіндовський Ілля Якович

Шполянський Амінадав Пейсахович

Штейн Йосип-Герш Аврамович

Шульга Віктор Андрійович

Шурапов Володимир Петрович

Ю

Юдовський Володимир Григорович

Юречко Віталій Іванович

Юр’єв Валер'ян Олексійович

Я

Яблоновський Олександр Олександрович

Якубовський Антон Федорович

Яновський Олександр Маркович

Яновський Юрій Іванович

Янчуков Станіслав Миколайович

Ярош Віктор Петрович

Ярроу Бернард

Ястребов Володимир Миколайович

187

188

Document Outline

Володимир Босько

ЖУРНАЛІСТИ СТЕПОВОГО КРАЮ

Автори-упорядники: Босько Володимир Миколайович

Поліщук Володимир Васильович

Упорядники цього видання зробили спробу зібрати під однією обкладинкою короткі біографії уродженців краю до 1939 року, які пов’язали своє життя із журналістикою та видавничою справою, а також тих осіб, які працювали у газетах Єлисаветграда-Зінов’євська-Кірового у цей період. Звісно, упорядникам не вдалося внести до довідника прізвища багатьох дореволюційних журналістів, а також тих майстрів слова, хто працював у ЗМІ в радянські часи, оскільки збір інформації про них триває. Сподіваємося, що це буде зроблено під час підготовки другої частини довідника. До другого випуску також планується внести інформацію про заслужених журналістів України, співробітників друкованих видань, які стали лауреатами престижних професійних та літературних премій, нагороджених високими урядовими відзнаками, журналістів обласних, районних та багатотиражних видань часів Радянського Союзу, а також засобів масової інформації Незалежної України.

Бондаренко Микола Герасимович (15 серпня 1914, с. Доніно-Кам’янка Олександрівського р-ну – 14 червня 1967, м. Кіровоград), журналіст. З 1935 – на журналістській роботі. Працював у редакції газети політвідділу Трепівської МТС Знам’янського р-ну та відповідальним секретарем районної газети у Єлизаветградківці. З 1936 по 1946 у лавах Радянської Армії, учасник 2-ї світової війни. З 1946 – відповідальний секретар, а потім редактор Єлизаветградківської районної газети. Закінчив Вищу партійну школу при ЦК КПУ (1951). З того ж року завідуючий відділом партійного життя газети «Кіровоградська правда». У 1963 – заступник редактора цієї газети, з 1964 – головний редактор. Депутат обласної ради депутатів трудящих. Член СЖ УРСР. Нагороджений орденом Трудового Червоного Прапора, двома орденами Червоної Зірки та медалями.

Братченко Іван Григорович (3 жовтня 1923, с. Головківка Олександрійського р-ну – 2002, м. Кіровоград), журналіст, літератор. Учасник 2-ї світової війни. Закінчив Київський педінститут (1949). Працював власним кореспондентом газети «Молодь України» по Кіровоградській і Миколаївській областях (1949-52). Власкор газети «Правда Украины» по Кіровоградській області (з 1952). Автор кількох книг прози. Член СЖ СРСР (1958). Нагороджений орденами Слави 3-го ступеня, Вітчизняної війни 1-го ступеня, «Знак Пошани»; медалями «За відвагу», «За оборону Ленінграда», «За оборону Сталінграда», «За взяття Кенігсберга» та ін. Заслужений журналіст України. Лауреат премії ім. Ю. Яновського. Почесний громадянин с. Головківка.

Браун Яків Веніамінович (Ізраїль Беньяминович Броун) (20 березня 1889, м. Єлисаветград – 21 грудня 1937, м. Куйбишев), політичний діяч, літературний критик, письменник. Закінчив Єлисаветградську чоловічу гімназію. Навчався на юридичному факультеті Віденського університету та відвідував консерваторію. З 1919 – член Центрального бюро партії лівих есерів, один з редакторів нелегального журналу «Знамя», органу ЦК партії лівих соціалістів-революціонерів (1919-1921). Як літературний критик в історію російської літератури увійшов автором першої монографії про творчість Андрія Бєлого; першої статті про знаменитий роман-антиутопію Євгена Зам’ятіна «Мы». Оригінальний прозаїк: автор повістей «Гамбит дьявола» (1928), «Самосуд», «Старики»; оповідання «Глаза». 1926 заочно прийнятий у Всеросійську спілку письменників. Московський журнал «Театр и музыка» спеціально для Брауна відкрив рубрику «Театр и литература». Статті в журнал «Сибирськие огни» відправляв з політізолятора. В 1937 розстріляний.

Гар Віра Євгенівна (22 лютого 1887, м. Єлисаветград – 10 березня 1942, м. Ленінград), бібліотекар, журналіст. Мати – сільська вчителька. Дівчину удочерив єлисаветградський земський лікар Євген Лук’янович Гар (1862-1913). Початкову освіту здобувала в Одесі та Єлисаветграді. У 1914 році закінчила Київське комерційне училище. У 1916 почала працювати в Головному комітеті Всеросійського земського союзу в Москві. В березні 1917 вступила в партію есерів.У 1918-1919 була секретарем Тульської губернської експедиції ЧК з продовольства, працювала інструктором Наркомпроду України. У 1920 вступила в РКП (б). У 1920-1921 – секретар Алтайського губпродкому. З 1921 по 1924 навчалась на економічному факультеті Петроградського університета. З 1925 по 1934 працювала в редакції «Красной газеты»: інструктор відділу фабрик і заводів, літературний співробітник, завідувач відділу. З 1934 по 1936 – голова об’єднаного профкому. У 1936-1937 – завідувач редакції журналу «Костер». З 1937 по 1941 працювала у Ленінградській Публічній бібліотеці: бібліотекар 1-го розряду; помічник завідувача російського фонду, головний бібліотекар, завідувач журнального відділення, завідувач бібліотечними курсами Публічної бібліотеки та керівник всієї системи підвищення кваліфікації співробітників бібліотеки. Померла під час блокади. Включена в біографічний тритомний словник «Сотрудники РНБ – деятели науки и культуры».

Голованівський Сава Овсійович (16 травня 1910, с. Єлизаветградківка Олександрівського р-ну – 2 травня 1989, м. Київ), поет, драматург. Після семирічки закінчив профтехшколу. Друкуватися почав 1926, перша збірка віршів «Кіньми залізними» побачила світ у Зінов’євську 1927. У 1925-1927 замітки Сави Овсійовича часто з’являлися на сторінках зінов’євської газети «Червоний шлях». У 1927-1929 навчався в Одеському сільськогосподарському інституті, у 1929-1930 в Харківському сільськогосподарському інституті. У 1934 був делегатом першого Всесоюзного з'їзду письменників у Москві. На сюжет п'єси «Поетова доля» композитор Володимир Йориш написав оперу «Шевченко» (поставлено 1940 Київським театром опери та балету). Учасник 2-ї світової війни: був військовим кореспондентом газет «Красная Армия» та «За честь Родины». Двічі поранений. Автор близько 50 книг віршів, п'єс, романів та статей. Нагороджений орденом Червоного Прапора, двома орденами Вітчизняної війни другого ступеня, медалями, Почесною грамотою Президії Верховної Ради УРСР.

Журлива Олена Костівна (Котова) (24 червня 1898, м. Сміла Черкаської обл. – 10 червня 1971, м. Кіровоград), педагог (вчителька української мови й літератури), поетеса, член СПУ. В 11-річному віці в «Рідному слові» (1909) було надруковано її перший вірш «Чогось нема – чого не знаю». Її поезія друкувалась у дореволюційних часописах «Дзвін», «Літературно-науковий вісник». 1922 закінчила Київський інститут народної освіти. У 1926 працювала літературним редактором Державного видавництва України, займалась перекладами творів українських письменників на російську мову, писала літературно-критичні статті. Вірші друкувалися в журналах «Глобус», «Червоні квіти», «Червоний шлях», «Дзвін», «Знання», «Більшовик». У 1926 побачила світ перша збірка поезії «Металом горно» з напутнім словом Майка Йогансена.У 1930 виходить друга збірка віршів «Багряний світ». Працювала вчителем, викладала українську і російську мови та літератури в школах міст Києва, Харкова, Москви, Дніпропетровська, Кіровограда. У 1958 - 1966 виходить шість збірок поезій.

Понеділок Микола Васильович (24 вересня 1922, м. Новомиргород – 1976, США), письменник. Навчався в Одеському університеті (1939-1941). З 1943 – в еміграції. Був актором в українських театрах В. Блавацького й Й. Гірняка. У 1949 емігрував до США. Біля трьох років працював у радіостанції «Голос Америки». У 1955-1976 – в одній із найбільших американських книгарень в Нью-Йорку в слов'янському і німецькому відділі. Дебютував у 1947 новелою «Чорна хустина», котра з'явилася у часописі «Українські вісті» (Німеччина). Автор книг гумору та сатири на емігрантську і радянську дійсність: «Вітаміни» (1957), «Соборний борщ» (1960), «Смішні сльозинки» (1966); збірок спогадів-оповідань з життя українського села «Говорить лише поле» (1962), «Зорепад» (1969); п’єс з емігрантського життя «Знедолені», «Лейтенант Фляєв»; переклав п’єси Ж. Ануя «Антігона» і «Медея», твори Д. Прістлі та ін. Написав п’єсу «А ми тую червону калину...» (1957). Майстерно виконував свої твори на зібраннях українських громад США та Канади.

Сиволап Петро Спиридонович (1 січня 1929, с. Полонисте Голованівського району), журналіст, поет. Закінчив Львівський державний університет. З 1960 – на журналістській роботі. Працював у газеті «Кіровоградська правда». Автор гумористичних збірок: «Душа і ноги» (1984), «Баранячий фасад» (1989), «Етикетка для колгот» (1994) «Калинова Ятрань» (1995), «Дев’ятий вал» (1997), «Слівце з перцем» (2008), «Голос серця» (2008), «Сміх і гріх» (2010), «Запах хрону» (2012) та ін. Член Національної Спілки письменників України.

Сосюра Володимир Миколайович (25 грудня 1897, ст. Дебальцеве Катеринославської губернії – 8 січня 1965, м. Київ), поет. Бунчужний 3-го Гайдамацького полку Армії УНР. У листопаді 1920 червоноармійця Сосюру направляють в Єлисаветград на військово-політичні курси більшовицького війська. Про своє тримісячне перебування в Єлисаветграді Володимир Миколайович писав у романі «Третя Рота» (1926, надрукований у 1989-му). 19 грудня 1920 в місцевій газеті «Известия» надрукований вірш «За солнцем» за підписом «В.Соссюр». У цій же газеті за 9 лютого 1921 знаходимо вірш «Пролетарий», також написаний Сосюрою. Належав до низки літературних організацій того періоду – «Плуг», «Гарт», «ВАПЛІТЕ» та ін. У 1942 працював в Українському радіокомітеті у Москві, з 1943 – у редакції фронтової газети «За честь Батьківщини». Автор понад 40 збірок поезій, епічних віршованих полотен (поем), мемуарного роману «Третя Рота».

Сторицин Петро Ілліч (справжнє прізвище Коган, 1877, м. Єлисаветград – 1941, м. Ленінград), журналіст, поет, театральний рецензент. Блискучий оповідач-імпровізатор, авантюрист за вдачею, він залишається людиною без біографії. Точно невідомо, коли й де він народився, хто були його батьки, де навчався. За псевдонім обрав ім’я героя п’єси Л.Андреєва професора Сторицина. Одеський поет Ісидор Бобович вважав: «По образованию химик, уроженец г. Елисаветграда ... учился в Германии». Виктор Шкловський дав йому таку характеристику: «...Бывший химик, он же толстовец, он же рассказчик невероятных анекдотов, он же человек, оскорбивший герцога Баденского и явившийся потом на суд из Швейцарии, чтобы поддержать свое обвинение (но признанный ненормальным и наказанный только конфискацией лаборатории), он же плохой поэт и неважный рецензент, невероятнейший человек Петр Сторицын!». В Одесі жив з 1914 по 1917, всі наступні роки мешкав у Ленінграді. Фінансував випуск 4-х літературних альманахів в Одесі: «Серебряные трубы» (1915), «Авто в облаках» (1915), «Седьмое покрывало» (1916), «Чудо в пустыне» (1917). В них друкувалися не лише одеські поети, а й літератори з інших міст (зокрема уродженець Єлисаветграда Яків Галицький) і навіть Москви й Петербурга. Сам Сторицин опублікував у них 15 віршів, хоча дехто вважає, що насправді їхнім автором був Е.Багрицький. Подарував І.Бабелю сюжет оповідання «Мой первый гонорар». У 1917 портрет-шарж Сторицина (на знімку) виконав одеський художник Сандро Фазіні, до якого поет Г.Цагареллі написав вірша:

Таратута Олександр Григорович (справжнє ім’я Овсій-Меєр Гершкович) (10 грудня 1879, м. Новомиргород – 1937), політичний діяч (анархо-комуніст). У революційному русі (кличка «Стас») – з 1895. У 1901-1902 – член Єлисаветградського комітету РСДРП, на своїй квартирі утримував підпільну друкарню. З 1903 жив у Швейцарії, де приєднався до анархістів-комуністів. У 1904 брав участь у з’їзді російських анархістів у Лондоні. Відтоді й до кінця життя його кумиром стає видатний теоретик та ідеолог анархізму князь Петро Кропоткін (1842-1921). Активний учасник Першої російської революції 1905-1907. У 1905 був заарештований при переході кордону з вантажем вибухових речовин, але втік із заслання. У 1907 − знову арешт: засуджений до трьох років каторги з наступним вічним поселенням у Східному Сибіру. І знову втеча! З 1911 по 1917 жив у Франції. У травні 1917 повернувся у Росію, редагував газету анархістів «Голос труда». Після Жовтневої революції видавав і редагував зібрання творів М. Бакуніна, П. Кропоткіна та інших теоретиків анархізму. Брав участь у похороні Кропоткіна 13.02.1921. Потім повністю зосередився на кооперативному русі, на проблемах сільського господарства. З 1923 по 1929 працював у Центральному Сільськогосподарському банку. У 1929-1932 – у Всесоюзній раді колгоспів та НДІ колгоспів, розробляв теорію аграрно-індустріальних комбінатів. З цією метою заснував у підмосковному Черкізові ферму «Бодрое детство», в якій прагнув запровадити передові форми господарювання, коли б переробка продуктів сільського господарства здійснювалася без відриву від місця їхнього виробництва. На початку тридцятих років Таратутою були створені перші в СРСР фабрики з виробництва згущеного молока в Білоруссії та в селищі Рудня Смоленської області. Таратута власноручно намалював знамениту етикетку для жерстяних банок, яка використовується й дотепер: блакитні смужки на білому тлі. З 1932 по 1934 працював агрономом-економістом «Союзконсервмолоко». У 1934 був заарештований «за контрреволюційну діяльність» і через три роки розстріляний.

Філіпов Олексій Михайлович (30 березня 1902, с. Дмитрівка Знам’янського р-ну – 1955), педагог. У 1923 закінчив Вищі педагогічні курси в Києві. Працював учителем у трудових школах Зінов’євська, інспектором шкіл Одеського міського та окружного відділів народної освіти. У 1930 закінчив Одеський інститут народного господарства. У 1934-1937 – директор Харківського зоотехнічного, у 1937-1938 – Київського педагогічного інститутів. У 1938-1941 – начальник управління, заступник наркома освіти УРСР. З 1944 до 1955 – перший заступник міністра народної освіти УРСР. Одночасно у 1947-1951 – редактор журналу «Радянська школа». Автор низки праць, присвячених проблемам навчання і виховання підростаючого покоління: «Розвиток радянської школи в Українській РСР у період першої післявоєнної п’ятирічки (1946-1950 роки)» (1957) та ін.

Бондаренко Микола Герасимович

Братченко Іван Григорович

Браун Яків Веніамінович

Голованівський Сава Овсійович

Понеділок Микола Васильович

Сторицин Петро Ілліч (Коган)

Таратута Олександр Григорович

Філіпов Олексій Михайлович