Кіровоградський державний педагогічний університет

імені Володимира Винниченка

Сергій Шевченко

Кіровоград – 2007

УДК 375.5 (477)

ББК 74.24 (4УКР-4КІР)731.1

Ш 38

Рецензенти: Куценко Л.В., доктор філологічних наук; Мельничук С.Г., доктор педагогічних наук;

Постолатій В.В., кандидат педагогічних наук.

Шевченко С.І.

Ш 38

Старі стіни: Єлисаветградська громадська жіноча гімназія

(1860–1920 рр.). – Кіровоград: Редакційно-видавничий відділ

Кіровоградського державного педагогічного університету імені

Володимира Винниченка, 2007. — 180 с. + 32 c. кол. іл.

ISBN 966-8089-27-8

Перед читачем вперше постануть основні етапи історії найстарішої жіночої

гімназії Півдня України другої половини ХІХ – поч. ХХ ст. Досліджуються зміст

навчально-виховного процесу, головні напрямки роботи опікунської та педагогічної

рад, батьківського комітету, благодійного товариства допомоги бідним ученицям, особливості взаємин гімназії з освітянськими і владними органами, сусідніми

навчальними закладами, передусім чоловічою гімназією та реальним училищем.

Аналізується склад педагогічного та учнівського колективів. Висвітлюється хід

будівництва нового приміщення гімназії. Простежено сторінки романтичних вза-

ємин, кохання молоді. Йдеться про долі випускниць гімназії, яка мала найбіль-

ший хронологічний літопис з-поміж середніх навчальних закладів Єлисаветграда.

Окреслено перший досвід українізації навчального процесу.

Для науковців, викладачів, учителів, краєзнавців, студентів, усіх, хто ціка-

виться історією освіти минулих століть, як складовою літопису міста на Інгулі.

ББК 74.24 (4УКР-4КІР)731.1

ISBN 966-8089-27-8

Затверджено до друку вченою радою

КДПУ ім. В. Винниченка.

© С.І. Шевченко, 2007.

З М І С Т

Григорій Клочек. Книга що відроджує Пам’ять . . . . . . . . . . . . 4

Вступ . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 6

Від училища до гімназії . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 9

Восьмикласна гімназія на розі Перспективної

і Нижньо-Донської (1881–1904 рр.) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 23

Будівництво на Петрівській . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 60

Стара гімназія у нових стінах (1904–1914 рр.) . . . . . . . . . . . . . 75

У роки Першої світової війни . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 114

Українізація в освіті: перший досвід . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 146

Останній період гімназії . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 152

Післямова . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 165

Гімназистки-студентки . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 167

Джерела та література . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 170

3

Книга, що відроджує Пам’ять

Читаючи цю книжку, з особливою гостротою відчуваєш, що

означає вислів «історична пам’ять». На превеликий жаль, XX

століття з його війнами, революціями, голодоморами, всякого

роду заборонами, гласними і негласними «табу», обумовленими

намаганням більшовицької влади суворо контролювати людську

пам’ять з вигідних для себе позицій, не сприяло збереженню іс-

торичної пам’яті.. Із суспільної свідомості вилучались величезні

історичні пласти, натомість їй нав’язувалась міфологізована, неістинна, а часом і відверто брехлива інформація про минуле.

Справжня духовність неможлива без ретельно збереженої і

свято шанованої Пам’яті.

У нашому місті всі добре знають ошатний будинок, у якому

знаходиться головний корпус педагогічного університету імені

Володимира Винниченка. На даний час він є одним із найбільш

привабливих в архітектурному плані будинків міста на Інгулі.

Велична, красива будова — справжня окраса міста!

4

Скільки ж то молодих людей навчалося в ньому! З його аудито-

рій йшли у життя десятки тисяч молодих людей із шляхетними

намірами нести підростаючим поколінням розумне, добре, вічне.

Але всі вони — прекрасні молоді люди — були дещо окраденими, бо дуже погано знали, в якому будинку проводять свої найкращі

роки. Не знали, не уявляли, хто сидів за навчальними партами у

цих світлих, з широкими вікнами та високими стелями аудито-

ріях. Як їм жилось, навчалось, мріялось, любилось? Зв’язок часу

було перервано. Насправді це був дуже болючий розрив, який без-

слідно не минає…

З виходом книги Сергія Шевченка, доцента педагогічного уні-

верситету, талановитого вченого-історика, цей болючий розрив

пам’яті ліквідовано.

Переконаний, що книжка С.Шевченка користуватиметься

великим успіхом як серед викладачів і студентів університету, так і серед громадськості міста на Інгулі. Бо вона варта того.

Написана істориком-професіоналом, який уміє «працювати» з

фактами, тобто уміє їх знайти, відібрати, систематизувати і

осмислити.

А нам, читачам цієї книги, теж треба навчитися сприймати

факти, подані істориком. Сергій Шевченко зробив багато для того, щоб наша уява оживила «його величність Факт», візіалізувала

його, стала відкритою у сприйманні тієї благодатної енергії, яка

йде від розумного і знаючого автора. То є енергія реанімації нашої

пам’яті, без якої неможливе повноцінне духовне існування.

То ж будемо вдячні Сергію Шевченку за його чудове і так

потрібне нам дослідження.

Григорій КЛОЧЕК,

ректор Кіровоградського державного

педагогічного університету

імені Володимира Винниченка,

доктор філологічних наук, професор,

академік АН Вищої Школи України.

5

ВСТУП

…Початок вулиці Шевченка в обласному центрі. Тут розташова-

не ціле навчальне містечко Кіровоградського державного педагогіч-

ного університету імені Володимира Винниченка. Його приміщення

унаочнюють зв’язок часів. Наймолодший, п’ятиповерховий, корпус

введено в дію у роки незалежності України. Семиповерхівку збуду-

вали у радянську добу, в часи держпедінституту ім. О. С. Пушкіна.

А ошатна двоповерхова споруда постала тут ще на зорі минулого

століття для переміщення сюди громадської жіночої гімназії.

У старих і нових стінах панує неповторна освітянська аура, по-особливому відчувається спадкоємність віків. Але нині не всі

періоди діяльності навчального закладу достатньо висвітлені, відо-

мі сучасному поколінню. Якщо історія педуніверситету (педінсти-

туту) оприлюднена протягом 2005–2006 рр. у книгах кандидатів

наук, доцентів КДПУ ім. В. Винниченка В. Постолатія «Педаго-

гічна освіта на Кіровоградщині (1865–1965 рр.)» та С. Шевченка

«Історія Кіровоградського державного педагогічного університету

імені Володимира Винниченка (1964–1999 рр.)», то, як зазначали

зі шпальт «Народного слова» ще 1998 р. В. Босько і Р. Ковальова, минувшина жіночої гімназії, на відміну від реального училища та

чоловічої гімназії, майже не досліджувалась. У відсутності інфор-

мації про випускниць цього закладу зізналися автори-упорядники

книги «Маленький Париж. Єлисаветград у старій листівці» (М., 2004) В. Петраков та В. Машковцев, яким допомагали у зборі ма-

теріалу окремі кіровоградські краєзнавці, музейники, дослідники

історії освіти. У виданні вміщено чотири фотокартки приміщення

гімназії на Петрівській вулиці, відзначено його «збережену і до-

6

глянуту красу». В «Історичному нарисі м. Єлисаветграда» (упор.

О. Пашутін, 1897 р.) та в окремих інших публікаціях лише робилися

спроби фрагментарного висвітлення її минувшини. У той же час

низка статей з історії Златопільської чоловічої гімназії увійшла

до збірника всеукраїнської науково-практичної конференції (1996

р.) з нагоди її ювілею, через два роки випускник факультету фіз-

виховання педінституту ім. О. Пушкіна В. Затока видав літопис

цього закладу, побачила світ колективна праця з історії Єлисавет-

градської класичної чоловічої гімназії (1997 р.), відбулася наукова

конференція та опубліковані статті, присвячені ювілею земського

реального училища (2000 р.), ветеран педпраці І. Омельчук узагаль-

нила спогади кількох учениць Новомиргородської жіночої гімназії

(2004 р.). Сторінки регіональної історії освіти висвітлювалися 2004

року на обласній конференції, присвяченій 250-річчю Кіровограда, у збірнику матеріалів якої С. Янчуков зазначив: «…дивує брак ува-

ги до історії освіти… Видань на цю тему обмаль. Кілька праць про

В. Сухомлинського, книжки про 2 гімназії та 2 вузи — це, власне, і все… Бідно! А тема ж цікава!».

Між тим, саме Єлисаветградська громадська жіноча гімназія, яка

бере свій відлік ще з двокласного училища, є найстарішою з-поміж

середніх навчальних закладів міста на Інгулі та жіночих гімназій

Північного Причорномор’я. Відсутність системної наукової праці

про її діяльність, крім іншого, напевне, викликана стереотипним уяв-

ленням фахівців з історії педагогіки щодо обмеженості документів

із цієї проблеми. Дійсно складність дослідження полягає в тому, що

на відміну від тих же «молодших» реального училища та чоловічої

гімназії, на жаль, відсутній архівний фонд жіночого освітнього за-

кладу. Відтак довелося збирати матеріал фрагментарно у процесі

вивчення великого масиву інших документів держархіву області, у

т. ч. владних та освітянських організацій, єлисаветградських газет, скористатися інформативними (опублікованими чи рукописними) матеріалами, що зберігаються в обласній універсальній бібліотеці

ім. Д. Чижевського, обласному краєзнавчому, а також літератур-

но-меморіальному ім. І.К. Карпенка-Карого та музичної культури

ім. К. Шимановського музеях, музею-заповіднику «Хутір Надія», обійдені до цих пір увагою дослідників. Деякі матеріали для кни-

ги надали кіровоградські музикознавець М. Долгіх, краєзнавці

О. Чуднов та Ю. Матівос, колекціонер Ю. Тютюшкін, киянин, син випускниці гімназії О. Микитенко, московський дослідник

7

О. Глушко, правнучка викладачів гімназії І. Полякова (Лангемак) з Росії. Слушними були поради професора Л. Куценка, доцентів

В. Постолатія та О. Цигульської, мистецтвознавця В. Боська. Усім

їм, архівістам, музейникам, бібліотекарям автор висловлює щиру

подяку.

Поруч із фрагментарністю і розсередженістю першоджерел, ви-

кликає проблему визначення кола відомих випускниць гімназії, адже в царські часи жінки не мали права реалізувати себе у низці

галузей, ряд штатних посад, громадських функцій могли заміщатися

чи виконуватися лише чоловіками. Тож у нашому дослідженні увага

дотично зверталася і на відомих батьків, братів, чоловіків дівчат.

Не виключаємо можливих неточностей при перекладі з російської

мови дорадянських прізвищ і особливо ініціалів. Деякі з них навіть

тоді писалися чи друкувалися по-різному. Не завжди вказувалася

повна назва гімназії, хоча у місті в різний час діяли й подібні при-

ватні заклади. У цих випадках інформація включалася до книги із

застереженнями чи без них, без згадки громадської гімназії.

Читачеві вперше пропонується окреме дослідження з історії

Єлисаветградської громадської жіночої гімназії за весь час її існуван-

ня. Автор, по можливості, намагався максимально фактологізувати, деталізувати всі сторони літопису закладу: діяльність опікунської

та педагогічної рад, благодійного товариства, батьківського комі-

тету, взаємини з освітянськими органами управління, владними

структурами, відстежити персональний склад викладачів і кращих

учениць, успішність, виховні заходи, дозвілля, подати сторінки

романтичних взаємин, кохання молоді, долі випускниць, історію

будівництва нового приміщення, аналіз фінансово-господарських

справ тощо. Окреслено перший досвід українізації навчального

процесу. У книзі вміщено фотографії минулих століть.

Автор свідомий того, що йдеться про першопрочитання історії

гімназії, більше того, вважає її своєрідним запрошенням до продо-

вження студій. Адже цікаві знахідки ще можуть чекати на дослід-

ників у архівних фондах опікуна Одеського навчального округу, міністерств освіти Росії і України, Херсонської губернської кан-

целярії, приватних колекціях нащадків викладачів і випускниць

гімназії, на сторінках тогочасних газет.

8

ВІД УЧИЛИЩА

ДО ГІМНАЗІЇ

«…Собравши … младых девиц, неколико, обучала писанию, та-

кож ремеслам, пению, швению и иным полезным им занятиям, да

от юности навыкнут розумети закон божий и трудолюбие, а лю-

бострастие в юности воздержанием умертвят», — так зафіксував

літопис, переданий В. Татищевим, факт відкриття жіночого училища

(школи) при Андріївському монастирі в Києві 1086 р. Заснувала

цей, на думку ряду дослідників, перший у Європі навчальний за-

клад для прекрасної статі онука Ярослава Мудрого княгиня-іно-

киня Анна (Ганна, Янка) Всеволодівна. Високоосвічених доньок

києво-руських князів брали в дружини володарі багатьох країн

континенту. Їх нащадки, увібравши наддніпрянські гени, вибуду-

вали потужні держави Старого світу, які до того перебували, за

висловом королеви Франції Анни Ярославівни, у варварському

стані. Освіченістю вирізнялася українська жінка в добу козацького

відродження. Арабський мандрівник П. Алепський був вражений:

«По всій козацькій землі дивний та гарний факт спостерігали ми: 9

всі вони, за малим винятком, грамотні, навіть більшість їхніх жі-

нок та дочок уміють читати й знають порядок служб церковних та

церковні співи». Удару по національних традиціях було завдано в

часи розподілу правічних українських теренів між сусідніми дер-

жавами. Як писав представник української діаспори Німеччини

Б. Клин: «Український народ, на втраті церковної самостійності, втратив також право самостійно виховувати свою молодіж… Велика

Україна, попавши під російську кормигу, дістала чужу, російську

школу. Українське шкільництво, що за часів Мазепи стало було

так гарно розвиватися, знищено».

…1859 року в Києві відкрилося Фундукліївське жіноче училище.

Згодом воно отримало статус гімназії, яка вела відлік своєї історії від

вказаного року, ставши, як йдеться у словнику Брокгауза — Єфрона, найстарішою жіночою гімназією Російської імперії. Назву заклад

отримав за прізвищем свого засновника, колишнього губернатора

Київщини І. Фундуклія, який пожертвував для цього будинок і

гроші. Він, до речі, був землевласником на Олександрівщині (те-

пер — район Кіровоградщини), 1839 р. подарував Єлисаветграду

землю в центрі міста (нині — у районі майдану Кірова), отриману

в спадщину від батька — купця, поміщика, промисловця, міського

голови. Його прізвище увічнене в назві залізничної станції в Олек-

сандрівці. Фундукліївську гімназію із золотою медаллю закінчила

Софія Ліндфорс. 1871 року разом із сестрою вона створила перший

український дитсадок, організувала позашкільне навчання для до-

рослих. Заміж Софія вийшла за українофіла, учителя чоловічої і

жіночої гімназій на Подолі Олександра Русова. Навесні 1883 року

вона поселилася в будинку І. Карпенка-Карого у Єлисаветграді. У

місті якраз набувався перший досвід підготовки вчительок у вось-

микласній громадській гімназії, у чому, звісно, могла б допомогти

й педагог. Але, знаходячись під наглядом, українська діячка не мо-

гла розраховувати на викладацьку роботу і на вимогу поліції уже

влітку залишила Херсонську губернію. (На Івана Карповича за її

«укрывательство» було заведено слідчу справу.) У сучасному під-

ручнику «Персоналії в історії національної педагогіки» йдеться, що

в період вимушених частих змін місця проживання (Ніжин, Київ, Єлисаветград, Харків, Одеса, Вінниця) вона скрізь потрапляла до

кола української інтелігенції, у вир громадського культурного життя.

«В усіх цих містах Софія Федорівна організовувала дитячі садки

(в т. ч. «свої хатні». — С.Ш.), недільні школи, народні читальні, 10

проводила широку просвітницьку роботу». За вісім років до пере-

бування Русової у Єлисаветграді відбулася прем’єра «Вечорниць»

П. Ніщинського. Цей відомий український композитор був автором

книги «Опыт элементарного руководства при изучении греческого

языка в гимназиях и прогимназиях». Згодом вийшла його ж «Истори-

ческая записка Одесской второй гимназии», в якій він викладав.

Контролером у банку вимушений був працювати, мешкаючи в

Єлисаветграді (1893–1899 рр.), випускник Київського університету

українофіл, який відбув сибірське заслання, історик Яків Шульгин.

Лише згодом у Києві він влаштується викладачем приватної гімназії.

А в місті на Інгулі його дружина, представниця давнього старшин-

ського козацького роду Устимовичів (нащадків гетьманів Полуботка

та Апостола) Любов Миколаївна не зважилася віддати до місцевих

зросійщених закладів освіти своїх дітей, серед яких був і майбутній

член Центральної Ради, генеральний секретар міжнаціональних та

міжнародних справ УНР Олександр Шульгин, навчаючи їх вдома.

Його сестра Надія згадувала, що в Єлисаветграді батьки вклали

багато цінного в їхнє національне виховання. «А яка відвага була

в батьків (…), що говорили з нами по-українському. Скільки людей

перестерігало їх, що це небезпечно та що ми не зможемо вчитися в

гімназії (звичайно, в російській, бо іншої не було)». Проте в Києві

діти Шульгиних вступили одразу до ІІІ–ІV класів гімназій. Додамо, що 20.04.1898 р. Я. Шульгин просив керуючого Єлисаветградським

відділенням держбанку видати формулярний список для представ-

лення в гімназію, куди він збирався віддати доньку.

На середину ХІХ ст. постала проблема реформування жіночої

освіти Росії. Одним із перших про це написав у статті «Питання

життя» в журналі «Московський збірник» за липень 1856 р. опікун

Одеського навчального округу (до сфери його діяльності належала

і Центральна Україна) Микола Пирогов. Під час Кримської війни

він працював у шпиталі Єлисаветграда, відвідував місто й пізніше, тут йому встановлено пам’ятник. Того року міністр народної освіти

Норов вказував на фактичну відсутність жіночих середніх шкіл і на

закритий становий характер дівочих закладів, дійшовши висновку

про необхідність відкриття шкіл для дівчат у губернських і пові-

тових містах, інших великих населених пунктах, оскільки від цього

залежав розвиток «у масах народного істинного усвідомлення про

обов’язки кожного» і «покращення сімейної моралі» та ін.

В умовах кріпаччини і військових поселень, Валуєвського цир-

11

куляру і Емського указу, переслідування української інтелігенції, зросійщення навчального процесу, нерівноправного становища жі-

нок відбувалося становлення гімназійної освіти і в Єлисаветграді, який носив ім’я доньки Петра І. У середині ХІХ ст. у місті діяло

кілька дівочих пансіонів, однокласних шкіл. Наприкінці 1850-х рр.

постало питання про відкриття міського двокласного дівочого учи-

лища, підняте штатним наглядачем повітового училища Вістом. На

підготовчому етапі зустрічаються й назви: «школа для дівчат бідного

і нижчого станів», «школа для бідних дівчат нижчого класу людей»,

«школа для сиріт і бідних дівчат нижчого стану». Вони віддзеркалю-

ють як характерне на тоді «сортування» суспільства, так і прагнення

внести дещицю у вирівнювання соціальної несправедливості щодо

частини бідних дітей. 13 лютого 1859 року християнська купецька

громада Єлисаветграда у присутності міської думи висловилася

за виділення однієї тис. крб. сріблом для ремонту приміщення

майбутнього закладу, придбання меблів і навчальних посібників, найм «учителів, учительок і наглядачок». Підпис під рішенням зі-

брання поставили почесний громадянин, міський голова М. Макеєв, М. Азмин, П. Арєшников, В. Вандровський, І. Ващенко, М. Грінько, М. Караманенко, К. Климов, Я. Ковальов, В. Корецький, А. Лебе-

дєв, В. та Д. Лошкарьови, С. Мистюшин, С. Нотаров, С. Остроухов, Г. Романенко, В. та І. Синицини, Ф. Турчанов, А. Філіптєв, Є. Ше-

гарцев. З урахуванням зауважень директора училищ Херсонської

губернії З. Коленка вже на початку 1860 р. єлисаветградські купці

і міщани остаточно вирішили пожертвувати 1555 крб. на витрати

протягом першого року діяльності училища та підняли клопотання

перед освітянським і військово-поселенським керівництвом про його

фінансування в майбутньому за рахунок міста. Навесні опікун Одесь-

кого навчального округу дав дозвіл на відкриття жіночого училища

другого розряду, а восени тимчасовий розпорядчий комітет із вла-

штування південних поселень — на включення до міських видатків

щорічно по 1355 крб. на його утримання, починаючи з 1861 р.

І ось 10 жовтня 1860 року відбулося урочисте відкриття учили-

ща в будинку Плескачевської по вул. Перспективній (з 1919 р. — К.

Маркса). Саме цей рік стане вихідним для відліку історії, створеної

згодом на базі вказаного навчального закладу, жіночої гімназії, най-

старішої на Півдні України. Підтвердження останньому зустрічаємо

в «Історичному нарисі м. Єлисаветграда» та в щорічних звітах з на-

родної освіти у повіті. Названу дату почесний член Всеукраїнської

12

спілки краєзнавців, колишній студент загальнонаукового факуль-

тету КДПІ ім. О. С. Пушкіна Ю. Матівос назвав початком літопису

Кіровоградського держпедуніверситету ім. В. Винниченка, оскільки

«училище пізніше… було реорганізоване у громадську жіночу гімна-

зію. У радянські часи на базі гімназії створили педтехнікум, у 1930

році він став інститутом народної освіти…, а потім педінститутом».

Начальницею училища було призначено Івановську, дружину ма-

йора. Річна плата за навчання однієї учениці становила 20 крб. і

за вивчення іноземних мов — додатково 5 крб., що складало значні

суми. Невдовзі училище отримало у власність нерухомість. Помер-

лою 1861 року вдовою купця Пелагеєю Набоковою залишено йому

у спадок два будинки: дерев’яний на Олександрівській (з 1919 р.

— Володарського) вулиці і кам’яний на ринковому майдані (тепер

— в районі Центрального ринку). Другий капітально відремонтува-

ли за рахунок продажу першого. На 1865 р. у віданні міністерства

народної освіти імперії діяло 75 подібних дворозрядних училищ, більшість учениць в яких становили представниці міського стану

(66,9 %), меншість — доньки дворян і чиновників (19,9 %), селян

(7,4 %) та духовенства (5,5 %). Зауважимо, що жіночі навчальні

заклади не мали спочатку своїх штатних вчителів, тут викладали пе-

дагоги чоловічих гімназій та повітових училищ. 8 березня 1869 року

з дозволу опікуна Одеського навчального округу єлисаветградське

жіноче училище було перетворене з другорозрядного (трирічний

курс навчання) в першорозрядне (шестирічний курс), функціонуючи

на той час вже у складі підготовчого і чотирьох основних класів.

Згідно з «Положенням про жіночі училища» від 10.5.1860 р. при

ньому діяли педрада «для вирішення питань навчальних і виховних»

та опікунська рада «для ближчої участі громадськості». Нове «По-

ложення…» від 1870 р. зменшило роль цих органів, зокрема, педрада

втрачала право визначення переліку викладання предметів і вибору

підручників та навчальних посібників. Відтепер жіночі училища

І розряду перетворювалися в гімназії (із збільшенням терміну на-

вчання до 7 років), а ІІ розряду — в прогімназії.

1870 рік став помітним в історії освіти Єлисаветграда. Тоді

у місті відкрилося перше в Україні земське реальне училище.

9 вересня керівництво Одеського навчального округу перетворило

жіноче училище 1 розряду в громадську жіночу гімназію, у якій

діяло шість класів. (1998 року кіровоградські журналіст В. Босько

та мистецтвознавець Р. Ковальова писали, що з цієї гімназії запо-

13

чатковано історію КДПУ ім. В. Винниченка.) Через 3 роки діяло

55 таких закладів у віданні міністерства освіти. 1874–75 н. р. у

єлисаветградській гімназії відкрилися VІІ і паралельний І, 1875–76

н. р. — паралельний ІІ класи.

Важливе місце у реалізації завдань закладу відводилося опікун-

ській раді, котра обиралася на три роки для «найближчого сприяння

успішному з боку громади розвитку гімназії». Станом на 1880 рік

її очолював К. В. Соколов-Бородкін (багатий поміщик, власник

кінного заводу у с. Червоновершці на Компаніївщині, був пові-

товим предводителем дворянства, гласним земства і міської думи, мировим суддею). Діяльність опікунів звільняла від нефахових

(фінансових, господарських, організаційних та ін.) функцій учи-

тельський колектив, очолюваний педагогічною радою, яка, таким

чином, зосереджувала свої зусилля виключно на вирішенні питань

навчально-виховного процесу. Очолював раду штатний наглядач

повітового училища, а потім інспектор відкритої 1879 р. чоловічої

прогімназії А. І. Балик. Безпосередні управлінські функції здій-

снювала начальниця гімназії баронеса Нольде. 9 грудня 1871 року

її замінила баронеса Клавдія Медем, обрана опікунською радою і

затверджена освітянським керівництвом.

Серед небагатьох відомих нам учителів жіночої гімназії пері-

оду становлення її діяльності зустрічаємо добре знаного згодом

педагога й організатора освітянської справи, дворянина М. За-

вадського. 1871 року він закінчив Новоросійський університет «із

ступенем кандидата історико-філологічного факультету,.. отримав

за твір золоту медаль» та влаштувався викладачем російської мови

і літератури до Єлисаветградського земського реального училища.

25 січня 1872 року опікун Одеського навчального округу затвер-

джує молодого фахівця ще й викладачем російської мови, літе-

ратури та історії жіночої гімназії, звідки він звільнився 5 лютого

1877 року «згідно прохання, через хворобу». Цей період став важли-

вою віхою в особистому і професійному житті педагога: народження

двох дітей та призначення директором (у 28 років) реального учили-

ща, де працював по 1883 рік. Український громадський і культурний

діяч, меценат, видавець, колишній учень «реалки» Є. Чикаленко так

згадував свого вчителя: «Це був чоловік видатного розуму і неаби-

який педагог: він зумів поставити себе так, що всі учні признавали

його безапеляційний авторитет; він володів розумами і серцями

всіх ...Всі добре знали його предмет і інтересувались ним так, що з

14

охотою читали і літературу предмету помимо підручників».

1881 року Михайло Ромулович започаткував видання журналу

«Педагогическій Вестникъ», де висловився, зокрема, за ідею на-

вчання в початковій школі рідною мовою. «Ми цілком розділяємо

погляд барона Корфа, котрий говорить в «Одеському Віснику»:

«…Немає іншого виходу для малоросійської народної школи, як

розпочинати навчання з малоросійської мови, як більше зрозумілої

і відповідної світобаченню малоросійської дитини, і закінчувати

вивченням загальноросійської книжкової мови… Так і організу-

ється малоросійська народна школа у віддаленому майбутньому, коли шкільне навчання у селі буде тривати хоча років п’ять». Нам

здається, що мова має йти не про малоросійську, а взагалі про рідну

мову в початковій школі грамотності».

Незалежна від міністерства позиція педагога зумовила його

переведення на Кавказ, де він очолював жіночі гімназії, навчаль-

ний округ. Сенатор таємний радник Завадський був нагороджений

орденами Білого Орла, Святих Станіслава, кн. Володимира, О. Не-

вського. Коли оформляли пенсію, ветерану врахували і педстаж в

Єлисаветградській жіночій гімназії. Племінник сенатора С. В. За-

вадський писав про його критичну оцінку стану справ у ревізованому

за дорученням міністерства Ташкентському навчальному окрузі, який очолював батько майбутнього керівника Тимчасового уряду

О. Керенського. Що ж до самого племінника, то це, можливо, був

той самий С. В. Завадський, який згодом працював Генеральним

суддею, держсекретарем Української Держави.

Напевне, найвідомішим із викладачів тодішньої гімназії для нас

є В. Ястребов. 1993 року Кіровоградська обласна рада заснувала кра-

єзнавчу премію його імені. А через 12 років КДПУ ім. В. Винниченка, спільно з Інститутом етнології, фольклору та мистецтвознавства ім.

М. Т. Рильського НАН України проведено всеукраїнську конферен-

цію «Наукова спадщина Володимира Ястребова в контексті само-

усвідомлення українців», присвячену 150-річчю з дня народження

етнографа, історика, археолога, педагога, засновника музейної справи

в краї. Учасники зібрання взяли участь у відкритті пам’ятної дошки

на приміщенні колишнього земського реального училища (тепер

— машинобудівний технікум). У період кільканадцятимісячної ро-

боти В. Ястребова у жіночій гімназії, він був ще маловідомий у місті

педагог, уродженець Самарщини, випускник історичного відділу

історико-філологічного факультету Новоросійського університе-

15

ту (там, зокрема, слухав лекції В. Григоровича, Р. Ординського, Ф. Успенського, О. Маркевича), одразу по закінченні якого приїхав

до Єлисаветграда. Як свідчить архів реального училища, викладачем

історії і географії цього закладу молодий спеціаліст став 13 вересня

1876 року у чині колезького асесора.

Випускниця однієї з єлисаветградських приватних гімназій

(через відсутність у місті восьмого класу іспит на звання учитель-

ки історії навесні 1877 р. вона склала в Одесі), українофіл, ме-

муарист, краєзнавець Наталія Бракер на сторінках редагованого

М. Грушевським часопису «Україна» 1929 року писала: «Скінчивши

університет р. 1876, Ястребов став викладачем земської реальної

школи і 13-го вересня 1776 р. був призначений на посаду виклада-

ча історії в Єлисаветську міську дівочу гімназію». Тож випускник

престижного університету одночасно працював у двох середніх

навчальних закладах повітового міста. При цьому, напевне, осно-

вним місцем роботи була «реалка», а за сумісництвом — гімназія.

Принаймні, Бракер пише про перший період його професійної ді-

яльності, коло знайомих лише на прикладі училища: «До свого ви-

кладання ставився з надзвичайною сумлінністю ... вносив в нього

сучасні наукові дані. Взагалі його лекції були зразковими». Часто

відвідував свого університетського професора, відомого славіста

В. Григоровича, з яким одночасно приїхав до Єлисаветграда. Закін-

чив дисертацію, «за яку його затверджено кандидатом 20-го січня

1877 р.». Мемуаристка згадує, що Володимиру Миколайовичу не-

довго довелося викладати історію в жіночій гімназії. У грудні 1877 р.

йому як історику доручили виголосити промову на святкуванні

в реальному училищі 100-річчя з дня народження Олександра І.

Згадуючи про ранній шлюб царя, «він між іншим сказав: «Очи Ел.

А. отвлекли Александра отъ серьёзных занятий» чи щось у цьому

роді. Ці слова, а може, й загальний дух промови, здалися кураторові

Голубцову неповажливими, і Ястребов мусив сам покинути посаду.

В земській же школі його зачепити було неможна», — пише Бракер.

У Кіровоградському обласному краєзнавчому музеї є деякі матеріали, пов’язані з життям і діяльністю В. Ястребова та М. Завадського.

1879 року у громадській гімназії почала викладати арифметику

Л. Пекарська. Інформацію про ще одного педагога жіночої гімназії

знаходимо серед рекламних оголошень того часу. Влітку 1880 р. її

викладач Л. Косовський пропонував послуги з підготовки хлопчиків

до вступу в молодші класи середніх навчальних закладів і репети-

16

торства уроків. Мешкав він за два квартали від гімназії, в будинку

Блюмкіна по Нижньо-Донській (з 1935 р. — Тимірязєва) вулиці.

У книзі «Осколки зеркала» москвичка, донька відомого пись-

менника, уродженця Єлисаветграда Арсена Тарковського Марина

пише, що тітка останнього, Віра Карлівна, навчалася у гімназії, куди дівчинку віддав її опікун І. Карпенко-Карий. Це могла бути

громадська гімназія. Проте категорично стверджувати це не бере-

мося. Адже, наприклад, у спогадах Софії Тобілевич йдеться про

навчання у гімназії і Марії Тобілевич (Садовської-Барілотті). Але

брат останньої. Панас Тобілевич (Саксаганський) деталізує, що

сестра «поступила до жіночої школи Титаренка й звідти перейшла

до гімназії Хрущової, що відкрилася наприкінці шістдесятих років».

До речі, сестра Віри Тарковської Євгенія по чоловікові стала Тита-

ренко. Серед учениць В. Ястребова була Ганна Тобілевич, учителька, родичка корифеїв театру, яка померла молодою. Необхідні додаткові

дослідження, щоб уточнити, в якому саме закладі її навчав Воло-

димир Миколайович, адже після звільнення з громадської гімназії

він ще працював у приватній жіночій гімназії В. Кодієвої.

Помітне місце у громадській гімназії відводилося естетичному

вихованню учениць. Великий резонанс мав своєрідний звіт про цю

роботу, проведений у формі музично-літературного ранку 6 квітня

1880 р. Майже заповнена актова зала навчального закладу апло-

дувала виконавицям, серед яких переважали декламаторки. Вико-

нувалися також пісні, звучало фортепіано. Особливо сподобалося

присутнім читання в особах і від автора байки Крилова «Вовк та

ягня» першокласницями Вартмінською, Баккал і Сорокіною. До

програми заходу входили також декламація сцени із драми Пуш-

кіна «Борис Годунов» (Нечай і Головіна, 6 клас), монологу з цьо-

го твору (Бухвостова), «Василя Шибанова» Толстого (Сорокіна, 7 кл.), «Erlkönig» Гете (Брендель, Бибинова, Кренц і Каневська, 2 кл.), «Клермонтського собору» Майкова (Фохтер, 7 кл.), «Вовка

та зозулі» (Слєдковська, Макроусова і Сакатенко, підг. клас), творів

французькою мовою (Косовська, 1 кл.; Сікорська, 7 кл.; Гуляницька; 6 кл.). Арію Антоніди «Не о том скорблю, подруженьки» з опери

Глінки «Життя за Царя» виконала шестикласниця Флорина, попурі

з цього твору — семикласниця Єленська і шестикласниця Кренц, духовну пісню «Надія і зрада», фрагмент першої дії опери «Фауста»

та гімн «Боже, Царя храни» — хор гімназисток. Прозвучала також

«Патетична соната» (її репетирувала шестикласниця Богданович, 17

але виконала інша учениця). «Son te par» Діабеллі виконали в чо-

тири руки Терентьєва і Петліна з другого класу. Програму ранку

схвалили голова педради гімназії Балик та її начальниця баронеса

Медем, активну участь у його проведенні взяли викладачі Кирке-

руп, П’єрсон, Пушкарьова, Лутковська, Крижанівський, Косовський, Рильський, Карменбеф і особливо З. Г. Михайловська (класна на-

глядачка). Захід мав широкий резонанс, оскільки був проведений

уперше. Високої оцінки цей фактично концерт-звіт отримав у «Ели-

саветградском вестнике», де, зокрема, наголошувалося, що громад-

ськість ознайомилася зі станом навчально-виховної справи в гімназії

і ступенем естетичного розвитку учениць, особливо важливим «у

справі всесторонньої освіти ... Усі присутні ... винесли досить до-

бре враження». Через два місяці газета надрукувала повідомлення

ученицям, їх батькам, родичам і опікунам, що в неділю 15 червня

о 12 годині в приміщенні гімназії розпочнеться «річний акт». Того

дня приймали вітання Стиранкевич, Балик, Шевченко, Томашев-

ська, Сікорська, Сорокіна, Шмідт, Анастасьєва, Медем, Павловська, Іллічівська, Немировська та інші випускниці закладу.

Згадана випускниця Марія Анастасьєва, на думку музикознавця

Долгіх, швидше за все, була майбутньою дружиною випускника

Єлисаветградського реального училища, заслуженого діяча мис-

тецтв Радянської Росії, диригента Маріїнського театру в Петербурзі, директора муздрамтеатру ім. М. Лисенка, композитора, професора

Ф. Блуменфельда. Фрагментарні дані про неї зустрічаємо в спогадах

сучасників і дослідженнях музикознавців. Батько дівчини Віктор

Анастасьєв був кримським і єлисаветградським поміщиком. Заміж

Марія за Фелікса вийшла 1884 р. Наступного року у них народилася

донька Ніна (усього в подружжя було п’ятеро дітей). О. Глазунов, чиї твори займали значне місце у репертуарі Блуменфельда, при-

святив два з них Марії Вікторівні.

В обласній універсальній науковій бібліотеці ім. Д. Чижевського

зберігаються книги, які, очевидно, використовувалися у навчальному

процесі гімназії. Це, скажімо, засвідчує назва однієї з них: «Есте-

ственная история для женскихъ заведений и для домашняго обуче-

нія А. Горизонтова. Девятое изданіе (Санктъ-Петербургъ, 1876)».

Штамп бібліотеки Єлисаветградської громадської жіночої гімназії

зустрічаємо, зокрема, на журналах «Педагогическій листокъ», «Об-

разованіе», книзі «Матеріалы для исторіи женского образованія

въ Россіи (1086–1796) Е. Лихачевой (Санктъ-Петербургъ, 1890)».

18

У передмові до останньої зазначено: «До 80-х рр. нинішнього сто-

ліття ми, відносно жіночої освіти, середньої і вищої, стояли попе-

ред усіх європейських держав...» , хоча й визнається, що ця історія

вивчена слабко.

Кошти на утримання гімназії надходили з кількох джерел. Пе-

редусім їх виділяла міська влада. За її клопотанням Єлисаветград-

ські повітові земські збори 11 вересня 1874 р. вирішили надавати

гімназії дві тис. крб. щорічно з правом делегувати до складу її ради

свого представника. 18 травня 1877 р. гласні постановили просити

Херсонські губернські земські збори прийняти половину цієї суми

на рахунок губернії, що й було ухвалено останніми 12 жовтня 1877

року. Втім через два роки повітове земство вкотре виділило гімназії

дві тис. крб. При цьому було зазначено, що ці гроші асигновано

за умови, що місто не припинить допомоги земському реальному

училищу. Для порівняння: на той же 1880 р. у кошторисі міської

думи було передбачено на утримання гімназії 6500 крб., по лінії

міністерства народної освіти надійшло 980 крб. на надбавку вчи-

телям. Частину грошей заробляла сама гімназія. Однією зі статей

надходжень коштів була її нерухома власність. Щоправда, 1871 року

під час великої пожежі на ринку згорів належний їй там двоповер-

ховий будинок, де знаходилися трактири і лавки. Але за отриману

страхову компенсацію на цьому ж місці збудували одноповерхове

кам’яне приміщення з лавками, які здавалися в оренду.

З отриманням гімназійного статусу заклад залишив будинок

Плескачевської на Перспективній, який почали використовувати

для кардинально інших цілей. «...До 1884 року в тихому, провін-

ційному Єлисаветграді не було політичних арештів. Там і в’яз-

ниці-то пристойної не було — в’язничне приміщення, збудоване

з колишньої жіночої гімназії, міська влада наймала у приватної

особи. Сиділи в цій в’язниці злісні банкроти, злодії і волоцюги.

Режим був досить ліберальним, унаслідок чого більша полови-

на мешканців в’язниці на свята напивалася до нестями», — пише

М. Тарковська, дід якої Олександр перебував тут під час слідства

над місцевими народовольцями. Ще й на час виходу «Історичного

нарису м. Єлисаветграда» (1897 р.) там був «в’язничний замок».

В. Петраков (випускник КДПІ ім. О. С. Пушкіна) та В. Машковцев

у книзі «Маленький Париж» пишуть, що він знаходився за ринко-

вим містком на правому березі Інгулу, нижче Знам’янської церкви.

1925 року у збірнику «Красные вехи» подано передрук матеріалу з

19

газети «Искры» за поч. 1905 р., де згадано в’язницю в колишньому

будинку Рєзникова на розі Великої та В. Биківської вулиць. А у

виданні «Весь Єлисаветград» за 1910 рік йдеться про «земський

арештний будинок … на Биковім».

Приміщення, до якого перебралася гімназія, їй не належало.

Це був придбаний містом ще 1847 року у колишнього начальника

штабу 3-го резервного кавалерійського корпусу, генерал-лейте-

нанта Екельна, двоповерховий будинок на розі вулиць Великої

Перспективної та Нижньо-Донської. 1875 року з боку Перспектив-

ної зроблено прибудову, що розвантажило приміщення в період

збільшення кількості класів. Сьогодні на цьому місці знаходять-

ся обласний інститут післядипломної підготовки вчителів, школа

№ 6 і магазин «Ельдорадо». А в ХІХ ст., коли ще не було нумера-

ції будинків, адресу в цьому кварталі нерідко визначали саме за

навчальним закладом. Так, 11.1.1880 р. через «Елисаветградскій

вестникъ» міська управа запросила бажаючих надати заяви з про-

позиціями щодо оплати і термінів оренди двох номерів лавок «при

громадській жіночій гімназії, на Московській вулиці» (з 1926 р.

— Дзержинського). Подібним чином 13 червня того року в газе-

ті подали адресу сусіднього будинку Яновича, де розміщалися

Агентство Північного страхового товариства і лікар Загорський.

Саме це приміщення викликало інтерес керівництва гімназії, коли

наявна площа стала знову недостатньою.

3 липня 1880 року міська дума заслухала доповідь опікунської

ради жіночої гімназії з приводу потреб розширення приміщення.

Останнє було затісним, оскільки число учениць зросло до 300, очі-

кувалося відкриття паралельних класів. Опікунська рада вирішила

здійснити чергові прибудови до приміщення. Для цього необхідні

були кошти і територія. З метою розв’язання останньої проблеми про-

понувалося за 9 тис. крб. придбати будинок Яновича, щоб розмістити

там начальницю і викладачок гімназії, а подвір’я використати для

прибудови. На купівлю і будівництво пропонувалося взяти під заставу

приміщення гімназії 10 тис. крб. позики, яку разом із відсотками за-

клад брався погашати за рахунок прибутку від гімназійних лавок та

підвищення плати за навчання. Проблема викликала жваве обговорен-

ня присутніх. Гласний думи Парфенов вважав, що для паралельних

класів могла б звільнити частину своєї досить просторої квартири

начальниця гімназії. Малаєв виступив проти придбання будинку, який вимагав значних затрат на капітальний ремонт, вважаючи, що

20

паралельні класи можна відкрити лише після звільнення квартири

начальниці. Помешкання ж для неї і наставниць він пропонував вла-

штувати, переобладнавши амбари у дворі гімназії. К. В. Соколов-Бо-

родкін відповів цим гласним, що велика квартира начальниці склада-

ється із малих кімнат, які для класів непридатні. А щодо амбарів, то

там було недостатньо місця. Гласний Радкевич вважав, що для «окру-

глення і розширення двору» потрібно дати згоду на придбання будин-

ку, але за меншу ціну. Взявши повторно слово, Парфенов запропону-

вав підібрати приміщення «трохи на віддалі від Великої вулиці, від

вічного шуму і близькості трактирів», висловившись проти придбання

будинку Яновича, ремонт якого обійшовся б більше, ніж сама купівля.

І. Макеєв вважав, що за вказану ціну можна було придбати зна-

чно краще приміщення, де розміщувалася контора Гангеблова.

Але головуючий О. Пашутін назвав останнє місце надто шумним, у той час, коли територія Яновича, де планувалася прибудова, була

«і спокійною, і центральною». Він поставив на голосування питан-

ня про згоду на заставу приміщення гімназії і придбання будинку.

Причому воно проходило оригінально, як для сьогодення: підтримка

виражалася вставанням.

Одним із джерел утримання гімназії була плата за навчання.

Частково цю проблему взяло на себе «Общество вспомоществованія

нуждающимся ученицам Елисаветградской общественной женской

гимназии», яке діяло на підставі статуту, затвердженого 12 червня

1880 р. заступником міністра внутрішніх справ, сенатором Марти-

новим. Своє завдання воно реалізовувало шляхом внеску коштів

за навчання, одноразової грошової допомоги сиротам і бідним іно-

городнім ученицям для сплати за квартиру, ліки хворим, навчальну

літературу, атласи, інші посібники. Крім цього, товариство могло

надати одноразову допомогу бідним дівчатам, які успішно закінчили

гімназію, сприяючи можливості продовжити здобувати освіту у ви-

щих жіночих навчальних закладах. Дійсними членами організації

ставали всі бажаючі, які подали заяву та зобов’язувалися робити

внески (три крб. щосерпня). Вони мали право голосу, заяв, участі

у виборах. Звання почесного члена присвоювалося громадянам, які внесли до каси одразу не менше 20-и річних внесків або за сус-

пільним становищем чи «по особенному сочувствию к делу» могли

сприяти досягненню мети товариства. Вони мали права дійсних чле-

нів. Члени-«соревнователи» сприяли пожертвами товариству книг, навчальних посібників і різних речей, сплачуючи менше річного

21

грошового внеску. Вони користувалися правом дорадчого голосу.

Кошти благодійної організації складалися також з прибутку від

лекцій, спектаклів, музичних і танцювальних заходів, добровільних

пожертв. Внески почесних членів і 10 % інших грошових надходжень

складали загальний капітал товариства, з якого витрачалися лише

відсотки. Рішення про видатки приймалися правлінням за заявою

педради гімназії, одного з членів товариства або учениці.

До правління входили його голова, начальниця гімназії, два об-

рані педрадою викладачі і шість членів товариства, обраних загаль-

ними зборами на рік. Їх діяльність здійснювалася на громадських

засадах. Засідання проходили щомісячно в актовому залі гімназії.

На початку або в кінці навчального року відбувалися загальні збори, які також таємно обирали комісію для щомісячної перевірки каси, затверджували звіти товариства, розсилаючи їх усім членам і через

губернський центр — до міністерств внутрішніх справ та народної

освіти. Організація знаходилася «в ведении МВД».

Безкоштовне навчання практикувалося і керівництвом гімназії, що підтверджує оголошення про прийом дівчат на 1880–81 навч. р.

Заяви на вступ подавалися протягом липня начальниці, а на без-

коштовне навчання — опікунській раді. Останнє мали зробити і

ті, хто був звільнений від сплати попереднього навчального року, оскільки за постановою опікунської ради їх кількість зменшувалася

до 40 осіб, включаючи й дітей викладачів.

Перший досвід гімназійної освіти в місті засвідчив її конку-

рентоздатність і ефективність. Починаючи від жіночого двоклас-

ного училища, а згодом, уже в якості громадської жіночої гімназії, постійно збільшувалася кількість класів і учениць, підвищувався

статус закладу. Це вимагало докладання зусиль до заміни чи роз-

ширення навчального приміщення, збільшення фінансування. Але

й за ринкових умов у гімназії знаходили можливості безкоштов-

ного навчання найбідніших учениць, залучення благодійних ко-

штів. Постійну увагу розв’язанню проблем приділяла міська влада.

З цих часів започатковується традиція літературно-музичних ранків, які стали своєрідними звітами учениць перед батьками, громадськіс-

тю Єлисаветграда. Утворившись на базі жіночого училища, гімназія

отримала найдавніший відлік своєї історії порівняно з іншими серед-

німи навчальними закладами міста. Досвід перших двох десятиліть, завдання подальшого розвитку гімназії, потреба в учительських кадрах

поставили на порядок денний відкриття педагогічного класу.

22

ВОСЬМИКЛАСНА

ГІМНАЗІЯ НА РОЗІ

ПЕРСПЕКТИВНОЇ І

НИЖНЬО-ДОНСЬКОЇ

(1881–1904 рр.)

На початку 80-х років ХХ ст. більшість жіночих навчальних за-

кладів імперії складали гімназії і прогімназії, засновані на підставі

положення від 4.5.1870 р. Дівчатам, які отримали свідоцтва про

закінчення курсу прогімназії або перших чотирьох класів гімназії, 1881 р. надано право «на звання початкових учительок». Саме цього

року в Єлисаветграді досягли найвищого гімназійного статусу в

підготовці освітян. За клопотанням опікунської та педагогічної рад

1881–82 н. р. у гімназії відкрився VІІІ додатковий, педагогічний

клас. (Доцент В. Постолатій вважає, що саме з цього часу розпо-

чато підготовку вчителів у краї та відлік «неперервної історії … й

23

... родоводу» КДПУ ім. В. Винниченка, зауважуючи при цьому, що

університет виріс із вищих трирічних педкурсів (1921 р.). Згідно

зі ст. 2 навчального плану цього класу, затвердженого 1874 р., до

нього приймалися без іспитів дівчата з атестатом про закінчення

загального курсу гімназії з оцінками з усіх предметів не нижче «3».

За роз’ясненнями освітянського керівництва ідея відкриття VІІІ

класу передбачала «не стільки теоретичне вивчення обраних учени-

цями спеціальних предметів, скільки ознайомлення з педагогічною

практикою під керівництвом учителів і викладачок».

1892 року керівництво Одеського навчального округу розгляну-

ло питання підвищення вимог до вихованок гімназії, які вступали

до педкласу. На той час зустрічалися випадки, коли восьмикласниці

спеціалізувалися з предметів, з яких за 7 класів мали «трійку». У

деяких гімназіях дозволяли обирати по три спеціальності. У зв’яз-

ку з цим опікун округу зауважував головам педрад, щоб ті не до-

зволяли восьмикласницям спеціалізуватися з предметів, по яких

мали не вище «3». Також не рекомендувалося обирати більше однієї

спеціальності, оскільки всі вони, крім неї, мали практикуватися у

викладанні російської мови і початкової арифметики.

Опікун Одеського навчального округу таємний радник Х. Соль-

ський 1895 року повідомляв міністерству народної освіти, що в

останні роки багатьом бажаючим вступити до восьмих класів жіно-

чих гімназій доводиться відмовляти через обмеженість навчальних

площ. При цьому однаковість прав на вступ «при загальній мало-

вимогливості, слугує інколи приводом для небажаних інцидентів».

З іншого боку, значна кількість випускниць педкласів , удостоєних

звання домашньої вчительки чи наставниці, не давала їм усім мож-

ливості працевлаштуватися. Виходячи з цього, а також «того, що

короткотривалість однорічного курсу 8 класу давно вже визнана

невідповідною меті», опікун округу вносив міністерству пропози-

цію: з метою підвищення вимог підготовки домашніх учительок і

наставниць обмежитися прийомом до вказаного класу лише абі-

турієнток із середнім балом атестата «3½», а з предметів бажаної

спеціалізації — не менше «4». Це, на думку Сольського, хоча й не

гарантувало багатьом випускницям педкласів працевлаштування, проте отримувана за цих умов кваліфікація мала набути ґрунтовного

розумового та морального запасу для вищих жіночих навчальних

закладів, курсів чи подальшої самоосвіти, що мало обов’язково ві-

добразитися «у вищій мірі благотворно на всьому змісті російсько-

24

го життя, як сімейного, так і навчально-громадського». Оскільки

пропозиції керівництва округу стосувалися усіх жіночих восьми-

класних гімназій імперії, міністр наросвіти І. Делянов відповів про

неможливість прийняття їх одразу.

1903 року освітянське міністерство запропонувало педрадам

жіночих гімназій подати свої пропозиції щодо змін у навчальному

і виховному процесах. Зокрема, розглядалася можливість продо-

вження навчання восьмикласниць на один рік і замість педагогічного

надати йому загальноосвітнього характеру. Вивчалося і ставлення

педколективів до відкриття підготовчих класів, введення до програ-

ми І–ІІІ класів природознавства і V класів — фізики, запровадження

обов’язкового вивчення нових мов, креслення і малювання, зміни

освітнього цензу викладачів. За передрукованою єлисаветградськи-

ми «Ведомостями» з «Юга» інформацією, одним із найдієвіших

засобів поліпшення якості викладання в жіночих гімназіях було

визнано поступову заміну вчителів учительками з вищою освітою.

Особлива увага мала звертатися на VІІІ клас, у якому серед заходів

для підвищення знань учениць планувалися «введення піврічних

репетицій; підсумкові випробування … не лише з педагогіки, а й із

спеціального предмета». На початку 1904 року міністерство довело

до відома Одеського округу, що з метою підвищення загального

рівня VІІІ класу до його складу могли прийматися лише дівчата, які в атестаті за сім класів мали оцінку не менше «четвірки» з пред-

метів, обраних ними для вивчення у якості головних.

На 1897 рік курс VІІІ класу з початку його відкриття закінчили

204 гімназистки, з яких 37 — із званням домашньої наставниці та 167

— домашньої учительки. Із 338 випускниць VІІ класу 27 отримали

золоті і 41 — срібні медалі. До речі, ще 11.3.1881 р. за поданням мі-

ністра народної освіти було «височайше дозволено» нагородження

випускниць гімназії медалями згідно з порядком, встановленим для

аналогічних чоловічих закладів, тобто — відзначати при необхід-

ності і більше п’яти осіб. 1903 року газета «Новости» повідомила, що освітянське міністерство дозволило семикласницям повторно

складати іспити для підвищення оцінки з предметів за І–V класи з

метою отримати медаль. Таке рішення могла приймати педрада для

кожної учениці не більше одного разу. 1904 р. департамент народної

освіти рекомендував нагородження вихованок гімназії здійснювати

з великою обачністю і за наявності коштів для їх придбання. У разі

відсутності грошей можна було звертатися до батьків або родичів

25

кращих випускниць. Зрештою міг видаватися атестат із записом

про нагородження медаллю без її вручення.

1901 р. міністерство народної освіти відхилило клопотання

про дозвіл випускницям VІІІ класу гімназій одразу тримати іс-

пит з латинської мови для спроби вступу того ж року до жіночого

педінституту. А через два роки опікун навчального округу просив

голів педрад гімназій і прогімназій звернути увагу учениць і батьків

на важливість вивчення іноземних мов, оскільки від вступниць на

жіночі педкурси в Одесі вимагалося знання однієї з нових (фран-

цузька, німецька) мов на гімназійному рівні.

Інформацію про одну з випускниць гімназії ХІХ ст. уродженку

Єлисаветграда, православну, доньку колезького радника Н. Родкевич

отримуємо з документів держархіву області. До першого класу вона

вступила за іспитами 1881 р. одинадцятилітньою. Через вісім років

дівчина отримала атестат за сім класів, маючи з обов’язкових пред-

метів середній бал «3», який склали «4» із закону Божого, загальної

і російської географії, природничої історії, фізики (математичної

і фізичної), географії та «3» із російської мови з церковнослов’ян-

ською і словесністю, твору з російської мови, математики, загальної

і російської історії. З чистописання і малювання Настя отримала

«4». Крім цього, із необов’язкових предметів вона вивчала педагогіку

(«4») і французьку мову («3»). У атестаті записано, що Родкевич

закінчила повний курс навчання у жіночій гімназії, з поширен-

ням на неї прав і переваг, наданих ст. 45 Положення про жіночі

гімназії і прогімназії міністерства народної освіти, затвердженого

24.5.1870 р. і ст. 12 рішення Держради з питань про спеціальні іс-

пити по міністерству народної освіти, затвердженого 22.4.1868 р.

Рішення про видачу атестата педрада ухвалила 12.6.1889 р., а сам

документ датований 30 серпня. Його підписали голова педради

І. Прокеш, начальниця К. Медем, члени ради законовчитель про-

тоієрей Х. Єленевський, законовчитель Й. Розумовський, учителі

російської мови і педагогіки А. Руденко (секретар ради), арифметики, фізики, природної географії Я. Польський, чистописання і малювання

Н. Лоренц, французької мови О. Мен, російської мови Г. Алексєєва, французької мови Л. Юльдрі, математики і космографії.

14.7.1890 р. опікуном та керуючим канцелярією Одеського на-

вчального округу підписано свідоцтво про те, що дівчина в «спеціаль-

ному курсі тієї ж гімназії навчалася російській мові, за що і отримала

право домашньої вчительки і в результаті розгляду поданих нею

26

підтверджуючих документів, які визнані задовільними, дозволено

їй прийняти на себе це звання з правом викладати вищезгаданий

предмет». На звороті були надруковані деякі обов’язки власни-

ка посвідчення: 1) на підставі § 25 і 26 Положення про домашніх

учителів при влаштуванні на роботу в сім’ї для виховання дітей, у

випадку зміни місця роботи чи губернії проживання подавати цей

документ директору училищ і повітовому предводителю дворянства

на нових місцях (в іншому випадку вказаний час їм не зарахову-

вався «в дійсну службу»); 2) згідно з § 9 додаткових правил про

домашніх учительок, затверджених міністерством народної освіти, подавати директору училищ щорічні звіти про роботу і «схвальні

для себе свідчення» від повітових предводителів дворянства і осіб, у котрих працюватимуть. На підставі цих двох документів можемо

дійти висновку, що випускницям VІІ класу гімназії видавався атес-

тат педрадою. Рішення ж про присвоєння кваліфікації домашньої

вчительки з конкретного предмета ухвалювалося керівництвом

округу на підставі перевірки документів про навчання в гімназії.

Випускниці педкласу мали право індивідуального вчителювання

у сім’ях. Родкевич вийшла заміж за дворянина, поміщика з Мало-

висківщини Лутковського.

По закінченні VІІІ класу дівчата ставали домашніми вчи-

тельками, а медалістки — домашніми наставницями. Вони могли

без іспитів вступати на вищі жіночі курси. В енциклопедичному

словнику Брокгауза-Єфрона 1893 р. вказується, що випускниці VІІ

класу отримували атестат на звання учительок початкових шкіл.

Педагогіка тут значиться, як необов’язковий предмет. Нагадаємо, що цей клас у Єлисаветградській гімназії відкрився 1874–75 н. р.

Кіровоградський дослідник історії освіти В. Постолатій пише, що в

цьому закладі вивчали педагогіку, як необов’язковий предмет, тому

педрада «видавала своїм випускницям, які успішно закінчували сім

класів і вивчали педагогіку, ще й атестат на звання вчительок по-

чаткових училищ. Даний атестат давав право займатися навчанням

дітей і вдома. Кількість тих, хто одержував подібні атестати, була

досить великою… Більшість із тих, хто викладав у єлисаветград-

ських міських народних училищах, були вихованками … гімназії». За

словами міського голови, голови опікунської ради жіночої гімназії

О. Пашутіна, у VІІ класі педагогіку було введено при керівництві

педрадою І. Прокешом, який очолював її в 1884–1901 рр.

У травні 1899 р. VІІІ клас закінчили 37 учениць, у т. ч. О. Берес-

27

невич, К. Васильєва, О.-М. Гуляницька, Р. Золотарьова, Ф. Мексина, М. Шкловська, Д. Шполянська. Перша отримала звання домашньої

наставниці з російської мови і арифметики, 20 дівчат стали домаш-

німи вчительками з арифметики, 11 — з російської мови та дві — з

російської мови і арифметики. Через місяць було нагороджено ви-

пускниць VІІ класу З. Єфимовську і Є. Магржиковську золотими, Є. Вайсенберг, В. Лализину та Г. Степіну — срібними медалями.

Ще 18 учениць відзначили книгою Е. Ухтомського «Подорож на

Схід Спадкоємця Цесаревича». Усього ж цього року вказаний клас

закінчили 62 дівчини, в т. ч. П. Барська, М. Завадовська, Є. Кесслер, Р. Коган, В. Рачковська.

Випуски в гімназії проводилися в урочистій атмосфері. 1903 р.

із 53-х семикласниць золотою медаллю нагороджено О. Калузьку, срібними — С. Баккал та І. Лящову. 10 червня законовчитель гім-

назії, священик о. К. Стефанович виголосив промову, відслужив

молебень у присутності семикласниць, педколективу (на чолі з

головою педради статс. радником Ф. Владичиним і начальницею

Г. Алексєєвою), голови опікунської ради, міського голови О. Па-

шутіна, після чого було вручено атестати. Серед випускниць були

уродженки Єлисаветграда, а також Києва, Дмитрівки Олександрій-

ського повіту, Олександрівки Чигиринського повіту, Олександрії, Знам’янки, Черкас, Новомосковська, Ставрополя, Київської та Ві-

ленської губерній і навіть Франції, представниці православного, іудейського, а також лютеранського і караїмського віросповідань, доньки міщан, купців, землевласників, фельдшера.

У звіті повітової управи за 1897 р. по народних училищах

Єлисаветградщини зустрічаємо дані про умови педагогічної робо-

ти кількох випускниць гімназії. Є. Буженицька у системі земської

освіти з 3.9.1885 р. працювала помічницею вчителя, з 1.10.1891 р.

— вчителькою, змінивши кілька місць роботи, влаштувалася до

Велико-Висківського початкового училища, відкритого 1874 р. у

пристосованому громадою приміщенні, без учительської квартири.

Опікуном училища був дворянин М. Малаєв. Помічницею вчи-

тельки тут працювала з 6.9.1897 р. теж колишня учениця єлиса-

ветградської гімназії В. Вишневська, яка за чотири місяці змінила

два училища. У Весело-Олександрівському училищі в П’ятихат-

ках Ольгопільської волості учителювала Є. Гукович, котра за три

роки встигла попрацювати в двох училищах. Вона була забезпечена

квартирою. Училище ж діяло з 1896 р. у наданому його опікуном

28

землевласником М. Базилевичем приміщенні. Відкрите 1886 р. ІІ

Глодоське училище (опікун — селянин Л. Прядко) мало спеціально

споруджений будинок із квартирою для вчительки. Її помічницею

працювала випускниця гімназії Л. Припутенко (педстаж — два роки

і три місяці у двох училищах).

15.02.1901 р. Єлисаветградська міська дума визнала за необхідне

зараховувати осіб педперсоналу на повні штатні оклади лише після

відпрацювання в міських училищах двох років. Втім, 18 грудня

наступного року було роз’яснено, що протягом цього терміну змен-

шену на 240 крб. річну платню мали отримувати лише початківці.

Опікунські ради міських народних училищ підняли клопотання про

зарахування одразу на повний оклад випускниць жіночої гімназії, які останнім часом переважно заповнювали учительські вакансії.

Це мотивувалося тим, що у VІІІ додатковому класі учениці не лише

теоретично знайомилися з педагогікою, а й давали пробні уроки в най-

молодших класах самої гімназії, набуваючи педагогічного досвіду.

У вересні 1903 р. преса повідомила про кадрові зміни в колекти-

вах навчальних закладів Єлисаветграда. У п’яти випадках мова йшла

про випускниць місцевої жіночої гімназії. Помічницями учителів або

учительок стали А. Доброховська в Кущівському, Н. Абрамович — у

Фірсовському, Л. Соколова — у Биківському училищах. До Пуш-

кінського училища отримали призначення працювати помічницями

учительок Є. В. Русанова та О. К. Тобелевич (згодом — зав. міським

Завадівським народним училищем). Остання прийшла на місце М. Д.

Тартаковської. Гадаємо, журналісти допустили помилку в прізвищі, яке швидше за все належало дружині народовольця Тарковського, котра працювала в цьому училищі, витримавши іспити на звання

домашньої вчительки в Єлисаветградській гімназії. 12 жовтня у по-

дружжя народився перший син і майбутня мама припинила роботу, напевне, ще із закінченням 1902–03 н. р. Згідно з циркулярним

роз’ясненням по Одеському округу за 1900 р. випускниці сьомих

класів гімназії мали право викладати у початкових училищах. А

на початку 1909 року «Одесские новости» повідомили, що комісія

з народної освіти визнала доцільним в інтересах справи заміщати

посади учительок лише незаміжніми жінками.

Опікун п’ятого міського народного училища з ремісничим від-

діленням І. Макеєв писав у 1903 році, що між народною школою

і жіночою гімназією немає «середини», запропонувавши перетво-

рити жіночу рукодільну майстерню при своєму закладі у профе-

29

сійну школу. Це б, на його думку, позбавило гімназію переповне-

ння і пом’якшило ситуацію, коли її випускниця в бідній сім’ї стає

«чужою», порушується «рівновага між окремими членами сім’ї».

Цікаво, що за два десятиріччя до цього подібну ідею відстоював

опікун ремісничого училища В. Михайлов, вважаючи, що багато

з гімназисток, за навчання яких батьки платять останні гроші чи

звертаються за матеріальною допомогою до опікунства учнів, «пішли

б до хорошої професійної школи».

1895 року до опікунської ради гімназії входило 12 осіб: виборні

члени О. Пашутін (голова), О. Писарєв, Н. Асотський, Ф. Кире-

євський, І. Макеєв, Г. Цицерошин, Е. Богданович, С. Горфінкель, Я. Коган, І. Лелюк та постійні — голова педради, директор чоловічої

гімназії І. Прокеш і начальниця гімназії К. Медем. У циркулярі по

Одеському округу за 1900 рік зустрічаємо перелік обов’язків опікун-

ських рад жіночих гімназій: складання щорічного кошторису витрат

і нагляд за його реалізацією, визначення зарплати начальниці та

іншим посадовим особам гімназії, загальна опіка закладу з питань

встановлення і збереження «належного порядку і благоустрою й

т. ін.». Обрані члени ради мали затверджуватися освітянськими

органами управління. 30 листопада того року міська дума обрала

зі свого складу до опікунської ради на чергове триріччя міського

голову, надвірного радника О. Пашутіна (одноголосно), Г. Цице-

рошина (16 голосів — «за», 3 — «проти»), купців С. Горфінкеля

(11–8), І. Лелюка (15–4) та Ф. Шрейтеля, купця першої гільдії Я.

Когана, приватного повіреного О. Яцевича (по 14–5) і спадкового

почесного громадянина Г. Волохіна (13–6). Кандидатом у члени

ради став колезький радник І. Михайлов, який набрав 10 голосів.

Вибори проходили таємно і на альтернативній основі (висунуто

було на одну кандидатуру більше).

18.01.1901 р. міський голова О. Пашутін, відкривши засідан-

ня думи, повідомив присутніх про смерть найстарішого гласного, колишнього голови опікунської ради жіночої гімназії К. Соколо-

ва-Бородкіна, який багато пропрацював «у вказаних званнях і на

посаді повітового предводителя дворянства на користь рідного

міста». Гласні вшанували пам’ять Кирила Васильовича вставан-

ням. Напевне, за його сина йде мова у повідомленні єлисаветград-

ських «Ведомостей» про вибори опікунською радою жіночої гім-

назії 27.2.1901 р. своїм головою О. Пашутіна і заступником голови

С. К. Соколова-Бородкіна. На тому ж засіданні розглянуто і про-

30

хання про звільнення учениць від плати за навчання. Наступного

року помер член опікунської ради (з 1894 р.), 72-річний купець

І. Лелюк. Іван Дмитрович понад тридцять років поспіль обирався

гласним міської думи, з 1881 р. був опікуном Балківського училища, з 1899 р. — почесним наглядачем чотирикласного міського училища, з 1877 р. — старостою Петро-Павлівської церкви, ним же й збудова-

ної, у якості виконувача духівниці купця Романченка, який заповів

на це більшу частину спадщини. Його заслуги відзначені срібною

і золотою медалями на Станіславській стрічці для носіння на шиї.

До могили покійного біля Петро-Павлівської церкви покладено і

вінок від опікунської ради жіночої гімназії. Перед відкриттям чер-

гового засідання думи було відслужено панахиду. Місцева газета

надрукувала виступ біля його гробу настоятеля Покровської (Ко-

валівської) церкви, у якому той зазначив: «Чимало хто робиться

рабським прихильником багатства, а він навпаки, якщо йому і текло

багатство, — не докладав до нього свого серця, — воно через руки

його текло, так би мовити, рікою на справи милосердя. Не рідко

ми з посмішкою поглядали на його чоботи у латках при його засо-

бах, а між тим, добра половина учнів Балківського училища носила

чоботи за його кошти». 1903 р. помер колишній член опікунської

ради гімназії суддя О. Писарєв.

12 травня 1903 року О. Пашутіна вшанували з нагоди 25-річчя

роботи міським головою. Після літургії і молебню в Успенсько-

му соборі Олександра Миколайовича вдома вітали представники

земських і міських установ, організацій, у т. ч. делегація навчаль-

них закладів Єлисаветграда. Серед 11 адрес дві було піднесено від

опікунської та педагогічної рад жіночої гімназії. Першу вручили у

великій, оздобленій сріблом оксамитовій папці з накладними сріб-

ними ініціалами ювіляра, датами (1878–1903, 12 травня, ХХV) і

срібною планкою з написом «Від Опікунської Ради Єлисаветград-

ської жіночої гімназії». На внутрішніх зворотах обкладинок були

вміщені фотографії членів опікунської ради на чолі з її головою

О. Пашутіним і приміщення гімназії. З тексту адреси видно, що

ювіляр перебував у складі опікунської ради понад 32 роки (майже

з самого початку діяльності закладу в якості гімназії), у т. ч. її голо-

вою — більше 12 років, довір’я громадян протягом такого тривалого

часу виправдовувалося «постійною готовністю підтримати усі почи-

нання, спрямовані на покращення матеріального існування жіночої

гімназії … ваша сердечна батьківська турбота про потреби учениць

31

— дітей бідних батьків; ваша турбота про покращення гігієнічних

умов гімназії, які мають важливе значення для здоров’я учениць, майбутніх матерів, котра завершилася будівництвом нового при-

міщення гімназії; ваша нарешті коректність, як голови нашої ради

— ось ті якості, які викликали з нашого боку почуття щирої поваги і

вдячності», — йшлося у документі, підписаному заступником голо-

ви опікунської ради С. Соколовим-Бородкіним, головою педради

Ф. Владичиним, начальницею гімназії Г. Алексєєвою, членами

ради Г. Цицерошиним, О. Яцевичем, Г. Волохіним, С. Горфінкелем, Я. Когоном, Ф. Шрейтелем і діловодом ради А. Руденком. Юві-

ляр подякував раді, додавши, що протягом цих кількох десятиріч

разом зі всіма її членами намагався по можливості поліпшити до-

бробут гімназії шляхом будівництва нового приміщення для неї та

задоволення інших потреб, що сприяло б «правильному веденню

у ній справи — виховання і навчання численного контингенту її

вихованок».

Від педради О. Пашутіна прийшли вітати начальниця Г. Алек-

сєєва, її помічниця М. Булацель, законовчитель о. М. Парфенов, викладачки М. Анисимова, О. Гур’янова, викладачі А. Руденко, Д. Пепескул, І. Бортовський та Я. Польський. Алексєєва зачитала

вітальну адресу від педради, в якій, зокрема, йшлося: «Ми у вашій

особі зустрічаємо виняткового, надзвичайно чуйного … покрови-

теля навчального закладу. Протягом багатьох років, перебуваючи

головою опікунської ради жіночої гімназії, ви виявляли найдобро-

зичливіше, прихильне відношення до її потреб і користі: інтереси

як учителів, так і учениць були завжди близькими вам і знаходили

у вас впливового захисника. Ваші постійні турботи про матеріальне

благополуччя нашої гімназії слугували її розвитку і успіхам. Остан-

нім найбільш яскравим проявом вашого доброго відношення до

гімназії є спорудження нового приміщення: в історії жіночої гімназії

це — крупний факт, котрий, безумовно, благотворно відобразиться

і на внутрішньому її стані». Документ підписали голова педради, начальниця гімназії, її помічниця, законовчитель, викладачі і класні

наглядачки. У слові-відповіді Олександр Миколайович підкреслив, що для нього завжди були близькими інтереси жіночої гімназії як

головного «розсадника» для виховання доньок городян. Із часу її

заснування курс навчання закінчила значна кількість дівчат, котрі

з користю застосовують свої знання як у сімейному побуті, так і в

педагогічній та громадській галузях.

32

Потім у приміщенні міського громадського зібрання відбувся

обід, де лунали тости на честь Олександра Миколайовича, у т. ч.

від найстарішого гласного міської думи Г. Цицерошина. Ювіляр у

своєму першому тості подякував заочно опікунові Одеського на-

вчального округу Х. Сольському, котрий першим надіслав вітальну

телеграму, в якій високо оцінив турботу міського голови про роз-

виток народної освіти в Єлисаветграді, його навчальних закладів.

Серед телеграм відзначимо і прислану колишнім керівником міс-

цевої чоловічої гімназії, головою педради жіночої гімназії, дійсним

статським радником А. Баликом та його сім’єю уже із Миколаєва, де він працював директором гімназії.

Цікавий за змістом, з точки зору дискусії кінця ХХ — початку

ХХІ ст. щодо назви міста, документ підписав міський голова того

місяця. О. Пашутін вітав телеграмою петербурзького колегу із 200-

річчям столиці імперії від імені «міста Вінценосної Дщері славного

реформатора Росії Петра Великого, Імператриці Єлисавети», що

зайвий раз підтверджує царське походження назви «Єлисаветград», яке, таким чином, увійшло й до назви гімназії.

Вибори в думі 29.11.1903 р. членів опікунської ради на чергове

триріччя не дали повного результату, оскільки достатню кількість

голосів набрали замість потрібних восьми лише шість гласних

(О. Пашутін, спадковий почесний громадянин І. Дубровинський, губернський секретар М. Іванов, Г. Волохін, надвірний радник

Й. Бересневич, присяжний повірений М. Плотников) із 10 канди-

датур. 20 грудня із трьох кандидатів дообрано Г. Цицерошина та

спадкового почесного громадянина М. Макеєва. 23.1.1904 р. наказом

міністерства народної освіти О. Пашутін вкотре був затверджений

головою опікунської ради на наступні три роки. А влітку опікун

Одеського округу затвердив і членів ради. При цьому враховувалися

існуючі в імперії Романових обмеження. Зокрема, згідно з роз’яс-

ненням департаменту народної освіти, особи іудейського віроспо-

відання не могли входити до опікунських рад жіночих гімназій і

прогімназій, а також інших християнських навчальних закладів.

При цьому серед учениць єлисаветградської гімназії іудейки ста-

новили помітну частку.

Педагогічну раду жіночої гімназії за посадою очолював інспек-

тор чоловічої гімназії, а з 1885 р. у зв’язку з перетворенням останньої

у класичну гімназію — її директор. Цю посаду обійняв колезький

радник І. Прокеш. «Він був чехом, запрошений разом з іншими

33

чехами із Богемії Толстим (міністр освіти. — С. Ш.), коли уряд

вирішив для того, щоб відволікти учнів від революційного руху, посилити викладання давніх мов — латинської та грецької. Це був

великий міцний чоловік, богатирської статури», — згадував його

колишній гімназист Н. Ширман. (Єлисаветградська мемуаристка

Н. Бракер писала про призначення в той же час директором міс-

цевого реального училища І. Бачинського, чеха, «що їх так багато

притягла до Росії шкільна реформа графа Д. А. Толстого. Всі ці зміни

відбивалися на внутрішньому житті школи й обмежували вільну

роботу викладачів…». Додамо, що М. Драгоманов, який мав досвід

викладання в класичній гімназії, читав лекції в педшколі, називав

міносвіти «міністерством народного затемнення».) 3.11.1896 р. ви-

повнилося 25 років педагогічної діяльності Івана Федоровича. Він

раптово помер на роботі у церкві чоловічої гімназії 6 грудня 1901

р. Через 9 днів на засіданні єлисаветградської думи міський голова

О. Пашутін, повідомивши про смерть І. Прокеша, розповів про його

діяльність у якості директора чоловічої гімназії і голови педради

жіночої гімназії, «завідуючи вказаними навчальними закладами з

1884 р.». За цей час жіночу гімназії закінчили 822 учениці, у т. ч.

319 — VІІІ клас, ставши домашніми вчительками і домашніми на-

ставницями. Завдяки відкриттю паралельних класів, по 7-й включно, подвоїлась (із 345 до 658) кількість учениць. Було введено педагогіку

(VІІ клас), гімнастику, гігієну праці, методику малювання (VІІІ), закон Божий для лютеранок та іудейок. Постійно проводилися

літературно-музичні ранки. «При всіх паралельних класах і при

VІІІ додатковому класі влаштовані класні бібліотеки для учениць.

Вироблені детально правила відносно занять, поведінки і освіти

учениць як у гімназії, так і вдома. Розроблені детальні правила для

учнівських квартир і нагляду за ними. …Завдяки безпосередньому

сприянню І. Прокеша і … його висновку на запит начальства, Мі-

ністерство Народної Освіти, зрештою, виявило згоду на виділення

в розпорядження міського управління із сум гімназії, у вигляді

орендної плати, протягом 36 років по 6500 крб. в рік на погашення

позики і виплату відсотків для спорудження нового приміщення

… гімназії». О. Пашутін запропонував думі увічнити пам’ять педа-

гога заснуванням за рахунок міста стипендії його імені у чоловічій

і жіночій гімназіях. Гласні одноголосно доручили міській управі

розробити положення про них і просили міського голову висловити

від імені думи співчуття сім’ї І. Прокеша.

34

Оплата діяльності голів педрад жіночих гімназій не була врегу-

льованою, адже їх функції виконували особи, які працювали штатно

в інших закладах. На це, зокрема, три роки поспіль зважали Херсон-

ські земські збори при виділенні коштів на утримання Єлисавет-

градської жіночої гімназії. У жовтні 1883 року, врахувавши заяву

гласного Зеленого про призначення утримання голові її педради

у розмірі 500 крб., не передбаченого законодавством, вони вирі-

шили виділити замість 1 тис. крб. лише 500 крб. Наступної осені

херсонці відхилили клопотання гласного Пашутіна про збільшен-

ня цієї суми знову до тисячі крб. Його заяву задовольнили лише

21.10.1885 р. за умови, щоб гроші не йшли на «додаткову оплату»

голові педради. Міністерство народної освіти 11.1.1900 р. повідо-

мило опікунові Одеського навчального округу, що до виходу нового

положення про жіночі гімназії і прогімназії, питання оплати роботи

голів педрад мали вирішуватися опікунськими радами залежно від

наявних коштів самого закладу. У випадку позитивного вирішення

питання, розмір оплати мав бути не менше 300 крб. у гімназіях і

150 — у прогімназіях.

Пропрацювавши понад 23 роки начальницею гімназії, 1.7.1895

р. К. Медем звільнилася з роботи за станом здоров’я. У тогоріч-

ному звіті закладу відзначено рівний, спокійний, м’який характер

Клавдії В’ячеславівни, яка «користувалася загальною любов’ю уче-

ниць і повагою своїх колег і громадськості». Вірогідно її донькою

була дійсний член товариства допомоги бідним ученицям гімназії

О. П. Медем, випускниця цього закладу 1880 року, а сином — губерн-

ський секретар, голова Єлисаветградської повітової земської управи

М. Медем. Михайло Петрович був вихідцем із дворян Курляндської

губернії, православним, мав родовий маєток при волосному містеч-

ку Витязівці, згодом став повітовим предводителем дворянства.

Можливо, про ще одного представника родини колишньої началь-

ниці гімназії писали місцеві «Ведомости», повідомивши 1903 р., що «височайшим наказом» командир Санкт-Петербурзького жан-

дармського дивізіону барон фон Медем призначений помічником

начальника штабу окремого жандармського корпусу з присвоєнням

звання генерал-майора.

Зміна начальниці гімназії спонукала педраду 28.06.1895 р. ухва-

лити рішення про виділення 451 крб. на ремонт її квартири (яку

мала зайняти наступниця), контроль за яким міськуправа доручила

одному із своїх членів та міському архітектору О. Лишневському.

35

Навесні 1897 р. останнього управа знову направила для огляду цієї

квартири з метою визначення обсягу ремонту, який педрада гімназії

тепер уже просила зробити за рахунок міста. На початок 1901 року

виконуючою обов’язки, а навесні 1903 року — начальницею гімназії

значилася Ганна Алексєєва, її помічницею опікун округу призначив

класну наглядачку Марію Булацель. Попередньо останню обрала

на цю посаду опікунська рада.

Із складу педколективу гімназії на початковому етапі її діяль-

ності, у якості восьмикласної, нам відоме, зокрема, ім’я О. Рудольф, завдяки заміжжю (29.6.1883 р.) за В. Ястребовим. Її він виділив

з гурту молодих учительок гімназії, з якими приятелював, захо-

плювався гастролями Іванова-Козловського, ходив у спільну ложу.

Н. Бракер згадувала: «Подружжя виявилося щасливим. Олена Кар-

лівна разом з добрим вихованням мала велику звичку до праці, бо

з ранніх літ мусила заробляти на себе й на допомогу родині. Вона

вміла на малі кошти улаштувати йому затишне вогнище. Часті хво-

роби та дрібні діти не дозволяли О. К. брати пряму участь у працях

чоловіка, але вона стояла так близько до них, що з своїх розкопів

(археологічних. — С. Ш.) він надсилав їй листи-щоденники з доклад-

ним описом ходу праці… Можна з певністю сказати, що без Олени

Карлівни, тяжка спадкова хвороба ще раніше забрала б Ястребова

у дочасну могилу». Загалом, Володимир Миколайович протягом

15 років подружнього життя, які стали останніми для нього, ви-

друкував кілька окремих праць, низку наукових статей у «Кіевской

Старине», організував історичний і географічний відділи в музеї

при училищі, розкопав ряд археологічних пам’яток України і Росії, досліджував етнографію краю, був членом Одеського товариства

історії і старожитностей, Історико-філологічного товариства при

Одеському університеті та Церковно-археологічного товариства при

Київській духовній академії, співробітничав із паризьким «Ревю…»,

«Записками Львівського наукового товариства», «Этнографическим

Обозрением» та ін.

18.10.1892 р. колишній викладач жіночої гімназії В. Ястребов

виступив на урочистому відкритті пам’ятника своєму викладачу, професору В. Григоровичу. Серед численних присутніх були учите-

лі, учні й учениці усіх міських навчальних закладів, у т. ч. жіночої

гімназії. В. Ястребов помер у грудні 1898 р. На прохання Олени

Карлівни голова правління реального училища підняв клопотання

перед земськими зборами про фінансову допомогу на виховання

36

синів Василя (15 років) і Павла (3 роки) додатково до отримуваної

нею від казни пенсії. Взявши до уваги 22-річну корисну діяльність

покійного, гласні повіту 16.5.1899 р. постановили виплачувати по

150 крб. щорічно кожному з дітей. У жовтні 1916 р. О. К. Ястребову

було обрано до складу місцевого жіночого комітету, який очолювала

Н. А. Бракер. 1905 року у столі з надання допомоги сім’ям запасних

нижніх чинів Єлисаветградської земської управи працював студент

Московського університету В. В. Ястребов. 1.7.1918 р. підпоручик

інженерних військ 19 понтонного батальйону у відставці Василь

Володимирович Ястребов був свідком на шлюбному вінчанні у

церкві кавалерійського училища.

Як і В. Ястребов, за сумісництвом у жіночому закладі виклада-

ли інші високоосвічені, кваліфіковані педагоги. Так, 24.11.1893 р.

голова педради І. Прокеш просив директора земського реального

училища дозволити викладачеві останнього А. Цимбалу вести уроки

гімнастики і танців також у громадській гімназії і надіслати для

копіювання його документи. За умов відсутності архівного фонду

громадської гімназії цей документ викликає інтерес, оскільки є най-

давнішим із виявлених нами на її офіційному бланку (за пізніші

роки зустрічаються три окремі види друкарських бланків: опікун-

ської та педагогічної рад і начальниці гімназії). До свого керівника

звернувся з відповідною заявою і сам Андрій Цимбал. Прохання

задовольнили.

Звіт гімназії за 1894–95 н. р. дає нам унікальну можливість

ознайомитися з тижневим персональним і предметним розподі-

лом годин. Протоієрей Х. Єленевський (4–8 класи, 10 уроків) і

священик М. Парфенов (1–3 класи, 14 уроків) викладали закон

Божий, статський радник А. Руденко — російську мову (4–8 класи), педагогіку (7–8 класи) та дидактику (8 клас, 25 уроків з усіх пред-

метів), статський радник М. Кир’яков — математику (7–8 класи) та

математичну географію (7 клас, усього 9 уроків), колезький радник

М. Базилевич — математику (3–6 класи, 19 уроків), статський рад-

ник І. Іванов — історію (4–7 класи, 12 уроків), колезький радник

Я. Польський — фізику (6–7 класи), природну історію (4–5 кла-

си) та географію (3–4 класи, усього 21 урок), титулярний радник

Л. Косовський — географію (1–2 класи) та історію (3 клас, усього

12 уроків), восьмикласник Ф. Пікрс (5–7 клас, 9 уроків), домашня

наставниця-вихователька О. Мен (1, 3 класи, 18 уроків) та домашня

вчителька Н. Орлова (2, 4 класи, 13 уроків) — французьку мову, 37

домашня наставниця О. Брамсон (1–2 класи, 20 уроків), статський

радник І. Славський (5–7 клас, 9 уроків) і пастор Г. Графф (3–4

клас, 7 уроків) — німецьку мову, восьмикласник Н. Грушецький

— чистописання (2–4 класи) та малювання (2–7 класи, усього 26

уроків), надвірний радник І. Красавченко — чистописання та ма-

лювання (1 клас, 8 уроків), народний учитель А. Цимбал — гімнас-

тику і танці в усіх класах (19 уроків), випускник духовної семінарії

С. Завіновський (представники цього роду були серед учителів духо-

вного училища, чоловічої гімназії, священників) — співи (3–8 класи, 57 уроків), домашня наставниця М. Анисимова — російську мову

(1–3 класи, 22 уроки), домашня вчителька Л. Михальчі — рукоділля

(3–7 класи, 14 уроків), домашня вчителька О. Іллічівська — ро-

сійську мову, арифметику та чистописання (підготовчий клас, 18

уроків), домашня вчителька Л. Пекарська — арифметику (1–2 класи, 12 уроків). Остання того року була звільнена з посади класної на-

глядачки, на яку влаштувалася домашня наставниця Л. Степанова.

До педперсоналу відносилася 31 посада: голова педради, начальниця

гімназії, два законовчителі і 13 викладачів, сім учительок, шість

класних наглядачок і лікар. У списку педперсоналу на зламі сто-

літь зустрічаємо прізвища учителів російської мови і словесності

О. Івченка, історії, географії і латинської мови В. Гогіна, латинської

мови — А. Диша, німецької мови — К. Брамсона та Й. Кончинського, малювання — Т. Зубкова, чистописання і малювання — Д. Павло-

ва та О. Коренка, співів — П. Левшинського, російської мови —

М. Анисимової, французької мови — О. Гур’янової та Л. Крижанів-

ської, підготовчого класу — О. Іллічівської, рукоділля — Г. Біднової, гімнастики і танців — Н. Яцевич, гігієни — Й. Шорштейн (лікар), наглядачок Г. Алексєєвої (однофамілиця начальниці), М. Ханда-

лової, Н. Прженосил, М. Угринович, М. Брейєр, С. Шостовської, М. Дубовської, О. Канатової. Згаданий Єленевський був випус-

кником Московської духовної академії, кандидатом богослов’я, ви-

кладачем Одеської духовної семінарії, з 1871 р. — настоятель Єли-

саветградського Успенського собору. «Кремезний, червонолиций, веселий», — згадувала його колишня єлисаветградська гімназистка

К. Флоровська.

Восени 1898 року помер учитель німецької мови чоловічої і

жіночої гімназій, уродженець Богемії Йосип Веселий, який за два

роки до цього перевівся з Уманської класичної гімназії до зему-

чилища. У некролозі місцеві «Ведомости» писали, що він «скрізь

38

користувався любов’ю, прихильністю учнів і товаришів по службі

завдяки своєму доброму, м’якому, відкритому характеру і теплому

досвідчено-старанному відношенню до навчально-виховної роботи».

Поховано педагога на Петро-Павлівському цвинтарі у присутності

учнів, їхніх батьків, учителів усіх трьох середніх навчальних за-

кладів міста, О. Пашутіна. А законовчителя гімназії, настоятеля

Володимирської Божої матері церкви Захара Зіорова було похо-

вано на території цього культового закладу. 15.2.1899 р. його син, єпископ Таврійський і Сімферопольський (до цього — Алеутський) преосвященний Микола (Михайло) відслужив тут панахиду.

Педагоги брали активну участь у діяльності Єлисаветград-

ського товариства поширення грамотності та ремесел. Із складу

його членів 1898 — 1903 рр. у жіночій гімназії працювали класними

наглядачками М. Хандакова, О. Леонтьєва, Н. Біла, Г. Алексєєва, М. Жаданова, викладачами А. Руденко, О. Мен, А. Диш, В. Гоген, Г. Біднова, О. Брамсон, І. Бакуленко, М. Анисимова, в. о. начальниці

гімназії Г. Алексєєва.

Одеські та єлисаветградські періодичні видання регулярно вмі-

щували інформацію про відзначення кращих педагогів. Зокрема,

«Височайшим наказом по належному відомству» чин колезького

асесора 1890 р. отримав учитель гімназії Ямболов, 1896 р. — Гру-

шецький. 1899 р. опікун округу висловив подяку законовчителю

Парфенову, учителям Кир’якову, Бакуменку, Кончинському, Ко-

ренку, Павлову, Анисимовій, Пекарській, Мен, Прокеш, Бідновій

та Іллічівській. Того року кавалерами ордена Св. Анни другого

ступеня стали їхні колеги Іванов та Руденко. Першого дня 1904

р. останнього нагороджено орденом Св. рівноапостольного князя

Володимира четвертого ступеня. Свідченням високого авторитету і

кваліфікації педагога стало призначення 1903 р. викладача фізики і

природної історії статського радника Я. Польського на посаду місь-

кого хіміка. Про рівень вирішення деяких кадрових питань свідчить

інформація в місцевих «Відомостях» про затвердження домашньої

вчительки О. Мен на посаді викладачки французької мови старших

класів жіночої гімназії імператором «по всепідданішій доповіді п.

міністра народної освіти» 12.2.1899 р. Із газети ж дізнаємося, що

гімназійний учитель танців, артист імператорського С. Петербурзь-

кого балету С. Пащенко давав бажаючим уроки бальних, балетних

та характерних танців.

Трудовий стаж у навчальному закладі давав право на пенсію.

39

Скажімо, 1899 р. Й. Шорштейн за роботу в гімназії отримав казен-

ну пенсію в розмірі окладу лікаря згідно зі штатом від 30.7.1871 р.

Учителю історії та географії статському раднику І. Іванову після

досягнення 30-річного стажу нарахували 20 % надбавки до 600 крб.

(вартість 150-и річних передплат міської газети) отримуваної перед

цим пенсії. Він продовжував працювати, отримуючи і зарплату.

Згідно з урядовими рішеннями із викладачів вираховувалися два

«пенсійних» відсотки з окладів, доплат за уроки з обов’язкових і

необов’язкових предметів, указаних у положенні від 24.5.1870 р.

Не враховувалися інші, допоміжні предмети в жіночих гімназіях, за які бралася окрема плата із учениць.

На поч. ХХ ст. міністерство освіти ухвалило деякі питання

прийому на роботу учительок старших класів жіночих гімназій і про-

гімназій, які могли вирішуватися лише за узгодженням із міністер-

ством. Тож опікун Одеського навчального округу просив подавати

документи на нових працівниць завчасно, особливо перед початком

навчального року. Інше рішення було прийняте в столиці у відпо-

відь на неодноразові клопотання опікуна про дозвіл викладання

предметів у старших класах жіночих гімназій і прогімназій особам

жіночої статі, які мали звання домашніх учительок і наставниць.

Міністерство повідомило, що може допускати до цих обов’язків

лише випускниць вищих жіночих курсів, а домашні наставниці та

вчительки могли отримати дозвіл читати лише нові мови. У стадії

вивчення знаходилося питання заміни у жіночих навчальних за-

кладах заміжніх викладачок і класних наглядачок незаміжніми.

Із 1874 р. складання учительських навчальних планів і про-

грам знаходилося у компетенції міністерства (до цього — у віданні

педради). 1893 р. в енциклопедії Брокгауза-Єфрона видруковано

тижневий план уроків у семи класах гімназій. Найбільше обов’яз-

кових предметів читалося у ІV класі: закон Божий (дві години), російська мова і словесність (три години), математика (три годи-

ни), географія (дві години), історія (дві години), природна історія

і фізика (дві години), чистописання (одна година),рукоділля (дві

години). Ці дисципліни вивчалися і в інших класах, за винятком

географії у V–VІ класах, історії та рукоділля у І–ІІ кл., природної

історії і фізики у І–ІІІ кл., чистописання у V–VІІ кл. Найменше

тижневе навантаження припадало на І–ІІ (по 13 годин), найбільше

— на ІV і VІ–VІІ класи (по 17 годин). Найбільше часу у гімназії від-

водилося на вивчення російської мови та словесності й математики, 40

найменше — на чистописання. Необов’язкова частина предметів

складалася із двох варіантів: німецька та французька мови, малю-

вання і педагогіка (у VІІ класі дві години) або латинська, грецька

та ще одна з іноземних мов. Навчальні плани були загалом по-

дібними до планів чоловічих гімназій, а із закону Божого, росій-

ської мови, історії (за винятком стародавньої), фізичної географії

(в дещо іншій послідовності) — тотожними. Відмінності полягали

у відсутності тригонометрії, скорочених темах алгебри і геометрії, перенесенні основних понять логіки в V клас. До обов’язкових

предметів у педкласі відносилися закон Божий, методика росій-

ської мови, арифметика та вправи з викладання, до необов’язко-

вих: історія або математика, або словесність, або нові мови (за

бажанням французька чи німецька). Втім були питання, які не

підлягали дискусіям. Випускник Прилуцької гімназії, який мав

досвід керівної роботи в освітянських структурах імперії, дослід-

ник із діаспори С. Сірополко писав: «про заведення будь-якого

предмета з українознавства в середніх школах не могло бути й

мови. Нерідко директори гімназій забороняли учням говорити

між собою по-українському…».

1899 р. створена керівництвом навчального округу комісія з

викладачів педагогіки одеських жіночих гімназій під головуван-

ням ординарного професора Новоросійського університету Ланге

визнала стан курсу цього предмета в жіночих закладах вельми не-

досконалим. Загальна педагогіка у VІІ класі, яка включала основи

гігієни, загальної психології і логіки та теорії виховання при двох

годинах на тиждень, на думку комісії, за своїм обсягом являла курс

нереальний для виконання, недосконалий, відсталий від тогочасних

вимог, вкрай суб’єктивний за змістом і майже «безплідний за сво-

їм практичним результатом для учениць, як майбутніх матерів…».

Гігієна викладалася слабко, психологія і логіка — схоластично і

застаріло, правила виховання — суб’єктивно, довільно і «практично

безплідно». Далеко не головне місце, як це б належало в спеціаль-

ному педкласі, займав курс педагогіки (переважно дидактика) у

VІІІ класі. Він був «недостатньо фіксованим,.. вкрай не повним, за відсутністю в ньому такої важливої галузі педагогіки, як її іс-

торія». Комісія виробила пропозиції з удосконалення курсу цього

предмету.

В єлисаветградській гімназії велася робота з удосконалення

навчальних планів і програм. Із дозволу керівництва округу у VІІ

41

класі збільшили час для рукоділля з одного до двох щотижневих

уроків. У процесі розширення спектра предметів було введено

викладання педагогіки в VІІ класі, гімнастики, гігієни роботи та

методики малювання у VІІІ класі, латинської мови для бажаючих

у ІV–VІІ класах, закону Божого для учениць лютеранського та іу-

дейського віросповідань. 14.12.1903 р. заступник міністра освіти

дозволив останній предмет вивчати з наступного року римо-като-

личками єлисаветградської гімназії за умов: 1) викладання мало

здійснюватися у вільний від обов’язкових предметів час, російською

мовою і за підручниками, схваленими міністерством; 2) вивчення

предмета не було обов’язковим; 3) витрати на оплату викладання

покладалися на батьків учениць за обопільною домовленістю із за-

коновчителем. До необов’язкових предметів у гімназії у 1903–04 н. р.

відносилися нові мови, малювання, латинська мова і закон Божий

для іудейок, католичок, лютеранок і караїмок. Цей перелік міг по-

повнитися домоведенням. Але проект програми, поданий опікуном

Одеського округу Х. Сольським, відхилив міністерський учений

комітет з технічної і професійної освіти, вважаючи, що введення

одного двогодинного уроку на тиждень у 8 класі для вивчення до-

моведення і кулінарної справи є недостатнім. Збільшити ж цей час

не було можливості, оскільки за розрахунками опікуна гімназистки

і без цього щоденно затрачали до 10 годин для навчання. Лише 1912

р. міністерство дозволило у порядку експерименту запровадження

домоведення як необов’язкового предмета по дві години на тиждень

у VІ–VІІІ класах жіночих гімназій, котрі визнають це за доцільне.

Воно мало носити практичний характер.

По завершенні навчального року частина предметів виносила-

ся на іспит, інша оцінювалася за поточною успішністю. Зокрема, до останніх відносилася, згідно з роз’ясненням заступника міні-

стра освіти таємного радника Ренара, природна історія у V класі.

1.8.1900 р. обіжник надав право педрадам переводити успішних

гімназисток до наступного класу без іспиту. Незалежно від віку

і сімейного стану дівчата могли допускатися до іспитів у якості

екстернів за курс різних класів жіночих гімназій.

До різних класів жіночої гімназії перед початком 1894–95 н. р.

поступило 117 дівчат, вибуло ж протягом навчального року — 118

і на час перевідних чи випускних іспитів залишилося всього 470

учениць. Майже половину з них складали православні — 228 осіб

(48,5 %), далі йшли іудейки — 209 (44,5 %), римо-католички — 16

42

(3,4 %), лютеранки — 15 (3,2 %), караїмки — 2 (0,4 %). Таким чином, 55,1 % гімназисток були християнками.

Міністерство освіти 23.5.1898 р. дозволило проводити прийомні

іспити до І–ІV класів жіночих гімназій наприкінці навчального року.

В єлисаветградській гімназії того року вони проводилися також

із 17-го, а заняття розпочиналися 24 серпня. 1.9.1899 р. з дозволу

опікуна округу по В. Перспективній вулиці у будинку Павловича

(напроти пошти) Є. Гладка відкрила елементарну школу з метою

підготовки дітей обох статей до перших класів середніх навчальних

закладів. Перевантажена гімназія не могла вмістити усіх бажаю-

чих. 1902 р. у місті відкривається ще одна жіноча гімназія — при-

ватний заклад Єфимовської, куди одразу вступили 115 дівчат. У

громадській гімназії того року навчалося 688 учениць, у т. ч. 534

доньки купців і міщан, 168 — дворян і чиновників, 43 — селян, 25

— духовенства. Єлисаветградська преса друкувала оголошення про

послуги репетиторства курсу жіночої гімназії, вступні іспити. Так, у травні 1903 р. останні проводилися до підготовчого та першого

класів. Вступні іспити, а також перескладання іспитів того року

розпочиналися із 12 серпня.

Зі станом справ у гімназії безпосередньо знайомилися висо-

копоставлені посадові особи. 15.4.1895 р. співом хору учениць тут

вітали архієпископа Херсонського і Одеського Іустина. У залі він

зустрівся з гімназистками і учительським колективом на чолі з

головою педради І. Прокешем. На прощання гість записав у візита-

ційній книзі закладу: «Був у гімназії і мав задоволення вислухати

кілька дуже хороших відповідей вихованок різних класів і з різних

предметів». 23.3.1903 р. до міста прибув заступник міністра народ-

ної освіти С. Лук’янов у супроводі опікуна Одеського навчального

округу Х. Сольського. На вокзалі їх зустрічали в. о. міського голови, поліцмейстер, керівники навчальних закладів. Прибулі побували в

середніх закладах, у т. ч. і громадській гімназії, де ставили питання

ученицям.

Завдяки збереженій в обласному краєзнавчому музеї віньєтці

випуску гімназії 1895 р. до нас дійшли прізвища дівчат: Розмирович, Кірхнер, Степіна, Терлецька, Ковальова, Гончаренко, Дическулова, Шкловська, Бромберг, Алексєєвська, Френкель, Бялкіна, Додіна, Луковська, Коссюро, Прокеш, Келиповська, Ляховецька, Мехель-

сон, Арєшникова, Львівська, Егдеровська, Мілевська, Загорська, Конторович, Шишель, Завадовська, Сорока, Вульф, Бахмутська, 43

Шостовська, Цвєтинович, Черняховська. Музикознавець М. Долгіх

з посиланням на дніпропетровських колег повідомила автору книги, що випускниця сьомого класу Н. Прокеш, 1879 р. н., через 12 років

закінчила Петербурзьку консерваторію по класу роялю, працювала

учителькою в Наддніпрянщині. Гадаємо, що Наталія Іванівна була

донькою голови педради І. Прокеша. Наведемо деякі дані про окре-

мих інших гімназисток, у т. ч. представниць відомих родин, котрі

навчалися в Єлисаветграді, зокрема і в громадській гімназії.

У часи руху народовольців їхній гурток самоосвіти діяв у місті

на Інгулі. Згодом у єлисаветградській в’язниці гуртківець С. Ду-

дін напише на пропозицію слідчого «Огляд революційного руху в

м. Єлисаветграді», де йтиметься, зокрема, як О. Тарковський і

Є. Чикаленко залучали до цієї роботи старшокласників гімназій, у

т. ч. «дівчат Шевченко і Міятович». У збірнику «Червоні віхи» від

1925 р. вони значаться серед членів учнівської «Громади» (на думку

Л. Куценка, мову слід вести не про два гуртки, а про еволюцію одного

осередку від українофільства до народництва), очолюваної лікарем

П. Михалевичем, заступником міського прокурора Д. Марковичем

(у часи Центральної Ради — Генпрокурор України) і секретарем

поліції І. Тобілевичем. Прізвища Шевченко і Міятович зустрічаємо

серед випускниць громадської гімназії 1880 р. Можливо, родичкою

членів українського гуртка, братів І. Т. та К. Т. Стиранкевичів була

однокласниця вказаних гімназисток Стиранкевич.

Члени народовольчого гуртка самоосвіти зобов’язані були набу-

вати максимально більшої кількості знань з астрономії, хімії, фізики, природознавства та всіх гуманітарних наук, працюючи з політичною

і науковою літературою. Народоволець О. Тарковський згадував, що деякі гуртківці «згиналися під таким непосильним завданням, але протестувати не насмілювалися. Одна дівчина, гімназистка, зі-

знавалася, що ніяк не могла прочитати й кількох сторінок Маркса, щоб не розплакатися і не кинути книги». З початком арештів членів

гуртка влітку 1884 р. першими забрали двох гімназисток. Вони та

інші заарештовані знаходилися в уже згадуваній «несправжній»

в’язниці в приміщенні, де за іронією долі колись знаходилося жіноче

училище (перетворене згодом у гімназію). Гімназистки Сорокіна і

Кочержинська (до гуртка входила ще одна гімназистка — Шендіс) отримали по 8 місяців ув’язнення, але були звільнені значно раніше.

Онука ув’язненого народовольця Марина Тарковська в архіві діда

виявила книгу його соратника Коцюби «Несправжня в’язниця». Той

44

пише, що наречену Олександра Тарковського гімназистку Сорокіну

випустили через 1–2 місяці. Із обнесеного стіною в’язничного замку

наречений намагався передати їй записку, перехоплену жандарма-

ми. У зв’язку з цим дівчину допитували. М. Тарковська вказує, що

наречена її діда народилася 1867 р. Далі вона пише в «Осколках

зеркала», що дівчина не могла залишити свого немічного батька, щоб поїхати за коханим до Сибіру. Але перед засланням буде ще

одеська в’язниця, звідки зимою 1885 р. Тарковський напише листа

відомому французькому письменнику Гюго.

У цьому посланні, також перехопленому охранкою, опозиціо-

нер царського режиму, розповідаючи автору «Знедолених», «Со-

бору Паризької Богоматері», «93-ого», «Людини, яка сміється»,

«Останнього дня засудженого», «Історії одного злочину» про свою

долю, пише про Олександру: «… промінь щастя засяяв для мене.

Я покохав дівчину, мою теперішню наречену, вона мене теж поко-

хала. В радощах і насолодах першого кохання … моя … душа немов

розквітла. Ми складали собі тисячі планів нашого життя, нашого

майбутнього,.. мріяли,.. жили один для одного, я відчував, що можна

бути щасливим… Життя вимальовувалося переді мною у всій своїй

чарівності. Я радів життю, і любив, любив так, як люблять уперше

у моєму віці, моя наречена також кохала мене не менше і жила для

мене… І хоча моя наречена і не ув’язнена, але її звинувачують у

політичних злочинах і їй погрожують розслідуванням і судом. Не

так давно померла її мама, її батько зовсім сліпий… Час від часу я

отримую листи від неї: незважаючи на те, що вона хоче розрадити

мене, я бачу, що у кожному рядку ховаються біль і сльози». На за-

вершення свого великого послання Тарковський просить француза

поклопотати перед міністрами внутрішніх справ і юстиції про його

звільнення, «змилуватися над цією знедоленою панною, яка зовсім

невинна, та увільнити її від слідства й суду». Довгих вісім років

єдиним зв’язком між молодими людьми були лише листи. Після

повернення Олександра 1892 р. із Сибіру вони побралися, мешкали

в будинку Сорокіних по Олександрівській вулиці. У сім’ї народжу-

ється донька, а Олександра Андріївна за кілька років помирає.

Згодом вдівець знайомиться з донькою надвірного радника, випускницею Кишинівської земської жіночої гімназії, єлисаветград-

ською вчителькою М. Рачковською, яка мешкала по В. Донській

(Леніна) вул., 74. На цю адресу він присилав численні листи і за-

писки, передавав квіти. І, зрештою, було зроблено письмову пропо-

45

зицію руки і серця: «.. Я не маю мужності і, можливо, відповідного

моменту, щоб сказати Вам те, чого я не можу не сказати: я люблю

Вас і — як природний і логічний висновок із цього — пропоную Вам

бути моєю дружиною. Я не буду говорити, що кохаю Вас пристрасно, полум’яно: життєві бурі, які пронеслись наді мною, забрали з со-

бою ту душевну свіжість, котра одна дає запал серцю, але я думаю, що всі мої випробування дали мені і міцність характеру і міцність

почуття. І вірте, що людина, яка шукає з хворобливою млістю душі

особистого щастя, зможе кохати міцно і постійно ту, без котрої це

щастя недостатнє... Чекаю на відповідь. О. Тарковський. 11 червня, ніч». Але позитивної відповіді закоханому довелося чекати майже

п’ять місяців. М. Тарковська пише, що під час одного з вінчань, де

її бабуся і дідусь були свідками, останній заявив коханій: «Якщо

ви зараз же не скажете, що готові стати моєю дружиною, я ляжу

на підлогу і буду голосно кричати й бити ногами». І він виконав

свою погрозу, і Марії Данилівні нічого не залишалося, як тут же, в церкві, призначити день вінчання… 8 листопада 1902 року…

В Покровській церкві на Ковалівці. Нареченому було сорок років, нареченій — тридцять п’ять». Як записано у свідоцтві від 1896 р., М. Рачковська подала «прохання про бажання вступити в домашні

вчительки і по розгляду поданих нею посвідчень, які визнані задо-

вільними, допущена була до повного випробування в Педагогічну

раду Єлисаветградської гімназії і виявила в арифметиці хороші

знання і, крім цього, у присутності екзаменаторів успішно дала

пробний урок на тему: «Множення десяткових дробів». Марія Да-

нилівна, яка до Єлисаветграда мала 11-річний педстаж, тут учи-

телювала в приватному училищі Лемден, Пушкінському училищі

(тепер — приміщення школи № 7), недільній школі, народила май-

бутнього письменника Арсена Тарковського. Донька від першого

шлюбу Олександра Кириловича Леоніла грала на сцені Зінов’євська, знімалася на кіностудії Ханжонкова в Москві.

Згадану справу єлисаветградських народовольців вів помічник

начальника губернського жандармського управління штабс-капітан

Дремлюга. 23.1.1898 р., уже в званні підполковника, він допитував у

Миколаєві в справі гуртка Південно-Російського робітничого союзу

Лейбу Бронштейна, уродженця с. Янівки (тепер — Бобринецький

район). Заарештований повідомив, що його сестра Ольга Давидівна

навчалась у Єлисаветграді в VІІ класі жіночої гімназії. Вона стане

дружиною голови Московської ради, заступника Голови Раднар-

46

кому, члена Політбюро ЦК Компартії (більшовиків) Л. Каменєва.

1924–34 рр. у Зінов’євську його ім’я носила вулиця (тепер — Про-

летарська). Її ж брату, відомому як Лев Троцький, судилося стати

в’язнем за царату, «демоном революції», головою Петроградської

ради, першим наркомом закордонних справ Радянської Росії в уряді

В. Леніна, наркомом військових і морських справ, членом Політ-

бюро ЦК Компартії, висланцем із СРСР. Вони були знищені в часи

сталінських репресій. Молодшу сестру Ольгу, з котрою Троцький

підтримував найбільш тісні, теплі зв’язки, 1935 р. було заарештовано

і восени 1941 р. розстріляно. Її синів Олександра і Юрія страчено

1936 р., коли молодшому з них не було ще й 18 років.

Доцент КДПУ ім. В. Винниченка О. Цигульська розповіла ав-

тору цієї книги, як 1986 р. зробила доповідь, приурочену 100-річ-

чю з дня народження діячки більшовицької партії О. Розмирович

(1886–1953). Приводом для цього стала інформація, повідомлена

їй у парткомі тодішнього КДПІ ім. О. Пушкіна, що Олена Федо-

рівна навчалася в місцевій громадській гімназії. В опублікованій

автобіографії Розмирович читаємо про великий вплив на неї брата

Федора, винахідника, старшого інженера заводу Ельворті в Єлиса-

ветграді і лише дотичну згадку про навчання: «Після смерті батька

я отримала вперше можливість поступити до середнього навчаль-

ного закладу … вдома уже не скупилися для мене на всякого роду

гувернанток, учительок та ін. Поїхавши після гімназії до брата за

кордон, я потрапила там із його допомогою в студентське серед-

овище і революційні гуртки… (1903 р.)». А народилася дівчина в

сім’ї поміщиків-дворян у Херсонській губернії. Батько-німець в

умовах надзвичайної ощадливості пройшов шлях від орендаря до

землевласника. Серед сестер вона називає відому більшовицьку

діячку Євгенію Бош (1879–1924). Із енциклопедій дізнаємося, що

О. Розмирович 1903 р. закінчила Єлисаветградську гімназію, 1904 р.

стала членом Російської соціал-демократичної робітничої партії, заарештовувалась, жила в ув’язненні, засланні, еміграції, була се-

кретарем більшовицької фракції у Держдумі, входила до редакції

газети «Правда». 1918–22 рр. очолювала слідчу комісію Верховного

трибуналу при Всеросійському Центральному Виконкомі. Працю-

вала в керівних органах наркоматів шляхів сполучення, зв’язку

і робітничо-селянської інспекції. В останній, зокрема, керувала

юрвідділом, акціонерним товариством «Оргбуд» та Науково-екс-

периментальним інститутом техніки управління, написала книгу

47

«НОТ, РКИ и партия». 1935 р. переходить на наукову роботу, у

роки війни була відповідальним хранителем спадщини О. Пушкіна, Л. Толстого, М. Горького. Нагороджена двома орденами Трудового

Червоного Прапора. У «Повному зібранні творів» Леніна колиш-

ня гімназистка згадується близько двох десятків раз. Зокрема, тут

йдеться про організацію влітку 1915 р. Володимиром Іллічем зустрічі

в еміграції колег по партії Розмирович і Зінов’єва. Вони могли тоді

згадати місто на Інгулі, в якому другий народився.

Дослідник П. Варгатюк пише, що Розмирович і Бош були

рідними сестрами по матері та двоюрідними — по батьках (після

смерті батька Євгенії Г. Майша мама вийшла заміж за його брата

Ф. Майша). Опубліковані сторінки їх біографій містять низку «білих

плям», зокрема щодо місць народження, періоду навчання, заміжжя, родичів тощо. Викликалося це, напевне, обставинами підпільної

більшовицької діяльності, а потім — реаліями сталінського режиму.

Можливо, у якійсь мірі допоможе доповнити наявну інформацію

факт закінчення 1895 р. громадської гімназії «Е. Г (Т–?). Розмиро-

вич» (російською мовою). У 1903 р. свідками з боку нареченого на

вінчанні брата сестер-революціонерок Ф. Г. Майша у Ковалівській

церкві виступили громадянин Сербії П. Г. Розмирович та стандарт-

юнкер 26-го Бузького полку О. Г. Майш. Брат колишньої гімназист-

ки Ф. Майш був гласним міської думи, став головним інженером, потім керуючим заводу Ельворті, емігрував до Королівства сербів, хорватів і словенців. 1920 р. радянська влада реквізувала його бу-

динок на Чигиринській вул. для дитсадка.

Як свідчать матеріали переданого з Москви до обласної бі-

бліотеки ім. Д. Чижевського архіву К. Флоровської, 1894 р. «за

свідченням Єлисаветградської гімназії» вона стала другокласни-

цею гімназії в Одесі, куди переїхала сім’я. По її закінченні дівчина

отримала звання домашньої наставниці. Потім було навчання на

Петербурзьких вищих жіночих курсах та історичному відділенні

Петроградського університету. Працювала приват-доцентом Ново-

російського та Софійського університетів. Повернувшись із Бол-

гарії, Клавдія Василівна мешкала під Москвою. Її дід по матері

Г. Попруженко, виходець із козацького роду, уродженець Орлової

Балки (тепер — Знам’янський район), служив протоієреєм. Дядько

М. Попруженко був професором Новоросійського університету, секретарем товариства історії і старожитностей, завідувачем пу-

блічної бібліотеки. Брати Клавдії Антон і Георгій отримали досвід

48

викладацької і наукової роботи в Новоросійському університеті, стали відомими вченими діаспори. Батько Василь Антонович, випус-

кник Московської духовної академії, кандидат богослов’я, керував

Єлисаветградським духовним училищем, Одеською духовною семі-

нарією, Херсонською єпархіальною училищною радою, редагував

«Херсонские епархиальные ведомости», працював законовчителем

у єлисаветградських реальному училищі і чоловічій гімназії, інспек-

тором Софійської семінарії. У гімназії Клавдія навчалася, зокрема, за підручником космографії троюрідного дядька М. Попруженка, генерала, професора Академії Генштабу.

Софія Тобілевич у книзі «Стежки і зустрічі» згадує приїзд на

хутір Надію на початку 1899 р. на канікули двох доньок (Олена і

Ольга) та сина покійної сестри Івана Карпенка-Карого Марії Са-

довської-Барілотті, котрі взимку проживали в Єлисаветграді по

вулиці Знам’янській (тепер — Тобілевича) в будинку, який заповів

їм їхній дід Карпо Тобілевич. Діти навчалися у гімназіях, у чому їм

допомагав, зокрема, дядько Панас Саксаганський. Старша сестра

Олена Петляш (донька італійського тенора Барілотті) багато років

співала в опері, а середня — Ольга (донька другого чоловіка Марії

Карпівни актора Мови) виступала в театрі Садовського, працювала

медсестрою в клініці акад. Філатова в Одесі. Зауважимо, що саме

на період запровадження восьмирічної освіти в гімназії припадає

започаткування діяльності першого українського професійного

театру, який виник у жовтні 1882 р. в Єлисаветграді. Городяни

могли спостерігати за грою М. Кропивницького, сім’ї Тобілевичів

(І. Карпенка-Карого, М. Садовського, П. Саксаганського, М. Са-

довської-Барілотті), М. Заньковецької та ін. Виступали і приїжджі

трупи.

Напередодні 100-літнього ювілею О. Пушкіна досвідчений ор-

ганізатор педагогічної справи і вчитель М. Крижанівський пропо-

нував створити в Єлисаветграді батьківське товариство сприяння

правильній організації екскурсій для учнів гімназій і реального

училища, назвавши його іменем російського поета. Бажаючі могли

записатися в канцеляріях цих закладів чи в ініціатора організації

з метою розробки її статуту. Виконуючи розпорядження міністра

освіти від 15.8.1902 р. про фізичний розвиток учнів, 22.1.1903 р.

гімназисток звільнили від занять. Власник парової литодрукарні

М. Гольденберг провів для восьмикласниць екскурсію, ознайомивши

їх з видавничим процесом. Учениці інших класів після загальної

49

молитви прослухали літературні твори, прочитані викладачами або

наглядачками і розійшлися по домівках. 5.11.1903 р. вдруге за рік у

гімназії відбулося «міністерське» свято. Для учениць підготовчого і

перших трьох класів у актовому залі влаштували читання з «туман-

ними картинами». Для гімназисток ІV–VІІ класів читання відбулися

по класах, а восьмикласниці здійснили двогодинну екскурсію на

кращий за оснащенням у місті паровий млин Барського.

Гімназія отримувала позитивні відгуки Імператорської академії

мистецтв за роботи учениць на конкурсах із малювання. 1903 р.

опікунська рада виділила кошти викладачеві мистецтв Т. Зубкову

на поїздку до Санкт-Петербурга на з’їзд учителів малювання. Туди

ж були відправлені й учнівські роботи. Дипломом ІІ ступеня за-

клад був нагороджений на Нижньогородській виставці за «добре

виконані зразки рукоділля».

Кіровоградська дослідниця М. Долгіх підкреслює ретельне став-

лення до виховання музичних смаків учениць: «Традиція шляхетного

поводження і культурного розвитку дівчат вимагала обов’язкового

впровадження уроків танців і музичних занять. Як гімназисти, так і

гімназистки були відвідувачами концертів заїжджих знаменитостей

— естрадних і оперних кумирів. Бали, благодійницькі концерти не

проходили без вродливих, талановитих і вихованих єлисаветград-

ських дівчат. Довготривало викладав співи Андрій Матвійович Ку-

петин. Практикувалися тут і три уроки хору щотижня. Всі учениці

восьмого (педагогічного) класу вивчали теорію музики та методику

співу, власне кажучи, з ними займалися вокалом».

13 і 14 лютого 1903 р. реальне училище та чоловіча гімназія в

приміщенні громадського зібрання почергово влаштували танці із

запрошенням учнів цих закладів і гімназисток. У неділю 9.3.1903 р.

опікунство бідних учнів (П. Саксаганський пише, що цей благо-

дійний осередок був створений з ініціативи І. Карпенка-Карого в

часи діяльності аматорської групи майбутніх корифеїв театру, яка

ставила спектаклі на користь бідних учнів) при Єлисаветградському

громадському зібранні провело літературно-музичний ранок. До

програми заходу, який відбувся у залі зібрання, увійшли виступи

учнів реального училища, чоловічої та жіночої гімназій. Останню в

першому відділенні представляли хор («Хор прялок» із опери Ваг-

нера «Моряк-скиталец»), п’ятикласниця Захарова під акомпанемент

чотирикласниці Келлер («Колискова пісня» з опери Годара «Жо-

селен»), семикласниці Вінницька і Любарєва (уривок із «Мертвих

50

душ» Гоголя). Об’єднаний хор чоловічої і жіночої гімназій виконав

«Хор і танці селянок» із опери Чайковського «Евгений Онегин». На

початку другого відділення «Прелюдію» Баха представив ансамбль

скрипалів жіночої і чоловічої гімназій під акомпанемент фісгар-

монії і роялю. Вже згадувані Захарова і Любарєва виконали дует

Лізи і Поліни з опери «Пікова дама» Чайковського, хор гімназисток

— «Баркаролу» Гуно. У програмі до останнього номера вказано:

«аранжир. А. К.», що, очевидно, означає ініціали Андрія Купетіна.

Гімназистка Бомзе акомпанувала учневі реального училища Бомзе, можливо, своєму брату. Третину грошей, отриманих від продажу

квитків, а також пожертви С. Пеньковського, було передано това-

риству допомоги бідним гімназисткам, іншу частину — опікунству

бідних учнів при громадському зібранні. Рада старійшин зібрання

на чолі з О. Пашутіним подякувала всім учасникам заходу, в т. ч.

керівництву й ученицям жіночої гімназії.

Велика увага приділялася вихованню учениць через регламента-

цію поведінки, позакласну роботу, організацію дозвілля. Гімназистки

брали участь у заходах місцевого і загальнодержавного характе-

ру. 1888 р. усі жіночі навчальні заклади імперії провели моління

з приводу збереження життя імператорської родини, святкували

900-ліття Хрещення Русі. 27 серпня того року єлисаветградські

гімназистки взяли участь у вітанні імператора Олександра ІІІ з

дружиною, спадкоємцем Миколою (майбутній останній цар Ро-

сії), великими князями у приміщенні чоловічої гімназії. Колишній

гімназист Н. Ширман описав підготовку до цієї події: «Так як про

наступний приїзд царя із сім’єю було відомо заздалегідь, то за два

місяці, з початку липня, до Єлисаветграда приїхав опікун Одеського

навчального округу Сольський, щоб приготувати учнів для приві-

тання царя, коли він їх відвідає. Двічі на тиждень у актовому залі

гімназії збиралися учні усіх середніх навчальних закладів міста, попечитель Сольський зображав государя і, коли заходив до залу, звертався наче від імені царя зі словами «Здрастуйте, діти!», на

що учні голосно мали відповісти» «Здравія бажаємо, Ваша Імпе-

раторська Величносте!». Ця комедія повторювалась 2–3 рази на

тиждень протягом двох місяців… Після цього прийому в гімназії

государя Прокеш отримав дійсного статського радника, і хода його

стала ще твердішою, голова ще вище піднялась до гори; він почав

носити шинель з блакитною підкладкою».

У спогадах Н. Ширмана згадується гімназистка VІІІ класу

51

(1887–88 н. р.) Б. Айденберг, до якої він був небайдужим. Одного

разу класний наставник зафіксував відсутність хлопця вдома уве-

чері, коли той якраз перебував у своєї товаришки (разом читали

книгу). Оскільки ж гімназисти не мали права після 18-ї години

ходити містом, то відтоді відвідувати Берту у неї вдома він міг, лише отримуючи щосуботи письмовий дозвіл педагога, де вказу-

вався час гостин. Згодом Натан Ісаакович викладатиме в приміщен-

ні колишньої громадської гімназії у педтехнікумі та педінституті.

Наприкінці 1930 р. комісія з перевірки діяльності парторганізації

інституту констатувала: «Один з викладачів (Ширман) суперечить

Марксівській методології, доводить психологічну спадковість…».

З метою духовного, творчого розвитку учнів, комісія керівників

середніх навчальних закладів 1903 р. визначила види позаурочних

занять: церковні співи та музика; світська музика та співи серйоз-

ного характеру; релігійні читання; світська та наукова література; читання вибраних уривків кращих авторів; демонстрація світлових

картин; декламація. У неділю 23 лютого цього ж року в актовому

залі гімназії під час тижня православ’я відбулося «звичайне чи-

тання» для учениць православного віросповідання ІІІ–VІІІ класів.

Законовчитель К. Стефанович прочитав «Прощенный день и первая

неделя Великого поста в старину» Божерянова та оповідання «Чуд-

ная гостья» Чюліної (тут було показано зв’язок духовного світу із

земним). Чотири номери програми виконав хор чоловічої гімназії.

На читанні були присутні голова опікунської ради О. Пашутін, голова педради, начальниця гімназії, класні наглядачки, деякі ви-

кладачі й учительки. 14 березня в актовій залі протягом майже двох

з половиною годин уповноважений Православного палестинського

товариства в Одесі М. Осипов проводив для учениць-християнок

бесіду про Святу землю, використавши власні спостереження від

мандрівок на Близький Схід. Місцева газета відзначила, що супро-

воджувану 125-ма «туманними картинами» розповідь гімназистки

вислухали з великою увагою.

1902 р. міська управа і керівники навчальних закладів Єлиса-

ветграда затвердили програму свята деревонасадження на п’ятницю

5 квітня. Воно мало розпочатися о 10-й годині ранку на Двірцевому

плацу процесією, яку відкривали гімназистки, потім — гімназисти, учні «реалки» та 11-и міських училищ. Після спільного молебню

всі вирушали під музичний супровід через «Альгамбрський» міст

до Озерної балки, де мали висаджувати дво–трирічні берести, дуби, 52

ясени, клени. Жіночій гімназії було відведено ділянку шириною 30

сажень (починаючи від колишньої дачі Шостовського), чоловічій

— 20, реальному училищу — 24 сажені. На випадок дощу передбачав-

ся резервний день — неділя 7 квітня. 1.5.1902 р. управа ухвалила 3

крб. 40 коп. «із суми міського голови… заплатити за ковбаси, шинку і

гірчицю для закуски під час свята деревонасадження». Більше тисячі

гімназистів, гімназисток і учнів міського чотирикласного училища

взяли участь у святі деревонасадження наступної весни. До тієї ж

Озерної балки колони йшли з прапорами в супроводі двох оркестрів.

А започаткувалося свято весняного деревонасадження 1899 р. на

Чернігівщині. Після звіту цієї губернії уряду воно поширилося на

інші регіони імперії. Відповідну інформацію з міністерства освіти

керівництво Херсонської губернії влітку 1901 р. довело до міської

управи Єлисаветграда, котра восени за узгодженням із середніми

навчальними закладами відвела район для засадження деревами.

Відлуння тих заходів знайшло місце на шпальтах «Голоса Юга»

через кілька років, де у відкритому листі небайдужий «Єлисавет-

градець» просив редактора вияснити: на кому лежала турбота про

засаджену деревами ділянку землі (на міському управлінні чи на-

вчальних закладах).

Під час російсько-японської війни колектив гімназії брав участь

у благодійних акціях. Так, 14.02.1904 р. опікунська рада виріши-

ла асигнувати 250 крб. на виготовлення білизни для десяти ліжок

санзагону місцевого комітету Червоного Хреста, який відправлявся

на Далекий Схід. Воно мало здійснюватися у рукодільних класах

гімназії її ученицями. 20 лютого до каси комітету Червоного Хреста

начальниця гімназії внесла 249 крб. 81 коп., зібраних дівчатами на

користь поранених воїнів та їхніх сімей. Через кілька днів голова

педради додав до них 29 крб. 60 коп., пожертвуваних працівниками

гімназії з початку місяця. 18 березня Червоному Хресту передано

4 крб. 35 коп., зібраних гімназистками, та речі, пожертвувані чо-

тирикласницями.

У гімназіях носили спеціальну форму. Опікун навчального окру-

гу затвердив герб з ініціалами Єлисаветградської жіночої гімназії

для прикріплення на капелюхи учениць. Опікунська рада закладу

потурбувалась про їх виготовлення і запровадження з осені 1903 р.

У книзі «Маленький Париж» подано зображення жетона з ініціалами

«ЕЖГ» із зауваженням, що він міг належати гімназії «Елисаветграда, Екатеринослава, Екатеринбурга, Екатеринодара…».

53

Зимою 1884–85 рр. відбулося кілька резонансних заходів то-

вариства допомоги нужденним ученицям гімназії, яке вело відлік

своєї історії з 1870 р. 25 грудня у приміщенні громадського зібран-

ня проведено новорічний дитячий вечір. Організатори отримали

кошти від продажу дорослих і 392-х дитячих квитків, ігор в карти і

більярд, пожертв, реалізації сосен і недопалків свічок по завершен-

ні святкування. За вирахуванням оплати помешкання, «музики та

її частування», чергування городових і пожежників, чистий при-

буток склав 1705 крб. Через газету «Елисаветградскій вестникъ»

першого дня нового 1885 р. розпорядниця вечора, почесний член

товариства К. Ерделі подякувала благодійникам. Другого лютого

в залі дворянського зібрання Клавдія Петрівна організувала тан-

цювальний вечір на користь гімназисток, взявши на себе частину

витрат (за музику, афіші тощо) на його проведення. Чистий при-

буток від продажу квитків, пожертвувань Г. Когона та М. Суської

склав 97 крб. 10 лютого правління товариства висловило подяку

К. Ерделі за проведення благодійного заходу. «Дай нам Бог побіль-

ше таких невтомних працівниць!», — писала про неї місцева газета.

На вказаному засіданні правління виділило 746 крб. для оплати за

навчання 26-и учениць в другому півріччі 1884 — 85 навчального

року. Для уявлення реальності цієї суми наведемо ціни на м’ясо у

Єлисаветграді на той час: фунт яловичини І сорту — 9 коп., язика

— 30 коп., баранини І сорту — 10 коп., свинини — 9 коп.

На кінець 80-х рр. товариство нагромадило загального капіталу

у квитках банку 1605 крб. 1889 р. загальні збори обрали до прав-

ління міського голову О. Пашутіна, статських радників К. Соколо-

ва-Бородкіна та І. Шишкевича, підполковника Л. Іванова, відстав-

ного поручика М. Малаєва і члена дворянської опіки К. Брейєра.

Педрада гімназії обрала членами правління товариства учителів

М. Базилевича та А. Руденка (діловод правління). За посадою до

нього входили голова педагогічної ради жіночої гімназії І. Прокеш

(директор чоловічої гімназії, голова правління) і начальниця гімназії

баронеса К. Медем (заступник голови правління). Загальні збори

також обрали скарбником учителя Єлисаветградського земського

реального училища П. Сороку, кандидатом на це місце — громадя-

нина Франції С. Каму, членами ревізійної комісії — мирового суддю

П. Угриновича, доктора М. Розенштейна та купця С. Горфінкеля.

У ІІ півріччі 1889 — 90 н. р. правління надало допомогу 9 уче-

ницям 1–7 класів на суму 127 крб. 50 коп., у І півріччі 1890–91

54

н. р. — 7 ученицям 2–7 класів на 113 крб. 50 коп. Перевага, як і

в минулі роки, віддавалася бідним дівчатам, котрі при відмінній

поведінці мали хорошу успішність. Із 16.11.1889 по 15.11.1890 рр.

надійшло членських внесків 165 крб., пожертв — 68 крб., відсо-

тків від запасного капіталу — 25 крб. Витрати склали 284 крб. 68

коп. Усього за перші 10 років товариство нагромадило капіталу

в Єлисаветградському банку 1630 крб. За станом на 16.11.1889 р.

до товариства входили 12 почесних та 55 дійсних членів. Звання

перших мали митрополит Київський і Одеський Никанор, Балик

А. І., Воробйов В. Г., Пашутіна М. М. (дружина або старша сестра

міського голови), Протопопова Є. Г., Протопопов В. Я., Соколова-

Бородкіна В. П., Шафонська М. К., Ерделі А. М. та К. П., Еттер С. А.; других — Асотський Н., Бардах М., Базилевич М., Бересневич Й., Богданович Є., Бракер М. (пожертвувано 7 крб.), Брейєр К. (3 крб.), Гольденберг Й. (10 крб.), Горфінкель С. (2 крб.), Давидови А. та

О., Добровольський С., Додін Г., Єленевський Х., Заславський І., Загорський Й., Іванов Л., Каму С. (20 крб.), Когани Г. та Я. (3 крб.), Колоковський Д., Кореневський В., Лошкарьови Є. та Д., Малає-

ви А. (27 крб.) та М. (28 крб.), Маріані М., Марнець Н. (30 крб.), Медеми Є. та К., Михальчі К., Німченко Є. (2 крб.), Олінський Я.

(2 крб.), Пашутін О. (10 крб.), Потоцький С. (7 крб.), Прокеш І., Ревуцька М., Ревуцький П. (42 крб.), Рейсер З., Розенштейн М., Руденко А., Селевін А. (записано двічі) (2 крб.), Славінський Є.

(2 крб.), Славуцький Г., Соколов-Бородкін С., Сорока П. (50 крб.), Угринович Н., Шапіра Г., Шишкевич І., Шостовська Е., Юльдрі

Л. Серед пожертвувачів значиться також Соколова-Бородкіна В.Г.

— 24 крб.

1894–95 н. р. товариство внесло за навчання 22-х гімназисток

387 крб. У неділю, 21.12.1903 р. на звітно-виборних зборах товари-

ства в актовому залі гімназії було повідомлено, що протягом року

правління за навчання 24-х учениць заплатило 379 крб. і на при-

дбання одягу та взуття видало двом дівчатам 26 крб. Загальні збори

за пропозицією головуючого вирішили надати ще 10 крб. одній із

гімназисток, яка вже користувалася допомогою товариства, і про

нужденне становище якої писала місцева газета. Членами правлін-

ня були обрані О. Пашутін, К. Брейєр, священик К. Стефанович, А. Шебалін, С. Горфінкель, М. Булацель, скарбником — М. Малаєв,

«кандидатом до нього» — Я. Коган, членами ревізійної комісії —

М. Ростовський, Н. Іванов та П. Дубняков.

55

Одна з нужденних гімназисток могла поліпшити матеріальне

становище завдяки належному навчанню. Згідно із затвердженим

думою 8.4.1902 р. положенням про стипендії імені колишнього го-

лови педради жіночої гімназії, дійсного статського радника І. Ф.

Прокеша, вона призначалася за рахунок міського бюджету в розмірі

100 крб. на рік міською управою бідній учениці наймолодшого кла-

су, уродженці Єлисаветграда за умови хорошої поведінки і успіхів

у навчанні до закінчення гімназії. Стипендії могли позбавити при

погіршенні оцінок чи поведінки. Кошти мали цільове призначення

на оплату навчання, а залишок видавався гімназистці або батькам

для придбання необхідних «классных принадлежностей». Гласні

14-ма голосами проти чотирьох встановили стипендію на 16 років, починаючи з 1903-го, доручивши управі подати положення про неї

на затвердження міністерству народної освіти.

Збереглися матеріали про перших кандидаток на стипендію.

10-річна першокласниця М. Петриченко мала лише маму (батько

помер за 8 років до цього), яка займалася рукодільними роботами, не маючи інших джерел прибутку. Її ровесниця Є. Кокошко теж

мешкала з мамою, продавщицею казенного винного магазину із

зарплатою 35 крб. у місяць. Батько не жив із сім’єю практично

від дня народження доньки, мешкав у Орловській губернії. За 1–2

чверті першокласниця отримала «5» із закону Божого, французької

мови, чистописання та поведінки, «4» — з малювання та уваги, «4»

і «3» — з російської мови та географії, «3» і «4» — з математики,

«4» і «5» — з «прилежания». Міськуправа віддала перевагу першій

учениці.

Реалізація завдань гімназії залежала від достатнього фінансу-

вання. Продовжувало виділяти кошти земство, хоча подеколи й «із

скрипом». Так, 14.5.1893 р. повітове земство, передбачивши для по-

треб закладу тисячу карбованців, обумовило, що «гроші асигновано

на один лише рік», але губернатор опротестував це бажання зробити

дольове фінансування гімназії з боку єлисаветградських земців не

обов’язковим. І в подальшому повіт і губернія разом продовжували

виділяти закладу дві тис. крб. щорічно. Сумарне фінансування з

цих двох джерел для вознесенських гімназій і прогімназій та єли-

саветградської жіночої гімназії 1896 р. склало 3500 крб. 16.3.1899 р.

повітове земство на утримання єлисаветградської гімназії виділило

дві тис. крб. Через рік міська дума клопоталася перед земством про

таку ж суму для цього закладу. 1902 р. гімназії повітова земська

56

управа виділила дві тис. крб., у т. ч. по губернському кошторису

одну тис. Усього в розпорядженні гласних Єлисаветградщини було

того року 114792 крб., з них 6,02 % складали асигнування земства.

При цьому зазначимо, що гімназія не була підпорядкованою чи

власністю земства, як реальне училище. Виділення коштів гімназії

давало моральне право земським зборам просити у 1887 р. її опі-

кунську раду звільнити від плати на весь період навчання доньку

вдови колезького асесора Матковської. У березні 1904 р. міська

газета опублікувала інформацію про виділення гімназії опікуном

Одеського навчального округу з міністерських сум на поточний

рік допомоги в розмірі тисячі карбованців. Кошти жіноча гімназія

зберігала у відділенні держбанку, де нараховувалися менші від-

сотки, ніж, скажімо, у міському громадському банку, зате не було

фінансового ризику, як у приватних банках.

Приносили прибуток гімназії 11 лавок у її «кам’яному одно-

поверховому приміщенні під залізним дахом» на ринку. Так, на

рубежі століть єлисаветградський купець Шкроб платив щорічно

400 крб. за оренду чотирьох номерів лавок, переукладаючи угоду

кожних два роки. Ці площі він використовував для складу громізд-

ких товарів, які щосезону «заготовляються від нового урожаю».

Купець Дубинський за чотири лавки вносив 500 крб. орендної пла-

ти, міщанин Красновський за одну лавку — 57 крб. Контроль над

цими питаннями здійснювала не гімназія, де не було відповідних

фахівців, а торговий радник Яновський.

1894 р. гімназія отримала від здачі лавок в оренду 701 крб.

78 коп., від міського управління — 4500 крб., повітового земства

— 2000 крб., плати за навчання — 21727 крб. 75 коп. Із залишком від

попереднього року сума надходжень склала близько 29 тис. крб. Як

бачимо, головним джерелом фінансування була плата за навчання.

У підготовчому класі вона складала 43 крб. на рік, в 1–3 класах —

53 крб., у 4–7 класах — 63 крб., у 8 класі — 100 крб. Крім цього, з єв-

рейок, які вивчали закон Божий іудейської віри, бралося по 3 крб. (за

цю суму можна було передплатити міську газету на рік) на оплату

його викладачеві Шапіру. Головною статтею видатків було утриман-

ня навчально-виховного складу працівників — 19 925 крб. 91 коп.

На утримання приміщення, ремонт і придбання меблів витратили

5803 крб., зарплату діловоду — 710 крб., зарплату лікареві і санви-

трати — 312 крб. 25 коп., медалі і нагородні книги — 126 крб. 67 коп., навчальні посібники, бібліотеки і кабінети — 765 крб. 3 коп.

57

Для фундаментальної бібліотеки того року було придбано 120

томів книг 46-и назв, у зв’язку з чим їх загальна кількість зросла, відповідно, до 2491 і 1150. Фонд учнівської бібліотеки склав 1823

томів 951-ї назви, включаючи придбані 54 томи 26-и назв. Фіз-

кабінет поповнився двома предметами (усього — 344). У кабінеті

природної історії зберігалися 172 предмети, 34 з яких відносилися

до зоологічного відділу і 119 — до мінералів. Інших навчальних

посібників, зокрема, атласів, глобусів, географічних та історичних

карт, посібників з малювання нараховувалося 896.

Збільшення числа учениць вимагало розширення навчальних

площ. Після відкриття VІІІ додаткового педагогічного і ІІІ пара-

лельного класів було здійснено прибудову до приміщення гімназії

з боку Нижньо-Донської вулиці (1883 р.). Але протягом 1885–1898

рр. відкрилися і ІV–VІІ паралельні класи, що зробило будинок

затісним для 619 гімназисток (1902 р. їх число зросло до 688).

У ньому не було окремих класних приміщень для занять співами і

рукоділлям (їх проводили в актовому залі), їдальні для сніданків, не забезпечувалися норми шкільної гігієни щодо обсягу повітря в

класах, їх освітлення тощо. Поруч не було садка. 1894 р. гімназія за

власні кошти придбала за 10 тис. крб. сусідній будинок Малаєвої

по вулиці Донській. Тут планувалося з часом зробити прибудову.

Але територія виявилася замалою для спорудження достатнього за

розміром приміщення. У березні 1898 р. голова опікунської ради

гімназії О. Пашутін інформував міську управу про тісноту примі-

щення для понад 600 учениць, вбачаючи вихід у спорудженні нового

будинку в іншому місці, яке мала відвести міська влада.

…Коли вже планувалося переміщення гімназії до нового будинку, міська дума 20.12.1903 р. вирішила ІІ поверх старого приміщення, яке невдовзі мало звільнитися, віддати в найм 5-класному міському

училищу. І поверх мав бути переобладнаний під шестикімнатну

квартиру та шість магазинів. За півроку по тому було ухвалено

проект здачі в оренду вже 7-и магазинів. Крім перепрофілювання

старого будинку (який знаходився у міській власності) з метою

отримання прибутку, під його заставу міськуправа брала кредити

для завершення спорудження нового будинку гімназії та інших по-

треб. Оціночний опис колишнього приміщення гімназії (зроблений

з метою здачі під заставу) містить дані про нього на 09.02.1904 р.:

«кам’яний будинок в 2½ поверхи… довжиною прибл. 23,75 саж., шириною прибл. 21,33 саж., висотою 3,92 саж. На гранітному фун-

58

даменті і цегляному цоколі, під залізним дахом, пофарбованим мі-

дянкою 204,89 кв. саж.». Окрасою фасаду І поверху були 8 дубових

дверей і 16 великих дубових вікон із дзеркальним склом (ті традиції

продовжаться у вікнах «дзеркального» гастроному) та залізними

зсувними шторами. На ІІ поверсі були п’ять класних кімнат, актовий

зал, учительська, канцелярія, шестикімнатна квартира інспектора.

Поверхи з’єднувалися двомаршевими гранітними сходами з боку

В. Перспективної та дубовими — з боку Н. Донської вулиць і дво-

ру. У подальшому в документах продовжує вказуватися адреса:

«Приміщення колишньої громадської жіночої гімназії». Це, зокрема, спостерігається 1913 р. у переліку торгових, житлових приміщень

у вказаному будинку і в роки Першої світової війни, коли там част-

ково розміщався 9-й фортечний тимчасовий госпіталь.

Досягнення Єлисаветградською громадською жіночою гімназією

статусу восьмикласної стало важливим етапом у розвитку освіти

центрально-українського регіону. Відтепер дівчата, які вирішили

присвятити своє життя благородній професії педагога, могли на-

бувати фаху домашніх наставниць і вчительок у місті на Інгулі, а

не їхати до інших повітів чи й губерній. Випускниці додатково-

го, педагогічного, класу гімназії, отримавши ґрунтовні знання з

обов’язкових і обраних предметів та практичні навички проведення

уроків, працювали в багатьох навчальних закладах регіону. Однак

в умовах імперської атмосфери гімназія не могла дати україноз-

навчої підготовки. Гостро стояла проблема переповнення старого

навчального приміщення.

59

БУДІВНИЦТВО

НА ПЕТРІВСЬКІЙ

Наприкінці ХІХ ст. опікунська рада гімназії дійшла висновку, що остаточно розв’язати проблему дефіциту навчальних площ може

лише спорудження спеціального приміщення, яке відповідало б

усім вимогам гігієни такого закладу. Члени ради вирішили, що для

будівництва підійшов би майдан на пересіченні Петрівської (те-

пер — Шевченка) вулиці і Театрального провулку (вул. Нейгауза).

18.3.1898 р. голова опікунської ради О. Пашутін підписав листа до

міськуправи з проханням поклопотатися перед міською думою про

відведення вказаного місця для новобудови.

На той час ця територія була невпорядкованою. Вздовж Теа-

трального провулка, який вгорі закінчувався містком, проходив

водостічний рів. Його русло частково заходило на майданчик май-

бутнього будівництва. Обстеживши це місце, член міської управи

А. Дунін і міський архітектор О. Лишневський у доповіді керівництву

Єлисаветграда пропонували проведення комплексу робіт з урахуван-

ням водостоку, що попередило б подальші розливи на Театральному

60

майдані, наноси піску, зробило б можливим проїзд і зручний прохід

провулком. Для цього необхідно було влаштувати лоткоподібну

бруківку з високими тротуарами. Русло частини рівчака на місці

можливої новобудови мали перевести на Театральний провулок.

Розглядалася можливість відведення частини стічної води на Кава-

лерійську (з 1932 р. — Орджонікідзе) вулицю. Обсяг робіт автори

доповідної оцінили в 2 тис. крб. З урахуванням цього, 15.4.1898 р.

міська дума розглянула згадане подання опікунської ради гімназії.

Думки гласних щодо вибору місця майбутнього будівництва розді-

лилися. Уже перший виступаючий І. Лелюк заявив про непридат-

ність для цього пустиря наприкінці Петрівської вулиці, оскільки він

знаходився у низині і на головному шляху транспортування майже

всіх товарів із міста до залізничного вокзалу, в оточенні великого

водосточного рову, конюшень юнкерського кавалерійського училища

і казарм 136-го піхотного Таганрозького полку. Він вважав, що тут

недостатньо світла, «дітям потрібен простір і чисте повітря, щоб

вони могли після душних класних занять розім’ятися і погратися».

Таким вимогам, на думку гласного, відповідало місце на пагор-

бі в кінці В. Перспективної вулиці поруч з будинком Х. Шейдер

(тепер — в районі майдану Злагоди). Крім цього, Лелюк вважав, що на упорядкування згаданого водостоку потрібно буде не 2, а

4 тис. крб. Йому заперечив гласний І. Макеєв, вважаючи, що місце

за Перспективною є окраїнним, а на Петрівській — центральним, отже більш зручним. Останнє оглядав опікун Одеського навчаль-

ного округу і висловився на його користь. Наступний виступаючий

І. Долинський згодився з аргументами І. Лелюка і, виходячи з важ-

ливості питання, висловився за всебічне його обговорення більшою

кількістю гласних, чимало з яких не прибули на засідання. Міська

дума вирішила відкласти розв’язання цієї проблеми.

4 червня 1898 р. опікунська рада гімназії підтвердила свій вибір

на користь майдану в кінці Петрівської, де, на її думку, спорудження

обійшлося б майже в 150 тис. крб. За цих умов рада готова була

взяти на себе щорічні виплати із своїх коштів половини вказаної

суми і відсотків за позику на будівництво. Старе ж приміщення

могло б використовуватися на розсуд міської влади. Опікунська

рада просила управу доповісти про це рішення думі. 12 червня на

засіданні останньої гласний А. Яневич підтримав пропозиції на-

вчального закладу. Але наступний виступаючий Г. Близнін заявив, що зобов’язання опікунської ради нічим не гарантоване, і висловив

61

сумнів відносно придатності ґрунту у вказаній місцевості для капі-

тального будівництва. Запрошений для пояснення міський архітектор

О. Лишневський зауважив, що, виходячи з розташування сусідніх

капітальних будівель, немає підстав для подібних сумнівів. Він осо-

бисто пересвідчився: «материк означеного місця піщаний і розташо-

ваний не глибоко від поверхні землі», і тому ґрунт цілком може бути

надійним. Цю думку підтвердив гласний Я. Пісецький. Дума 16-ма

голосами проти двох постановила: 1) виділити для будівництва ново-

го приміщення гімназії міську землю «по продовженню Петрівської

вулиці 35 саж., по лінії паралельній казармам і з протилежного боку

(по продовженню Театрального провулку) по 75 саж., по перпенди-

куляру до попередніх напрямків (з боку містка) 32 ½ саж., а всього

2531 кв. саж.»; 2) згодитися в принципі з умовами, запропонованими

опікунською радою гімназії, якщо загальна вартість будівництва не

перевищить 150 тис. крб.; 3) просити раду подати на розгляд гласних

план і детальний технічний кошторис будівництва.

Розпочалися проектувальні роботи, у процесі яких вивчався, зокрема, досвід будівництва херсонської і миколаївської гімназій.

Восени 1898 р. ескіз отриманого з Єлисаветграда проекту розгля-

нуло керівництво Одеського навчального округу, зробивши ряд

зауважень. Не зовсім вдалим визнавалося розташування двопо-

верхового приміщення відносно сторін світу, при якому частина

класів мала бути звернена на північ, а інша — на південний схід.

При подвійній формі будинку з виступами, на думку округу, не

достатньо було б освітлення коридорів, класів (танців, рукоділ-

ля та фізики) і бібліотеки, а у «вхідних кутах» затримувалася б

сирість. Рекомендувалося: зменшити площу класів, приймальної, гардеробної, вестибуля із сходовою кліткою та квартири началь-

ниці; замість трьох класів малювання влаштувати два, перевівши

їх на перший поверх; ліквідувати канцелярію, другі учительську і

кабінет начальниці; збільшити висоту класів.

10.5.1899 р. опікунська рада гімназії розглянула план (без опа-

лення) побудови приміщення і детальний техкошторис на 165 тис.

крб., складений О. Лишневським на 34-х аркушах. Ще в понад

9 тис. крб. оцінювалися роботи з благоустрою території: споруджен-

ня огорожі (за зразком сусідньої чоловічої гімназії), забрукування

доріжок і частини двору, розведення саду. За тиждень міська дума

постановила передати ці документи до фінансової комісії для ви-

вчення питання про облігаційну позику грошей на будівництво.

62

Через півроку опікунська рада гімназії просила думу прискорити

вирішення оргпитань, щоб навесні 1900 р. розпочати будівництво.

9.12.1899 р. міська фінансова комісія згодилась із прискоренням

питання позики коштів на новобудову, але внесла пропозицію думі

повернутися до вибору найзручнішого місця для неї. Через чотири

дні гласні уповноважили міськуправу зробити у міському громад-

ському банку позику на перші потреби будівництва під заставу старо-

го приміщення гімназії і підтвердили своє рішення про відведення

місця на Петрівській вулиці (13-ма голосами проти шести), схвалене

і опікуном навчального округу. В іншому випадку довелося б пере-

робляти технічний проект нового будинку. Для організації робіт із

спорудження приміщення було створено будівельну комісію у складі

обраних міською думою таємним голосуванням колезького радника

С. Соколова-Бородкіна, купця І. Лелюка, міщанина Ф. Рижикова і

сина штаб-офіцера І. Дубровинського та делегованих опікунською

радою гімназії Є. Горфінкеля, Я. Когона, М. Малаєва (можливо, носій

або носії цього прізвища, яке згадується не вперше, мали відношен-

ня до предводителя дворянства Ананьєвського повіту, чия дружина

Настя Малаєва була опікуншею тамтешньої гімназії, чи губернатора

Херсонщини М. Н. Малаєва?), І. Прокеша, Г. Цицерошина. 14.3.1900 р.

гласні одноголосно запропонували очолити комісію О. Пашутіну.

Йшов третій рік після того, як міська дума згодилася із потребою

будівництва. 8.5.1900 р. опікунська рада вирішила придбати для фун-

даменту майбутньої новобудови 150 куб. саж. дикого каменю (буту), складувати який передбачалося в кінці Петрівської вулиці, напроти

полкової церкви (1904 р. по завершенні будівництва місто компенсу-

вало гімназії цю витрату). На цьому засіданні було узгоджено проект

приміщення, адресувавши його через міськуправу будівельному від-

ділу Херсонського губернського правління. У зв’язку з відсутністю

в нашому розпорядженні тодішнього проекту, використаємо пояс-

нювальну записку до нього архітектора О. Лишневського.

Приміщення планувалося приблизно на 800 учениць із роз-

рахунку 0,5 куб. саж. повітря на кожну з них. Воно мало склада-

тися із трьох з’єднаних у вигляді подвійної літери «Т» корпусів.

Поперечний корпус на Петрівській вулиці, який проходив по лі-

нії головного фасаду, містив у проекті головний вхід із парадним

вестибулем, приймальнею, учительські, квартиру начальниці на

нижньому поверсі, парадні сходи до актового залу, церкву (більше

згадок про неї не зустрічається), бібліотеку, природничий і фізичний

63

кабінети на верхньому поверсі. Із середини першого корпусу про-

ходив через обидва поверхи світлий широкий коридор до другого, повздовжнього корпусу, розташованого всередині двору з 14-ма

класними кімнатами. У розташованому симетрично першому тре-

тьому корпусі проектувалися учнівський вхід, гардеробна, класи

для малювання, рукоділля, танців, музики і чотири звичайні класи.

Сходи і санвузли розміщувалися «центрально і симетрично». Зна-

ходження середнього корпусу в середині подвір’я викликалося, крім

«вимог навчально-гігієнічних, також намаганням віддалити класні

кімнати від неприємної близькості конюшень юнкерського училища

з одного боку, і казарм — з іншого, а також бажанням влаштувати

головний фасад і вхід з Петрівської вулиці, по лінії продовження

приміщення чоловічої класичної гімназії». Середній корпус, та-

ким чином, віддалявся «від запилених і шумних вулиць», від яких

його планувалося захистити ще й садом. Класи знаходилися лише

з одного боку, щоб не затінювати коридори. Цегляні фасади зали-

шалися неоштукатуреними з круглою розшивкою. Дах мав просту

конструкцію, виділяючись лише над актовим залом. Зовнішні стіни

клалися в 2,5 цеглини, внутрішні — в 2. Проект опалення планува-

лося зробити пізніше через його складність.

Але в Херсоні проект не затвердили, повернувши його єлисавет-

градцям із зауваженнями, зокрема, щодо відсутності схеми опалення і

вентиляції, потреби розробки ще одного бокового фасаду. Зазначалося, що наявний фасад був дуже «вычурным», стиль приміщення «не ви-

триманий і не відповідає призначенню; … за своєю видовженістю надто

дороге». 25.7.1900 р. під головуванням О. Пашутіна члени опікунської

ради гімназії і міської управи заслухали з цього приводу архітектора

О. Лишневського. Він повідомив, що опікунська рада і Одеський

відділ імператорського Російського технічного товариства вирішили

влаштувати парову систему опалення низького тиску, зв’язавши з

нею вентиляцію усіх приміщень. Проектування цього мало бути зро-

блене пізніше. Повернений із Херсону план приміщення попередньо

узгоджувався і з вказаним відділом, і з Одеським навчальним окру-

гом, у штаті якого був архітектор. Фасад спроектовано у російському

стилі, використовуваному в ті роки провідними архітекторами при

спорудженні будинків у кращих містах імперії. Лишневський об-

ґрунтовував план приміщення його розташуванням по відношенню

до сторін світу і формою території, доводив, що воно не буде дорогим

на прикладах, здійснених за його проектами розширенням реального

64

училища та будівництвом Пашутінського міського училища. При-

сутні ухвалили виправлений і доповнений план знову направити до

Херсона з проханням пришвидшити його розгляд і затвердження.

У той час у Єлисаветграді не велося інше будівництво, отже, можна

було придбати матеріали і розпочати роботи за відносно низькими

цінами. Наприкінці літа в. о. губернатора затвердив проект приміщен-

ня, який 11 вересня міська управа направила будівельній комісії.

У листопаді почали надходити пропозиції від потенційних під-

рядчиків на поставки матеріалів та виконання робіт. Але ще не

завершилося вирішення умов фінансування будівництва. Міська

управа висловлювала готовність узяти 60 тис. крб. позики на по-

чаткові витрати за умови, що половина цієї суми буде погашена з

коштів гімназії. Ця пропозиція через губернатора і міністерство

внутрішніх справ надійшла до міністерства народної освіти, яке не

згодилося з нею, оскільки проектоване приміщення не планувалося

передати у майнову власність гімназії. Врахувавши це, 13.12.1900 р.

дума постановила прийняти всі витрати з будівництва на раху-

нок міста за умови, що опікунська рада гімназії укладе з міським

керівництвом контракт найму нового приміщення на 36 років із

щорічною платою по 6500 крб. Після вказаного терміну навчальний

заклад міг використовувати приміщення безкоштовно. Обов’язки з

його ремонту і страхування міська влада брала на себе. Опікунська

рада гімназії згодилася з цими умовами спорудження приміщення

за планом, узгодженим з нею. Тим часом міськуправа вирішила, що

для більш швидкого будівництва необхідно мати в розпорядженні

одразу всю суму, необхідну для цього. 18.1.1901 р. дума уповнова-

жила управу підняти клопотання про дозвіл отримати 200 тис. крб.

довготривалої позики під заставу міського майна для спорудження

приміщення гімназії «таких розмірів і конструкції, котрі б цілком

відповідали як дійсним потребам у ньому населення міста, так і

всім сучасним вимогам шкільної гігієни».

30 березня гласні Г. Близнін, Ф. Рижиков і Я. Когон у допо-

відній записці в думу запропонували змінити місце будівництва, вважаючи, що воно не відповідає вимогам навчального закладу.

Аргументами цього знову наводилися близькість кавалерійських

конюшень, головного шляху доставки вантажів на залізничний вок-

зал і в зворотному напрямку та водостічного рівчака. (Ще й 1916 р.

дума виражатиме стурбованість потоком стічних брудних вод

поруч гімназії, які скидалися із заводу Ельворті. Тоді для влашту-

65

вання бруківки позад кавалерійських конюшень по Театральному

і Училищному провулках провели земляні роботи.) «… Громадське

приміщення, з прекрасною архітектурою будується в закутку і своїм

фасадом повернене до задніх дворів сусідів… Таке приміщення по-

винне бути розташоване на відкритій місцевості і слугувати окрасою

і гордістю міста», — писали гласні. На їх думку кращими місцями

для новобудови могли б стати території на розі Петрівської й Іва-

нівської (тепер — Луначарського) вулиць, напроти земської управи, де знаходилася частина нового ринку, або на розі В. Перспективної

і Береславської (Єгорова). Останнє автори листа вважали найкра-

щим з гігієнічної точки зору. А його деяка віддаленість від центру

Єлисаветграда нівелювалася б із забудовою ярмаркового майдану.

Завідувач будівельною частиною А. Дунін-Жуховський і міський

архітектор О. Лишневський у своєму відгуку заперечували авто-

рам доповідної. Вони вказували, зокрема, на віддаленість головної

частини гімназії від юнкерського училища на 25 саж. та відгоро-

дженість від нього провулком і проектованими парканом та садом.

Більшу ж частину сусідніх приміщень із цього боку займали не

конюшні, а військове зібрання, лазня, пральня і кухня. Будинок

гімназії мав добрий огляд з усіх 4-х боків із вулиць, у «майбутньому

досить жвавих». Рівень ґрунтових вод знаходився глибше 5 саж.

Наводилися й інші аргументи. У той же час недоліки двох інших

місць полягали в нерівності їх рельєфу, санітарному стані тощо.

18.4.1901 р. дума розглянула аргументи обох сторін і виріши-

ла залишити питання відкритим. Після завершення робіт по Те-

атральному провулку, які на той час уже розпочалися, висновок

мали зробити будівельне відділення міської управи і, з його ура-

хуванням, комісія з будівництва гімназії. Через 5 місяців остання

дійшла висновку, що найзручнішими для новобудови були території

в місцях перехрестя Іванівської і Петрівської вулиць (тепер — в

районі пам’ятника Тарасу Шевченку) та пересічення Театрального

провулку і Петрівської вулиці. Але будівництво на першому місці

було дорогим, оскільки вимагало знесення і нового спорудження

сараїв московських казарм, водопровідної будки, м’ясних лавок, трактиру тощо. Міг би зникнути новий ринок, який приносив при-

буток місту. Потрібно було б заново складати проект і кошторис

будівництва. Друге ж місце, на думку Дубровинського, Рижикова

та Прокеша, було вузьким. При цьому останній з членів комісії, в принципі, не заперечував проти нього. 28.9.1901 р. міська дума

66

17-а голосами проти трьох вирішила будівництво здійснювати на

раніше вибраному місці при пересіченні пров. Театрального і вул.

Петрівської напроти полкової церкви. Гласні також узяли до відома

лист опікуна Одеського навчального округу про згоду міністерства

освіти на найм гімназією майбутнього приміщення.

Восени — на поч. зими розглядалися проблеми позики грошей

для будівництва, архітектор (ним уже працював Кишкін) вивчав

системи опалення (не вказані в проекті його попередника) у на-

вчальних закладах Москви і Кременчука. По місту розвішувалися

виготовлені у місцевій друкарні оголошення про торги на граніт-

ний цоколь, вапно, цеглу та інші будматеріали, під якими стояли

прізвища міського голови О. Пашутіна, члена управи П. Кеслера, міського архітектора А. Кишкіна. Вони проходили в приміщенні

управи за попередньо отриманими усними або письмовими заявами.

17.1.1902 р. дума уповноважила управу здійснити заставу міського

нерухомого майна під позику у міському громадському та Херсон-

ському земському банках на будівництво гімназії.

6.4.1902 р. міська управа і будівельна комісія вирішили здійсни-

ти урочисте закладення приміщення гімназії на Хоминому тижні.

Управа доручила архітектору Кишкіну скласти проект таблички для

закладення із написом, що «приміщення споруджене … за рахунок

міста в благополучне царювання Государя Імператора Миколи ІІ, при опікуні навчального Округу Х. П. Сольському, Херсонському

Губернаторі В. А. Левашові, Міському голові О. М. Пашутіну, Членах

Міської Управи С. С. Рутковському, М. С. Макарові, І. А. Михай-

лові та П. Н. Кеслері, членах будівельної Комісії Г. М. Цицерошині, О. Й. Волохіні, І. Д. Лелюку, Ф. І. Рижикові і міському архітекторі

А. П. Кишкині». Згодом до проекту тексту було внесено і запис про

С. К. Соколова-Бородкіна. Архітектор замовив табличку за 20 крб.

29-м квітня датовано постанову міськуправи про те, що із сум місь-

кого голови О. Пашутіна (його зарплата, яку він повністю витрачав

на потреби громади) виплачено 35 крб. причту Успенського собору

і півчому хору за молебень при закладенні приміщення.

За станом на 1 травня до території майбутньої гімназії було під-

ведено водопровід. Через 12 днів із початком робіт ознайомилася

будівельна комісія, прийнявши ряд пропозицій міського архітектора

щодо підвальних приміщень. Останнього дня квітня міськуправа

встановила сторожу новобудови Кривченку 8 крб. місячного окладу.

Наглядач за роботами П. Тертинов 12 травня просив будкомісію

67

підвищити йому зарплату, оскільки мав сім’ю з 11-и осіб, наймав

квартиру, «при дорожнечі в даний час життєвих продуктів». Во-

сени для нагляду за роботами був прийнятий практикант, студент

інституту цивільних інженерів П. Калашников.

Уже перші роботи обійшлися дорожче, ніж планувалося. На

початку закладення фундаменту в деяких місцях через м’якість

ґрунту (це помилково раніше заперечував Лишневський) котловану

використовувався цемент, що не було передбачено кошторисом.

На половину збільшився обсяг цоколя, у зв’язку з підняттям його

до лінії підлоги. Тут теж витрачався понадплановий цемент. Вра-

ховуючи місцеві умови, було збільшено підвали, у яких додатково

розмістилися квартира машиніста, два вугільні склади, кухня для

сніданків ученицям, пральня, три комори. Підрядчик цегляної клад-

ки Я. Бородінов влітку просив управу додатково оплатити роботи

з улаштування каналів у стінах для парового опалення і вентиля-

ції, не передбачених у плані будинку і кошторисі витрат. У серпні

управа пропонувала йому прискорити будівництво, збільшивши

кількість мулярів до 80, а різноробочих — до 15. Дума доручила

управі і будкомісії укласти контракт із фабрикою центрального

опалення і вентиляції (м. Лодзь) на влаштування центрального

водопарового опалення системи «Кайфер» і вентиляції.

Навесні 1903 р. місцеві «Ведомости» з посиланням на журнал

«Постройки» повідомили про присвоєння першої премії на конкурсі

проектів панорами для Севастополя колишньому єлисаветградському

архітектору О. Лишневському. У нас немає точної дати залишення

ним цієї посади, а отже й фактичного припинення участі в підготовці

до будівництва гімназії за своїм проектом. Орієнтовно це сталося в

другій половині квітня — на початку травня 1901 р. Можливо, мо-

тивом до цього стали претензії на дії міського архітектора з надання

послуг у приватному порядку, висунуті деякими підрядниками і май-

стровими. За проханням його самого і дорученням думи їх перевіряли

міські управа і контрольна комісія. Останні дійшли висновку, що ця

посадова особа, при окладі в 1500 крб., знаходиться в тяжких мате-

ріальних умовах і тому змушена займатися підробітком. Але це було

небажаним, оскільки міський архітектор, перевантажений службови-

ми обов’язками, не міг одночасно контролювати якість приватного

будівництва як посадова особа і здійснювати його, уже як фізична

особа. Управа і комісія запропонували підняти зарплату міському

архітектору до 2400 крб. і «назначити роз’їздні», заборонивши займа-

68

тися приватними роботами. Оскільки Олександр Львович уже подав

заяву на звільнення, було вирішено припинити перевірку висунутих

до нього претензій. 17 травня дума згодилася з цими пропозиціями.

При особливій думці залишився гласний І. Макеєв, вважаючи, що

управа і комісія мали виконати повністю доручення думи, завер-

шивши перевірку скарг. На засіданні також були зачитані дві заяви

на підтримку Лишневського. Група його замовників-домовласників

до заслуг архітектора віднесла суттєве покращення благоустрою і

вигляд міста, щирі поради забудовникам, суворість і вимогливість

щодо якості споруд. Домовласники ротмістр Долинський і почесний

громадянин Фірсов назвали діяльність Олександра Львовича корис-

ною для приватних замовників, висловивши йому щиру вдячність.

Із Єлисаветграда уродженець Херсона (1868 р.), випускник Одеської

рисувальної школи і Петербурзької академії мистецтв Лишневський

переїхав до міста на Неві, де проектував, переважно житлові будинки, а також приміщення навчальних закладів. Лише в дорадянський час

75 його проектів було відзначено преміями.

А тим часом форсувалося будівництво приміщення гімназії за

його проектом, щоб завершити до нового навчального року. Велися

столярні (підрядчик Лейбкін), штукатурні роботи, обладнувалася

система опалення, споруджувалися сходи, був оголошений конкурс на

віконне й дверне обладнання. Управа і будівельна комісія затвердили

форми решіток парадних, учнівських і «чорних» сходів, доручили

архітектору розробити проект сходів на хори в актовому залі. Педрада

повідомила будкомісію, що, згідно з умовами нагляду за ученицями, у дверях класних приміщень мають знаходитися віконця або скло.

Будівництво перетворило колишній пустир у жваве місце. І ось

уже приставу цієї частини міста надходить інформація: «приютив-

шийся возле новостроящейся женской гимназии отставной солдат…

производит продажу питей проходящим мимо работникам заводов

и принимает ворованные биндюжниками различные продукты».

Раптовою перевіркою у нього виявили дві пляшки горілки тощо.

1903–04 навчальний рік гімназія розпочала все ще у старо-

му приміщенні. 29 вересня архітектор Кишкін повідомив на запит

міського голови Пашутіна, що незакінченими залишалися штука-

турні, слюсарні, малярні та ліпні роботи, налагодження опалення, установка зовнішніх гранітних сходів, настил плиток. На затримку

робіт, зокрема, вплинув страйк робітників. Архітектор вважав, що їх

можна завершити до середини листопада. У жовтні комісія прийняла

69

вхідні двері й підлогу. Цього місяця начальниця гімназії просила

зробити в її квартирі у гімназійному приміщенні ставні й дерев’яну

підлогу в коридорі та коморі. Вставлялися вікна в актовому залі, проводилися покрівельні роботи, вирішувалися питання придбання

приладу для кип’ятіння питної води (у Москві), шафи для хімічних

дослідів у фізкабінет, велися роботи із налагодження центрально-

го водопарового опалення низького тиску і вентиляції. 6.11.1903

р. міська управа доручила члену управи П. Кеслеру і архітектору

А. Кишкіну вжити заходів до здачі приміщення в експлуатацію з

1 січня. Очікуване введення в дію нового будинку опікунська рада

врахувала в кошторисі на 1904 р., значно збільшивши витратну час-

тину на виплату відсотків і частини позики, отриманої свого часу в

Херсонському земському банку для будівництва, придбання нових

меблів, утримання обслуговуючого персоналу й опалення.

За підсумками 1903 р. теж було перевищено кошторис будів-

ництва. Це сталося, зокрема, за рахунок виконання робіт або ви-

користання матеріалів, не передбачених технічним проектом. Так, дах було покрито не чорним, а оцинкованим залізом, парадні двері

виготовлені не з сосни, а з дуба. «Для того, щоб приміщення було

таким же гарним всередині, як і ззовні, — доповідали думі управа і

будкомісія, — виникла необхідність здійснити ліпні роботи в залі, вестибулі і парадних сходах». До кошторису не увійшли поручні, сходи і підлога двох хорів у актовому залі, а витрати на влашту-

вання центрального опалення (як уже йшлося, до проекту воно не

увійшло) були передбачені приблизно і виявилися недостатніми.

З нового року гімназія на Петрівську не переїхала. 31.1.1904 р.

датований лист міськуправи, в якому опікунській раді пропонува-

лося прийняти в експлуатацію нову споруду. Відносно ж «деяких

незначних дефектів, помічених в улаштуванні пароводяного опа-

лення приміщення та інших недоробок, які зовсім не заважають ви-

користанню приміщення для потреб гімназії, то такі будуть усунуті

— деякі тепер же, а деякі з настанням канікулярного часу». Управа

і будівельна комісія вважали, що й при недоробках новобудова у

технічному й санітарному відношеннях мала кращі умови для на-

вчального закладу, ніж старе приміщення.

Іншого висновку дійшла спеціальна комісія, яка за пропозицією

міськуправи і голови педради гімназії 4 лютого провела перевірку

санстану будинку. На початку складеного акту відзначалися його

переваги відносно достатньої кількості світла та повітря, відповід-

70

ності розміщення внутрішніх приміщень їх призначенню. Робився

висновок, що «таке приміщення може слугувати предметом гордості

і прикраси міста». Водночас вказувалося на «невеликі санітарні

недоліки і недоробки, які легко могли бути і мусять бути усунені».

Таких пунктів було дев’ять: 1) парадні двері до вестибулю не мали

захисних від протягів тамбурів; 2) не було перегородок із дверима

(які б також унеможливлювали протяг) між нижнім коридором і

парадними сходами, які вели на ІІ поверх; 3) відсутня перегородка

між коридором біля їдальні та іншою його частиною; 4) сирість при-

міщення для обслуговуючого персоналу; 5) потреба огородження

будинку, хоча б тимчасовим на перших порах, парканом і наведення

санітарного порядку на подвір’ї, щоб його частина могла слугува-

ти для прогулянок учениць; 6) необхідність приведення в порядок

вулиці для проходу учителів і учнів до приміщення; 7) перевіри-

ти фахівцями ступінь сирості і вентиляції будинку відповідними

приладами; 8) усунути недоліки (зокрема, огородити перилами всі

сходи), які могли викликати нещасні випадки; 9) влаштувати по-

мийну яму і встановити ящик для сміття згідно із загальними сан-

правилами. Комісія, посилаючись на циркуляр міністерства освіти

від 12.10.1886 р. за № 14976, дійшла висновку, що перехід у нове при-

міщення «можливий лише після усунення усіх вказаних недоробок

і недоліків». 14 лютого опікунська рада гімназії вирішила відкласти

перехід у нове приміщення до 20 березня. Це дозволяло не робити ви-

мушеної перерви в навчальному процесі і давало час для визначення

вологості у класних кімнатах та усунення будівельних недоліків.

За кілька днів на спільному засіданні будкомісія і управа підняли

питання про розширення гімназійного двору до лінії Олексіївської

вулиці (сьогодні — Гагаріна, в ті часи проходила і територією тепе-

рішнього стадіону), схвалили проект решітки на хорах, вирішили

влаштувати навіс над виходом із машинного відділення і три тамбури

біля парадних дверей, зробити доріжку до учнівського входу і скляні

двері між їдальнею та коридором, встановити плиту в підвальному

поверсі під квартирою начальниці, призначити торги на камінь для

гімназійного паркану, скласти опис будинку. Через вологість штука-

турки в залі не було можливості завершити ліпні роботи, виконувані

майстернею Леонарда в Одесі. У зв’язку із планованим невдовзі пере-

міщенням гімназійного колективу, управа перенесла їх закінчення на

літній канікулярний час, щоб не заважати навчальному процесу.

15 березня міська управа направляє опікунській раді опис нового

71

будинку і просить прискорити завершення його прийому гімназією, повернувши до 20 числа цей документ із підписами осіб, які зафіксують

завершення цього процесу. Через 10 днів єлисаветградські «Ведомос-

ти» повідомили, що більша частина «обстановки для нового примі-

щення жіночої гімназії замовлена, а інша вже перевезена… Після свята

Св. Великодня заняття будуть проводитися у новому будинку».

Офіційне відкриття нового приміщення відбулося в неділю 11

квітня 1904 р. Цій події «Ведомости Елисаветградскаго Городского

Общественнаго Управленія» присвятили лише рядок. Детальнішу

інформацію отримуємо із фрагменту статті іншої газети, частина

якої без назви й дати часопису нами виявлена в Держархіві Кі-

ровоградської області (швидше за все це були «Елисаветградские

новости» від 12.4.1904 р.):

«Вчера съ большой торжественностью состоялось освященіе

женской гимназіи. Къ часу къ новому зданію стали съезжаться пред-

ставители всех местныхъ учебных заведеній, административныхъ и

правительственныхъ учрежденій, родители учащихся и много при-

глашённыхъ. До начала богослуженія присутствующіе съ любопыт-

ствомъ осматривали зданіе. Новая гимназія построена по разсчёту

на 900 ученицъ. Местомъ не скупились: въ классахъ много свету и

воздуху. Актовый залъ довольно обширный. Лепныя работы сделаны

съ большимъ вкусомъ и изяществомъ. Единственный дефектъ, ко-

торый бросается въ глаза при осмотре зала — это хоры съ угловыми

лестницами, ведущими къ нимъ. Лестницы приспособлены очень

примитивно и крайне неудобно для пользованія. Хоры производятъ

впечатленіе архитектурнаго недоразуменія. Безъ нихъ можно было

бы сказать, что залъ красивъ. Новая гимназія обошлась городу въ

240 тысячъ и строилась архитекторомъ Киш[кинымъ]…».

На враження журналіста від актового залу, можливо, вплинула

незавершеність деяких робіт. Скажімо, креслення на влаштування

решіток хорів управа доручила представити підрядчику слюсарних

робіт Гомбергу лише наступного дня після урочистого відкриття

нового будинку. Після його здачі в експлуатацію продовжувалося

вирішення й інших проблем. 15 квітня міська дума згодилася із кло-

потанням опікунської ради гімназії про розширення з гігієнічною і

господарською метою двору на 1066,16 кв. саж. Для цього потрібно

було перенести бруківку гімназійного проїзду, замість існуючого

напрямку, повз полкову гауптвахту, до пересічення його з продо-

вженням Олексіївської та Кузнечної вулиць і далі приєднати до

72

бруківки Театрального провулку. Гімназія брала на себе витрати

з перенесення бруківки і збільшення довжини огорожі.

Наступного дня дума розглянула звернення опікунської ради

щодо влаштування огорожі з фасаду і частково із західної та східної

сторін до самого приміщення з відкритою решіткою, в інших місцях

— суцільної («глухої»). Але більшість гласних вважала, що остання

навколо приміщення з досить красивою архітектурою спотворюватиме

не лише саме приміщення, але й вулиці, на котрих воно збудоване. Вла-

да, турбуючись про архітектурне оздоблення одного з найпомітніших

місць Єлисаветграда, не могла допустити влаштування такого паркану, навіть якби це було виправдано педагогічно-виховними мотивами. У

рішенні дума, виходячи з того, що їй було невідоме обґрунтування про-

хання змінити тип проектованого паркану, передбаченого кошторисом, підтвердила своє рішення від 19 січня про його повністю решітчасту

форму із залізних штаб за зразком огорожі біля чоловічої гімназії.

14 травня опікунська рада шістьма голосами проти одного визнає

за доцільне влаштувати з головного фасаду відкриту огорожу, з інших

боків — закриту, оскільки лише за цієї його форми учениці, особливо

старших класів, вільно могли користуватися подвір’ям і садом для

ігор та гімнастичних вправ, не збираючи біля решітчастого паркану

«праздного» натовпу нероб. У листі в думу рада пояснювала також, що на підставі розпоряджень освітянського міністерства гімназистки

мали користуватися подвір’ям і садом не лише на перервах, а й під

час необов’язкових уроків з 9 до 13½ години. Гімназія висловлювала

готовність перевитрати кошторису взяти на себе. Але дума знову

(15 голосами проти 7) не знайшла достатніх підстав огородити при-

міщення гімназії «глухою кам’яною стіною, що надало б йому досить

небажаного похмурого вигляду». Паркан мав бути решітчастий на

кам’яному високому цоколі з кам’яними стовпами навколо всього

приміщення у межах кошторису за вибором будкомісії із залізних

штаб або більш витончений із дроту, як це пропонував Харківський

металозавод Шапара. Саме з останнім і було укладено угоду.

Наприкінці квітня з новим приміщенням ознайомилося керів-

ництво регіону. Херсонський губернатор дійсний статський рад-

ник В. Левашов був присутнім на уроках в І-а класі з російської

мови, І-б — закону Божого, ІІ-а — танців, ІІ-б — французької мови, ІІІ — німецької мови, слухав спів хору учениць і сольне виконання

однієї з шестикласниць. Після детального огляду закладу він роз-

писався у візитальній книзі. Через кілька днів гімназію відвідав

73

опікун Одеського навчального округу таємний радник Х. Сольський.

Повернувшись до причорноморського міста, освітянський керівник

у листі єлисаветградському голові, голові опікунської ради гімназії

О. Пашутіну відзначив, що «споруда ця може бути віднесена до

кращих приміщень подібного роду не лише в Росії, але і взагалі на

континенті. На спорудження її були витрачені досить значні суми

як міським управлінням, так і опікунською радою гімназії, котрі, крім цього, вклали немало праці на те, щоб означені суми були ви-

користані найбільш доцільно і правильно». Опікун висловив подяку

Олександру Миколайовичу, міській владі й опікунській раді.

Під час канікул відновлюються незавершені роботи. Міська

управа пропонує: підрядчику Тартаковському негайно перефар-

бувати вікна й двері, неприйняті будкомісією через незадовільне

виконання; харківському фабриканту Компанійцю — виправити

дефекти в паркетній підлозі та плінтусах у класах і залі; підрядчику

слюсарних робіт Гомбергу — встановити решітку на хори; одеській

майстерні Леонарда — завершити ліпні роботи; завідувачу маляр-

ними роботами Фірсовського училища — пофарбувати зал; заводу

Аркушевського (Лодзь) — усунути недоліки в системі опалення; міському архітектору — представити креслення тамбурів і парапетів.

Будівельна комісія вирішила, що в огорожі гімназії має бути двоє

воріт з фасаду і по одних — з обох боків повздовжнього (середньо-

го) корпусу, а питання кількості і місця хвірток (по двоє з фасаду

і від кавалерійського училища та троє — з боку казарм) узгодила з

головою педради. У той же час опікунська рада відхилила прохання

якогось Давидовича про спорудження по лінії майбутнього паркану

кіоску для торгівлі навчальною літературою і канцтоварами.

Не всі з указаних робіт закінчилися в літній період. Деякі з них

перейшли на осінь, завершення окремих розтяглося на роки. Але й за

цієї ситуації введення в експлуатацію нового приміщення Єлисавет-

градської громадської жіночої гімназії стало помітною подією в житті

губернії і навчального округу, що підкреслювалося їх керівництвом

при відвіданні закладу. Було розв’язано гострі проблеми переповне-

ння навчальних площ, почали використовуватися сучасні для початку

ХХ ст. навчальні прилади. Споруда гармонійно вписалася в архітек-

турний комплекс із сусідніми будовами, стала однією із найкрасивіших

у місті, сприяла розвитку Петрівської вулиці, центру Єлисаветграда.

Вона стала наслідком піклування керівництва міста про освіту моло-

дого покоління, виховання майбутніх учительок, дружин, матерів.

74

СТАРА ГІМНАЗІЯ

У НОВИХ СТІНАХ

(1904—1914 рр.)

Нове приміщення збільшувало потенціал навчального проце-

су, розширювало можливості виховної роботи в жіночій гімназії.

Умови для педагогічного і учнівського колективів тут були помітно

кращими, хоча й потрібно було усунути ряд недоробок, облашту-

вати територію. Велику частину цих та інших проблем вирішувала

опікунська рада гімназії, до якої входили авторитетні люди Єли-

саветграда. 8.7.1904 р. керівництво Одеського навчального округу

затвердило у її складі на чергове триріччя обраних міською думою

гласних О. Пашутіна, спадкових почесних громадян Г. Волохіна

і М. Макеєва, статського радника Г. Цицерошина, губернського

секретаря М. Іванова, надвірного радника Й. Бересневича. Заступ-

ником голови ради був обраний М. Малаєв. Влітку 1905 р. земський

гласний С. Соколов-Бородкін за станом здоров’я і сімейними об-

ставинами, що вимагали тривалого виїзду за межі повіту, склав із

75

себе обов’язки члена опікунської ради гімназії за квотою земства.

На його місце останнє обрало дворянина Є. Леонтовича. На підставі

§ 10 міністерського положення про жіночі гімназії і прогімназії до

складу опікунської ради входили також голова педради П. Алек-

сандровський і в. о. начальниці Г. Алексєєва.

1.11.1905 р. помер багаторічний член, а потім і голова опікун-

ської ради, міський голова Олександр Пашутін, який, не маючи

власних дітей, багато зробив для розвитку освіти, в т. ч. жіночого

навчального закладу. За часів його керівництва Єлисаветградом

започаткували роботу водопровід, телефон, трамвай, вийшла перша

книга з історії міста, забруковано ряд вулиць, з’явилися електро-

освітлення, низка новобудов, у т. ч. й громадської гімназії. У спо-

рудженні останньої Олександр Миколайович брав діяльну участь у

якості керівника опікунської ради закладу та комісії з будівництва

приміщення, головуючого на засіданнях управи та думи. О. Пашу-

тін за всю історію Єлисаветграда-Кіровограда найдовше (27 років) керував органом міського самоврядування, починаючи з 29.4.1878 р.

При цьому Олександр Миколайович після кожного чергового пе-

реконливого обрання на посаду відмовлявся від зарплати (кілька

тисяч крб.), використовуючи її для нагальних міських потреб, не

передбачених кошторисом. Його нагороджено орденами Св. Станіс-

лава, Св. Володимира, Св. Анни, медалями, дорогоцінним перснем

із вензелем Олександра ІІІ. 1904 р. став почесним громадянином

Єлисаветграда. 1909 р. місцевий живописець Ф. Козачинський за-

вершив його портрет, розпочатий ще за життя О. Пашутіна. Пам’ять

міського голови увічнено в назві вулиці обласного центру, на якій

2004 р. відкрито меморіальну дошку. 25.6.2007 р. міськвиконком

ухвалив рішення про відкриття йому пам’ятника.

Наприкінці 1906 р. дума обирає до опікунської ради гласних

М. Іванова (міський голова), Г. Цицерошина, Й. Бересневича, М. Матвєєва, Г. Фальца (надвірний радник), М. Макарова (купець), П. Фірсова (спадковий почесний громадянин), Ф. Шрейтеля (ку-

пець). Очолював раду Г. Волохін, який мав будинок на Двірцевій

(з 1919 р. — Леніна) вулиці, понад дві тисячі десятин землі у Бра-

толюбівці Олександрійського повіту (тепер — Долинського райо-

ну), був батьком семи дітей 1891 — 1901 рр. народження, входив

до батьківського комітету гімназії (ученицею була донька Олена), 1911–17 та 1919 р. працював міським головою. У характеристиці

Григорія Йосиповича читаємо: «Моральні якості — бездоганні».

76

Протягом 1906 р. опікунська рада провела 13 засідань, вирішую-

чи проблеми господарства, матеріального становища гімназії та її

працівників. Зокрема, було підвищено оклади двом викладачам із

750 до 900 крб., класним наглядачкам: одній — із 480 до 600 крб., трьом — із 360 до 480 крб. і восьми — з 240 до 360 крб., двом учи-

телькам французької мови, учителю малювання — поурочну плату

в молодших класах — до 10 крб.

1907 року, крім гласних міської думи і керівництва гімназії, до опікунської ради входили обрані повітовим земством дворя-

ни І. Рогальов та І. Мар’янович. Про останнього відомо, що мав

диплом Київського університету, у Києві співав у любительській

опері. Був єлисаветградським землевласником, з 1904 р. обирався

членом земської управи. Тут він завідував відділом народної освіти, часто заміщав голову управи. Помер Іван Єлизарович на 56 році

життя, похований на Петропавлівському цвинтарі. Можливо, саме

цей рід мав на увазі емігрант Олександр Шульгин, коли згадував, що наприкінці ХІХ ст. «одного разу Шульгини найняли літом у

місцевих дідичів Мар’яновичів» під Єлисаветградом житло.

У «Циркулярі по Одеському навчальному округу» за листопад

1909 р. містилося роз’яснення, що голова опікунської ради обирав-

ся з її членів, затверджених опікуном округу. Результати вибору

доводилися до відома останнього. Вказаного місяця дума обрала 8

гласних до опікунської ради, серед яких з’являються й надвірний

радник О. Коренко та колезький радник Р. Дериченко. Раду в той час

очолював міський голова губ. секр. М. Іванов. За 1910 р. відзначимо

рішення про зрівняння розмірів зарплати жіночої і чоловічої час-

тин викладачів, які закінчили вищі навчальні заклади. 1912–13 рр.

рада розглядала питання кошторису закладу, звільнення учениць

від плати за навчання, виділення коштів на екскурсії гімназисток

до Москви та Києва, відзначення 100-річчя Вітчизняної війни та

300-річчя двору Романових, влаштування ялинки та Різдвяні святки, заготівлі палива на зиму тощо.

1905 р. голову педагогічної ради жіночої гімназії, директора

чоловічої гімназії П. Владичина переведено на роботу до Одеси.

Його функції в обох закладах почав виконувати статський радник

П. Александровський. 25.11.1905 р. міністерство освіти надало право

присутності та вирішального голосу на засіданнях педрад середніх

навчальних закладів міському голові (чи обраному думою гласному), повітовому предводителю дворянства (або його заступнику), голові

77

повітової управи (заступнику). Зокрема, дума запропонувала вико-

нувати ці функції в. о. міського голови С. Рутковському. Напевне, у

цьому нововведенні виявилося бажання влади посилити контроль

за навчальними закладами імперії внаслідок революційних подій.

Наступного року на 38-и засіданнях педради розглядалися питання

передплати журналів, книг і навчальних посібників, прийомних, випускних і перевідних іспитів, удостоєння випускниць VІІІ класу

звання домашніх наставниць і вчительок, видачі атестатів випус-

кницям VІІ класу, необхідності відкриття у порядку експерименту

елементарного класу на рік для практикування восьмикласниць, призначення класних і предметних комісій та ін. Серед питань

порядку денного 1907 р. були обговорення програми рукоділля, організація двох літературно-вокально-музичних вечорів, відвіда-

ння гімназистками громадських вечорів танців, введення у V класі

додаткових уроків російської мови, заходи боротьби з пропусками

занять деякими ученицями, збереження елементарного класу на

майбутнє. 8 квітня педрада вирішила встановити в тому році іспити

у всіх класах із тих предметів, з яких конкретні учениці не мали

«повної трійки». Також було ухвалено ввести екзамен із природної

історії у 5 класі, де саме й закінчувалося вивчення цього предмета, з якого оцінка йшла в атестат.

3.12.1908 р. виповнилося 25 років загального педагогічного ста-

жу директора чоловічої гімназії, голови педради жіночої гімназії

Александровського, уродженця Херсонської губернії, випускника

Новоросійського університету. Кореспондент місцевого «Голо-

са Юга» зустрівся з ним того дня. Але ювіляр з огляду на «своє

службове становище … утримався висловлюватися більш або менш

ґрунтовно і обмежився лише відвертим зізнанням «по совісті», що

весь час своєї діяльності він керувався виключно педагогічними

міркуваннями, не рахуючись ніколи з жодними «сторонніми вплива-

ми». До цього газета додала, що ювілей відзначатися не буде з огля-

ду на «існуючу заборону вищого освітянського начальства». Того

року діяльність педради, яка провела 44 засідання, була насиченою.

Зокрема, її члени розглядали питання щодо іспитів гімназисток і

сторонніх осіб, необхідності викладання закону Божого римо-ка-

толицького віросповідання, відновлення позакласного нагляду за

поведінкою дівчат, заходів проти занесення в заклад інфекційних

хвороб, зокрема сипного тифу, пропозиції керівництва навчального

округу, ухвалювали оцінки за чверті з «уваги, старанності і пове-

78

дінки» учениць. До повноважень педради відносилися і питання

переведення учениць до наступного класу, видачі атестатів і на-

город випускницям, які відзначилися «поведінкою, старанністю

і успіхами» в навчанні. Начальниця гімназії, яка входила до ради

за посадою, мала при прийнятті цих важливих рішень, як і інші її

члени, один голос. Серед питань, які розглядалися на 40-а засіданнях

1912 р., виділимо доцільність існування паралельного відділення

при VІІІ класі та розподіл чергувань працівників гімназії для по-

закласного нагляду за ученицями.

Того року керівник класичної гімназії і педради громадської гім-

назії П. Александровський отримав призначення до іншого регіону

імперії. У неділю, 30 вересня, у домовій церкві чоловічого закладу з

цієї нагоди відбулися молебень, вручення педагогу адреси від колег

обох гімназій, урочистий обід у ресторані Коваленка. Наступного

дня Петро Андрійович сфотографувався на колективний знімок з

колегами та з кожним класом. У неділю, 7 жовтня, йому вручили

адресу і «бювар з вигравійованим написом «Педагогу-ідеалісту».

Було зачитано телеграму батьків та повітового предводителя дво-

рянства міністру освіти з проханням не переводити єлисаветградця

на нове місце роботи. Більше сотні людей вшанували педагога у

залі думи. Було зібрано 1200 крб. для заснування при чоловічій

гімназії стипендії ім. П. А. Александровського. На вокзалі Петра

Андрійовича проводжали представники земської і міської влади, суддівського і військового відомств, педколективів усіх навчальних

закладів, учні та батьки. Керівниця приватної жіночої гімназії Єфи-

мовська у «Голосе Юга» охарактеризувала колегу, як «замкнутого, позбавленого світськості … скромного ідейного … чистого, чесного

працівника», котрий майже не мав у місті своїх особистих друзів і

близьких знайомих, повністю віддаючись роботі». Ушанування, з

яким його проводжали, вона назвала небаченим за весь час існування

Єлисаветграда. Поруч газета вмістила подяку Александровського

усім, хто приділив йому увагу в ці дні. У той час обійняв посаду

директора земського реального училища статський радник Я. П.

Кобець, який 25 вересня був призначений і головою педради жі-

ночої гімназії.

Цінні статистичні та оглядові матеріали зустрічаємо у звіті

опікуна Одеського навчального округу про діяльність середніх і

нижчих навчальних закладів за 1914 р. За рік в окрузі відкрилося

5 жіночих гімназій (у т. ч. Новомиргородська), і їх загальна кіль-

79

кість зросла до 87-и. З 1873 р. вівся відлік історії Олександрійської, з 1874 р. — Бобринецької, з 1902 р. — Єлисаветградської приватної, заснованої Єфимовською, гімназій. Найстарішою з усіх жіночих

гімназій Бесарабської, Катеринославської, Таврійської і Херсонської

губерній була Єлисаветградська громадська, чий літопис рахува-

ли від 1860 р. Педради гімназій округу розглядали питання про

дозвіл і закриття учнівських квартир, заходи для підтримання і

зміцнення здоров’я, проведення літературно-музичних вечорів та

екскурсій, способи розвитку інтересу до читання зразкових творів

літератури і доступних наукових праць, поліпшення поведінки і

виховання релігійних та патріотичних почуттів. У звіті зустріча-

ємо й узагальнені дані про контроль головами педрад навчально-

виховного процесу. З цією метою вони відвідували уроки, давали

поради педагогам, намагалися об’єднувати зусилля викладацького і

виховного персоналу, по можливості головували на вступних, пере-

відних та випускних іспитах, брали участь у засіданнях опікунських

рад у якості їх членів.

Начальниці гімназій головну увагу зосереджували на виховній

роботі, спостерігаючи за «поведінкою і благопристойністю» уче-

ниць. При цьому вони контролювали і їх успішність. Якщо голови

педрад, маючи штатну посаду в інших закладах, до жіночих гім-

назій могли з’являтися не завжди, то начальниці мешкали тут у

службових квартирах і, як свідчить звіт, «знаходячись безвідлучно

в приміщенні гімназії … мали повну можливість проникати в усі

сторони шкільного життя і своєчасно приходити на допомогу туди, де вона більше всього була потрібною; у тих же випадках, коли

погана поведінка учениць або їх слабка успішність не піддавалися

впливу лише гімназії, ці начальниці запрошували до гімназії батьків

або опікунів учениць для спільного впливу на учениць. Діяльність

начальниць виражалася також у присутності на практичних занят-

тях учениць 8-го додаткового педагогічного класу і в обговоренні

щоденників спостереження учениць цього класу над ученицями

молодших класів». Начальниці були на всіх іспитах, брали участь

у засіданнях педагогічних і опікунських рад.

За станом на 1905–06 рр. в.о. начальниці єлисаветградської

гімназії була Ганна Іванівна Алексєєва. У зв’язку з обранням на

цю посаду опікунською радою Значко-Яворської батьківський ко-

мітет гімназії у листопаді 1909 р., назвавши її «особою, невідомою

батькам», просив опікуна округу до обрання іншої кандидатури за-

80

лишити на роботі Алексєєву. Головними помічницями начальниці

були наглядачки, котрі перебували в безпосередньому спілкуванні

з ученицями. Постійно контролюючи загальний порядок у гімназії, вони, в той же час, звертали особливу увагу на закріплені за ними

класи. Наглядачки надавали допомогу невстигаючим ученицям, щотижня усно або письмово повідомляли батьків про успішність

і дисципліну їхніх доньок, за дорученням начальниць відвідували

учениць за місцем проживання, контролювали відвідування уроків, при необхідності заміняли відсутніх викладачів.

У гімназіях діяли предметні і класні комісії. Перші розглядали

представлені викладачами на початку навчального року програми

з кожного предмета, розподіляли навчальний матеріал по чвертях, аналізували методи й прийоми викладання, визначали кількість і

характер письмових робіт, порядок їх повторного написання, обгово-

рювали питання користування навчальними посібниками, проблеми

підвищення успішності учениць з даного предмета. Класні комісії

збиралися після завершення чверті для обговорення успішності, старанності, уваги та поведінки учениць і заходів до поліпшення

знань слабкіших із них. У комісіях восьмого класу розглядалися

також результати навчання за рік і практичних пробних уроків, проведених ученицями педагогічного класу.

1904–05 навчальний рік був першим, повністю проведеним

у новому приміщенні гімназії. Її стіни освоювали законовчителі

протоієрей Парфенов і священик Стефанович, викладачі Руденко, Пепескул, Кир’яков, Лещенко, Іванов, Бортовський, Польський, Кончинський, Ростовський, Зубков, Коренко, Купетін, Пащен-

ко, Анисимова, Пекарська, Мен, Гур’янова, Л. і М. Крижанівські, Брамсон, Біднова, Подрєзан, Ніс, Ратушенко, Павлов та ін. Сторож

гімназії Сергєєв отримував від управи 8 крб. в місяць. Детальніше

наведемо дані про тих, хто тут сіяв розумне, добре, вічне століт-

тя тому. На кінець 1906 р. у гімназії викладали колезький асесор

Д. Пепескул (російську мову, словесність і педагогіку), М. Кошиць

(російську мову), статський радник М. Кир’яков (математику), гу-

бернський секретар М. Лещенко (математику і математичну геогра-

фію), статський радник І. Іванов, колезький асесор Г. Бортовський

(обидва — історію та географію), статський радник Я. Польський

(фізику і природну історію), статський радник Й. Кончинський

(німецьку мову), статський радник М. Ростовський (латинську

мову), надвірний радник Т. Зубков, губернський секретар М. Єре-

81

мєєв (малювання і чистописання), надвірний радник О. Коренко

(чистописання), А. Купетін (співи), артист Імператорських театрів

С. Пащенко (гімнастику і танці), санітарний лікар Єлисаветграда

В. Фіалковський (працював лікарем гімназії і викладав гігієну).

На посадах учительок працювали М. Анисимова (російська мова), Л. Пекарська (арифметика), О. Мен, О. Гур’янова та Л. Крижанівська

(французька мова), О. Брамсон (німецька мова), Г. Біднова (руко-

ділля), М. Ратушенко (підготовчий клас), К. Лящова (молодший

підготовчий клас). До штату закладу входили класні наглядачки: домашні наставниці М. Булацель, С. Факлієр, М. Бржозовська і

М. Крижанівська та домашні вчительки М. Бреєр, В. Слюсарева, Г. Михайлова, Л. і П. Бересневич, Н. Коренко, Є. Черепова. Про-

тягом того року звільнилися з гімназії за власним бажанням ви-

кладач російської мови, словесності і педагогіки, статський радник

А. Руденко і учителька російської мови Ігнатович, померла лікар

Г. Подрєзан. 1908 р. лікарем (цю посаду займали жінки і лише у

виняткових випадках — чоловіки) і викладачем гігієни була при-

йнята Мірошниченко, читати російську мову в V класі запросили

викладача чоловічої гімназії П. Бракала.

Єлисаветградський «Голосъ Юга» інформував громадськість про

нагороди, підвищення у званнях педагогів гімназії за вислугу років.

На рубежі 1907–08 рр. ордена Св. Станіслава другого ступеня був

удостоєний учитель Зубков, колезькими секретарями затверджено

учителів Бортовського і Пепескула. Через два роки надвірним рад-

ником став учитель Лещенко. З цієї ж газети за 1913 р. дізнаємося

про задоволення думою клопотання колишньої класної наглядачки

Мацненко про підвищення отримуваної від міста пенсії зі 160 до

220 крб. на рік. Наприкінці року класна наглядачка Г. Михайлова

була нагороджена срібною медаллю на олександрівській стрічці з

написом «За старанність».

На 1.1.1910 р. у списку службовців гімназії значилися голова

педради, в. о. начальниці, три законовчителі (один з яких викладав

закон Божий римо-католицького віросповідання), 18 «викладачів і

викладачок наук та мов», два викладачі чистописання і малювання, один — чистописання, учителька рукоділля, 11 класних наглядачок

та 13 інших, у т. ч. лікар, учителі танців і співів та голова, 8 членів

і діловод опікунської ради. Через два роки ця кількість зросла до

54-х. Із дев’яти виборних членів опікунської ради один представляв

викладацький склад. 1912 р. православний закон Божий викладали

82

протоієрей, настоятель Покровської церкви о. Г. Сорокін і настоя-

тель Марії-Магдалинівської церкви (по Знам’янському провулку) о. В. Галкін (за два роки до цього на його місці в гімназії працював

священик Різдвяно-Богородицької церкви при чоловічій гімназії

о. В. Покровський). Викладали в гімназії М. Анисимова, О. Брам-

сон, О. Бютнер, Г. Бєднова, О. Гур’янова, Г. Голишева, М. Єремєєв, Т. Зубков, М. Кир’яков (прізвище 60-літнього Михайла Ілліча, який

мешкав у власному будинку по Архангельській вул., зустрічаємо у

списках виборців 1920 р.), Л. Крижанівська (працювала також і в

приватній чоловічій гімназії свого батька), І. Малиновський (мешкав

у «Європейському готелі»), С. Маклецов, О. Мен, Л. Пекарська, Я. Польський, М. Ростовський, Г. Степанова, Є. Сиротинський, М. Тиняков, Г. Трутовська (була лікарем гімназії), М. Церков-

на. Викладачками педагогічного класу працювали Н. Балашова, К. Лящова, М. Напольська, класними дамами — П. і Е. Бересневич, М. Брейєр, М. Бржозовська (виконувала також функції секретаря

педради), М. Крижанівська (сестра викладачки), В. Литвиненко, Г. Михайлова, Н. Саницька, З. Станкевич, М. Хандакова, Є. Чере-

пова, секретарем гімназії — М. Кошиць.

У травні 1904 р. першими в новому приміщенні гімназії за-

кінчили 8-й клас із званням домашніх наставниць: з математики —

С. Баккал та О. Верецька, російської мови — О. Калузька та І. Ля-

щова; домашніх учительок: з російської мови — Н. Арваніті, М. Ві-

нницька, М. Гааг, Є. Кондрацька, Л. і Р. Терлецькі, В. Федоровська, з

математики — А. Валькіна, А. Гольдштейн, Г. Гольєт, К. Грановська, Р. Калашникова, Н. Кошиць, Є. Лемберг, Є. Шебаліна. Серед них

було 13 православних, 4 іудейки, караїмка і лютеранка; 8 доньок

міщан, 7 — чиновників, по одній — капітана, особового почесного

громадянина, фельдшера, священика; 11 уродженок Єлисаветграда, по одній — Одеси, Бахмута, Новомосковська, Ставрополя, Києва, Вінниці, Знам’янки, Єлисаветградського повіту. Через місяць 7-й

клас закінчили Балич, Бердичевська, Бонфельд, Бромберг, Бєльська, Варжицька, Володарська, Вишневецька, Голинська, Дическулова, Ка-

менецька, Крамаренко, Львівська, Любарська, Межеровська, Межи-

ровська, Нісс (нагороджена срібною медаллю), Орлик, Островська, Розенштейн, Рильська, Тартаковська, Теплицька, Туркенич, Хай-

мовська, Харитонова (срібна медаль), Чолак, Яновська, Барська, Бєлінська, Власова, Гольденберг, Є. і Л. Горфінкель, Грузинце-

ва, Гурфінкель, Заславська, Здорик, Зельцер, Зерцалова (золота

83

медаль), Канцерова, Кошель, Крусер, Межибовська, Мерцалова, Нев’ярович, Овсяникова, Сейдер, Фінкель, Чернявська, Штром-

берг (срібна медаль), Ейльберт, Ерделевська. 37 із них сповідували

іудаїзм, 17 — православ’я, по одній — лютеранство і католицизм.

Наступного року сьомий клас закінчили 53 гімназистки (у т. ч. дві із

золотою і дві із срібною медалями). Про одну з них, К. О. Рачковську

(Назимову), відомо, що 1907–10 рр. працювала в Пашутінському, а

потім в Пушкінському училищах. 1905 р. закінчили восьмий клас

19 учениць, із яких удостоєні звання домашніх наставниць: із ро-

сійської мови і математики — дві, російської мови і географії — дві, математики і географії — одна; домашніх учительок: з математики

— вісім, російської мови — дві, географії — три, математики і гео-

графії — одна. Влітку до міськуправи надійшло близько 100 заяв

від бажаючих отримати посади учительок народних училищ. Серед

них було багато молодих дівчат, які закінчили місцеву гімназію.

1906 р. золоті медалі за 7 класів отримали М. Бомзе та М. Лящова, срібні — Г. Бек та Г. Коссюра. Серед випускниць були К. Заслав-

ська, М. Лангемак, К. Тобелевич, Е. Шполянська, А. Виноградова, Є. Емануель, Є. Нікітіна та ін. Із семи екстернів витримали іспит і

отримали атестат лише чотири, в т. ч. Р. Радомисльська. Наступного

року VІІ клас закінчили 54 учениці, в т. ч. М. Коренко, А. Коссюра, П. Череватенко, Р. Орлик, А. Мар’янович, І. Джіотті, О. Алексєєва, В. Горбенко, К. Акименко, М. Караманенко, О. Кошиць, М. Ващенко, О. Волохіна, Є. Любович, VІІІ — 23: Г. Коссюра, М. Іванченко, М.

Федоровська, К. Тобелевич та ін. Не виключаємо зв’язку останньої, як і раніше згадуваної О. К. Тобелевич із відомим родом крифеїв

українського театру Тобілевичів.

Високий рівень вимог до учениць обумовлював значний, як

на нинішній час, «відсів» із гімназії. Так, 1904–05 навчальний рік

успішно завершили лише 90,4 % із них. Інших відрахували (одну

— з підготовчого класу, 11 — з першого, 6 — з другого, 13 — з третьо-

го, 15 — з четвертого, 4 — з п’ятого, 10 — з шостого, 5 — з сьомого

класів). Поліпшити якість підготовки дітей обох статей до вступу в

середні навчальні заклади бралася елементарна школа на Двірцевій

вулиці в будинку Прянишникової. 1906 р. при громадській гімназії

відкрилося молодше відділення підготовчого класу для дівчаток

7–8 років із оплатою 45 крб. за навчальний рік.

На кінець 1905 р. в гімназії навчалися 673 учениці, з яких 149

вступили 1 вересня того року до всіх класів, крім третього. За вірос-

84

повіданням 354 учениці були православними, 277 — іудейками, 23

— римо-католичками, 11 — лютеранками, 8 — караїмками. У гімназії

навчалися 9 доньок іноземців. Фундаментальна бібліотека гімназії

на 1.1.1906 р. мала 4050 томів (1835 назв), учнівська бібліотека

— 3506 (1816). У фізичному кабінеті нараховувалося 777 основних

предметів та 1521 інший навчальний посібник (географічні та іс-

торичні карти, глобуси, моделі), у кабінеті природничих наук — 458

предметів (57 назв). За наступний рік фундаментальна бібліотека

поповнилася 71 томом (24 назви), учнівська — 307 (217). Фізичний

і природничий кабінети нових надходжень не мали. 1906 р. пере-

ведено до наступних класів або видано документи про закінчення

гімназії 89,4 % дівчат. Лише восьмикласниці досягли 100 % успіш-

ності. Найгіршою ж вона була у ІV класі — 84,4 %, у зв’язку з чим

14 учениць не були переведені до V класу. VІІ випускний клас не

змогли закінчити три гімназистки. 1906–1907 н. р. відкрито клас

елементарного навчання (молодший підготовчий клас), «обладнаний

і обставлений згідно новітнім вимогам школи», для практичного

засвоєння методів викладання восьмикласницями. Продовжували

діяти підготовчий, сім паралельних і восьмий додатковий класи.

Число учениць зросло до 702-х. Найбільше з них навчалося у І–ІІ

та ІV класах — по 101, найменше у VІІІ — 24. Найбільшу кількість

складали доньки міщан і цеховиків — 376, далі йшли діти особових

дворян і чиновників — 119, почесних громадян і купців — 92, селян

— 57, духовних осіб — 27, спадкових дворян — 25, іноземців — 5, інших — 1.

На певному етапі пошуку шляхів реформування середньої

освіти і, напевно, з огляду на революційну ситуацію було відміне-

но перевідні іспити, дозволено створювати батьківські комітети

тощо. У постреволюційний же час вживаються заходи до посилення

контролю за навчальним процесом. Навесні 1907 р. міністерство

вводить перевідні іспити в середніх навчальних закладах, вимагає

дотримання норм наповнюваності класів. Це призвело до змен-

шення у 1907–08 н. р. кількості учениць гімназії на 45, і на 1 січня

їх навчалося 657. Через рік це число склало 668. Склад учениць

гімназії засвідчує, що вона дійсно працювала для дівчат усіх станів

(38 доньок спадкових дворян, 83 — особових дворян і чиновників, 29 — осіб духовного звання, 85 — почесних громадян і купців, 360

— міщан і цеховиків, 65 — селян, 2 — інших) і віросповідань (342

— православних, 17 — римо-католичок, 11 — інших християнських

85

конфесій, 291 — іудейка, 7 — інших нехристиянських релігій). Бать-

ки шести гімназисток мали іноземне громадянство.

Взимку — навесні 1908 р. по 10–11 восьмикласниць жіночої і

семикласників чоловічої гімназій взяли участь в експериментально-

психологічних дослідженнях, проведених серед учнів І–V класів

обох закладів. Для цього серед останніх відібрали по троє «кращих, середніх і гірших» з кожного класу і ще по кілька учасників запро-

понували класні наставниці (загалом — 120 осіб). Робота прово-

дилася з 16 до 18-ї години у приміщенні чоловічої гімназії на базі

шкільної колекції психометричних приладів, отриманої з Петер-

бурзької лабораторії експериментальної педагогічної психології.

У ході експерименту оцінювалися зір, слух, пам’ять, асоціативне

сприйняття, працездатність, воля тощо. На запитання: «Хто з відо-

мих вам людей особисто або за книгами більше всього подобається?»

більшість учениць І–ІІ класів назвали присутню «класну даму за

доброту, хороший характер», ІІІ класу — рідних. Головною позитив-

ною якістю людей було вказано доброту. Гімназистка Ковтуновська

допомагала опрацьовувати «дівочу» частину отриманого матеріалу

керівнику дослідження, викладачеві чоловічої гімназії Феоктистову, який оприлюднив підсумки у санкт-петербурзькому журналі «Рус-

ская школа». Наведемо кілька думок педагога: «Самозабезпечене

існування і повна самостійність — ось ідеал більшості; дівчинка не

бачить перед собою широких можливостей у майбутньому: тяжка, безрадісна праця за шматок хліба, де вдається, а не де захочеш, або

— шлюб … почуття вищого порядку, освітлені інтелектом, альтруїс-

тичні, відрізняють талановитіші, внутрішньо-активні натури… Учні і

учениці, у котрих ми помітили ознаки виродження — анатомічні, як

дисиметрія в обличчі, непропорційна віддаленість очей, злегка нахи-

лене положення одного ока та ін., і фізіологічні, як хронічні головні

болі — усі виявлялися якщо не кращими, то хорошими за оцінками.

Мала кількість даних не дозволяє, звичайно, зробити висновки».

В тому ж числі журналу вийшла і стаття педагога С. Русової.

Того року, як і в попередні, восьмикласниці під керівництвом

учителя Я. Польського і в супроводі «класної дами» ознайомилися

з технікою виробництва у друкарні М. Гольденберга, де їм давали

пояснення заввідділами. 1908 р. успішно закінчили гімназію всі 24

восьмикласниці, 2 з яких отримали звання домашніх наставниць

(1 — з російської мови і математики і 1 — з математики і географії) і 22 — домашньої вчительки. Випускниці різних років через пресу

86

пропонували педагогічні послуги. Ось одне з таких оголошень за

грудень 1908 р. в «Голосе Юга»: «Випускниця місцевої громадської

гімназії, досвідчена вчителька, яка знає нові мови, виправляє мало-

успішність і готує на свідоцтва».

«По числу письменних Росія стоїть на однім з останніх місць

поміж иншими краями. А між ріжними краями Росії Україна також

належить до гірших, найменше освічених. Причин тому є кілька…

А головно через те…, що вчать дітей не українською мовою, котрою

вони дома говорять і котру одну тільки добре розуміють», — писав

проф. М. Грушевський про тодішню школу. Українській мові не було

місця і в навчально-виховному процесі середніх закладів. У той же

час у циркулярі навчального округу за червень 1909 р. повідомля-

лося, що міністерство освіти не заперечувало проти проведення в

жіночих гімназіях іспитів із нових мов (французької або німецької) в екзаменаційний період, за будь-який клас для своїх учениць і ді-

вчат, які вивчали їх вдома. Згідно з рішенням опікуна округу від

3.10.1909 р. в Єлисаветградській гімназії відкрився VІІІ паралель-

ний клас. Тієї осені для восьмикласниць було введено практичні

заняття з фізики за авторською програмою Я. Польського.

12.11.1909 р. зі станом справ у гімназії ознайомився повіто-

вий інспектор навчального округу, дійсний статський радник Ка-

мінський, який провів тут, практично, весь день, прибувши ще до

ранкової молитви. Він був присутнім на уроках фізики (VІ клас), математики (VІІ–VІІІ), французької і російської мов (1-і класи), цікавився переліком книг у бібліотеці, відвідав інші приміщення

закладу. 9 квітня будинок гімназії оглянув опікун округу, дійсний

статський радник Щербаков. Наступного дня він відвідав уроки

малювання і фізики в VІ та пробний урок російської мови у VІІІ

класах, отримавши добре враження про знання учениць.

Відкриття паралельного педагогічного класу збільшило чисель-

ність восьмикласниць до 48-и, із яких успішно закінчили навчання

46. Випуск VІІ класу склав 89 %. З гімназії за 1910 р. вибуло 65

учениць, у т. ч. 6 перевелися до інших гімназій, 5 — через несплату

за навчання, 23 — за неявку на заняття після канікул, 23 — на про-

хання батьків, 3 — через неуспішність, 5 — померло. Гімназистки

пропустили 39 355 уроків, у т. ч. через хворобу — 38 648, з інших

поважних причин — 672, з неповажних причин — 35. Із 662 уче-

ниць 559 мали відмінну оцінку з поведінки, 3 — добру. Найбільша

кількість гімназисток, які не витримали іспитів і не перейшли до

87

наступного класу, була у ІІІ (16), V (15), ІV (13) та І (11) класах.

Загальна успішність склала 86 %.

На початку 1911 р. у гімназії нараховувалося 430 навчальних

посібників, предметів з історії і географії, 571 — з малювання і чи-

стописання, 1461 — ін. посібн. (лексикони, стереоскопи, моделі з

рукоділля та ін.). У фізичному кабінеті знаходилося 837 предметів

(661 найменування), у кабінеті природничих наук — 458, у т. ч. по

зоології, ботаніці, мінералів. Фундаментальна бібліотека мала 4 496

томів (1 979 назв), у т ч. придбаних за останній рік 69 (51).

Питання використання літератури у навчальних закладах роз-

глядалися на найвищому галузевому, а інколи й владному, рів-

нях. Так, міністерство освіти визнало «непридатним для класно-

го використання» в середніх навчальних закладах друге видання

«Короткого підручника історії середніх віків» (М., 1912) проф.

Р. Віннера, про що опікун округу повідомив керівників підвідомчих

закладів. Через рік з канцелярії губернатора інформували про вихід

книги з історії держави генерал-майора Нечволодова «Сказаніе о

Русской земле», із змістом котрої ознайомився Микола ІІ і визнав

за доцільне її поширення, в т. ч. у навчальних закладах. Останньо-

го мирного літа директор народних училищ Херсонської губернії

направив повітовим інспекторам училищ до виконання листа про

використання в середній і початковій школах лише підручників і по-

сібників, дозволених міністерством освіти (і в необхідних випадках

— духовним відомством). Викладання за іншими виданнями мало

приводити до дисциплінарної відповідальності педагога або керів-

ництва закладу аж до звільнення з посади. Книги мали обов’язково

містити інформацію про їх призначення («керівництво», «посібник»

чи «книга для бібліотеки») і дозвіл для використання. Видання, які не відповідали цим та деяким іншим вимогам, потрібно було

терміново вилучити.

Наприкінці 1911–12 н. р. міністерство освіти роз’яснило, що

дівчата, які закінчили 7 класів жіночої гімназії згідно з положен-

ням від 24.5.1870 р., могли прийматися до VІІІ класу відповідно до

положення від 26.5.1869 р. і після його успішного закінчення мали

отримати кваліфікацію домашньої наставниці з усіх предметів, з

яких за сім і восьмий класи мали оцінки не нижче «4».

Контингент класів на новий навчальний рік формувався не

лише за рахунок дівчат, які успішно витримали перевідні іспи-

ти за попередній клас громадської гімназії. Так, 1912 р. до всіх

88

класів закладу було зараховано нових учениць: І кл. — 34, ІІ — 7, ІІІ — 8, ІV — 6, V і VІІ — по 2, VІ — 4, VІІІ — 37. Серед них 20 по-

дали свідчення інших гімназій і були зараховані без іспитів. Того

ж року із 47 восьмикласниць навчання закінчили 46. Звання до-

машньої учительки отримали 33 випускниці, домашньої наставниці: 2 — з арифметики та історії, 2 — з історії, 1 — з російської мови, 6 — з російської мови і арифметики, 1 — з російської мови та історії, 1 — з математики. Із них 13 вирішили вступити до вищих навчаль-

них закладів, 12 — йти на педслужбу, 5 — «перейти до практичної

діяльності», інші не повідомили гімназії свої плани. Тієї осені було

ліквідовано паралельний VІІІ клас. Восьмикласницям викладали

теорію і методику співів. Усього 1912 р. співи вивчали 343 учениці, гімнастику (І–VІІ кл.) — 452. На останній займалися рухливими

іграми, вільними вправами з приладами. На гімнастику опікунська

рада восени 1910 р. виділила 1100 крб. Танці викладалися у стар-

шому підготовчому і І–VІ, малювання — у І–VІІ класах.

З нагоди 10-річчя приватної гімназії Єфимовської її власниця в

«Голосе Юга» віднесла до відрадних фактів і симптомів духовного

росту та розвитку зростаючу потребу в жіночій освіті. Оскільки

громадська гімназія залишалася, за її оцінкою, переповненою, то

дівчата навчалися і в двох приватних гімназіях та двох комерційних

училищах. У громадській гімназії 1913 р. навчалося 456 доньок

купців і міщан, 116 — дворян і чиновників, 74 — селян, 20 — духо-

венства.

1914 р. в Одеському навчальному окрузі у 89 жіночих гімназі-

ях і прогімназіях навчалися 30824 дівчини. Єлисаветградська гро-

мадська гімназія за кількістю учениць (646) в окрузі поступалася

лише маріупольській (705). У 7–8 класах усіх гімназій регіону ви-

вчалася педагогіка. В якості обов’язкового предмета викладалося

рукоділля. Звільнялися від нього лише через поганий зір чи інші

фізичні вади, через які заняття могли зашкодити здоров’ю або були

взагалі неможливими. Виконувалися шиття, штопання, розмітка

білизни, креслення викрійок, кроєння білизни й одягу, виготов-

лення речей, необхідних у домашньому побуті. Того року із 72-х

єлисаветградських семикласниць випускні іспити витримали 68.

Восьмий клас закінчили 30 гімназисток. 9 із них повідомили про

бажання продовжити навчання (5 — з історико-філологічного про-

філю, 3 — фізико-математичного, 1 — педагогічного), 4 — зайнятися

практичною діяльністю.

89

Початок діяльності гімназії в новому приміщенні припав на

час радикалізації суспільних настроїв, період першої російської

революції. 1904 р. призначається новий міністр народної освіти гене-

рал-лейтенант В. Глазов, який невдовзі прийняв опікуна Одеського

округу. Наступного року про останнього читаємо в «Елисаветград-

скіх новостях»: «У добрий час! Після опікуна Одеського навчального

округу п. Сольського, який подав у відставку, залишають службу, за

словами «Южной России», багато директорів, начальниць середніх

навчальних закладів — однодумців опікуна. Тепер цим панам у спра-

ві освіти підростаючого покоління не може бути місця: вони мусять

звільнити це тим, котрі так енергійно переслідувались опікуном і

виганялись із цих навчальних закладів «за вільні» думки». 26 серп-

ня перед початком занять у гімназії законовчитель о. Стефанович, відслуживши молебень, у промові закликав дівчат добросовісно

ставитися до своїх обов’язків. Восени опікун округу спеціальним

циркуляром доручив начальникам чоловічих і жіночих навчальних

закладів вжити заходів з недопущення старшокласниками пропусків

уроків, запізнень на заняття і передчасного їх залишення. Списки

порушників щочверті мали подаватися керівництву округу. За цим

вбачаємо прагнення по можливості мінімізувати участь молоді в

політичних акціях. Але в єлисаветградських реальному та шести-

класному міському училищах, жіночій і чоловічій гімназіях заняття

припинилися взагалі. 21 жовтня неофіційна нарада їхніх опікунських

і педагогічних рад під головуванням С. Варун-Секрета (випускник

кавалерійського училища, у різний час — голова земської управи, предводитель повітового дворянства, заст. голови Держдуми Росії і

міністра внутрішніх справ України, повітовий комісар Тимчасового

уряду) висловилася за скликання в кожному закладі спільних зі-

брань батьків і учнів для обговорення поточних проблем, для чого

вирішено було телеграфно запитати дозволу на це вищестоящого

керівництва. Того ж дня священик Костянтин Стефанович під час

богослужіння в соборі закликав присутніх молитися за дарування

місту миру і спокою. 1905 року в Москві вийшла його книга, яку

автор з дарчим написом 28 квітня надіслав із Єлисаветграда до Ясної

Поляни Л. Толстому. Друг Лева Миколайовича Д. Марковицький

уже 4 травня зафіксував у своєму щоденнику: «Л. Н. рассказал

про книгу священника К. С. Стефановича «Наболевшее сердце», которую получил с письмом от него. — Очень хорошая, — сказал

об этой книге Л. Н. — что я прочёл, было хорошо. Не критикует.

90

Священник, который горюет о том, что должен проповедовать су-

еверие и исполнять обряды и тоскует, что не может проповедовать

христианское простое учение. В авторе не чувствуется священник».

Колишній законовчитель єлисаветградських класичної та громад-

ської гімназій, чиє видання отримало високу оцінку видатного ро-

сійського письменника, пішов з життя 1911 р. в Санкт-Петербурзі, куди поїхав з метою постриження в монахи.

Збори старшокласників чоловічої гімназії восени 1905 р. виро-

били умови відновлення перерваних занять: загальне безкоштовне

навчання у середніх і вищих навчальних закладах без огляду на

стать, національність і віросповідання, загальну обов’язкову по-

чаткову школу, викладання національною мовою «даної місцевос-

ті», свободу учнівських зборів і самоосвітніх гуртків із власною

програмою, контроль громадськості через своїх представників над

школою, заборона переслідування учнів за їхні погляди і переко-

нання батьків, відміну примусового відвідування церкви і молитов, жоден з гімназистів — учасників революційного руху не повинен

бути покараним. У жіночій гімназії заняття вирішили відновити

10 листопада після молебню.

Радикалізація настроїв у двох середніх навчальних закладах

спостерігається взимку 1906–07 рр. У вікно приміщення, де на

об’єднаному засіданні правління, педради і батьківського комітету

реального училища розглядалося «порушення мирного ходу шкіль-

ного життя…», влетів камінь. За рішенням педради жіночої гімназії

начальниця Алексєєва розсилає усім батькам дівчат повідомлення, що на підставі розпорядження міністерства освіти учні не мають

допускатися на партійні збори. Преса скупо повідомляє про від-

відини місцевих середніх закладів опікуном навчального округу

графом Мусіним-Пушкіним. Про наслідки цього довідуємося із

телеграми групи батьків представнику Херсонщини у Держдумі

Росії О. Пергаменту: «Шкільне життя середніх навчальних закладів

м. Єлисаветграда з великими зусиллями, після заворушень 1905 р.

приведене спільними зусиллями до норми, несподівано порушене

особистим наказом 18 лютого опікуна навчального округу, яким

звільнено трьох учнів старших класів реального училища. Причина

звільнення батькам не оголошена, даних про звільнення їх немає

ні в розпорядженні педагогічної ради, ні в батьківського комітету, ні у правління училища. Необґрунтоване розпорядження опікуна

за півгодини до його від’їзду викликало обурення громадськості

91

і заворушення серед учнів. Заняття у старших класах реального

училища були призупинені, порушені були також заняття у стар-

ших класах жіночої гімназії. Не зважаючи на ухвали батьківських

комітетів не застосовувати репресій, педагогічні ради вирішили в

реальному училищі виключити 5 учнів назавжди, 75 учнів — тим-

часово, в жіночій гімназії — 8 учениць, що викликало ще більше

незадоволення і хвилювання».

Залишилися незадоволеними батьки вивченням ситуації в цих

навчальних закладах директором одного з одеських реальних учи-

лищ, відрядженого до Єлисаветграда. Автори телеграми просили

депутата підняти клопотання перед міністерством освіти про відміну

рішення опікуна з метою «дотримання елементарної справедли-

вості і заспокоєння схвильованого населення міста». Прийнявши з

цього питання О. Пергамента, міністр фон Кауфман повідомив про

децентралізацію повноважень в освітянській галузі. Саме опікуни

зобов’язані були суворо оцінювати «ексцеси в шкільному житті».

Втім, міністр пообіцяв здійснити запит з цього приводу місцевому

керівництву. Депутат від Херсонщини був на прийомі і в Столипіна, інформувавши його про заворушення і страйки (в т. ч. у вказаних

навчальних закладах) в Єлисаветграді. Керівник уряду імперії від-

рядив до міста херсонського губернатора М. Малаєва.

Ситуація, що склалася, викликала конфлікт у батьківському ко-

мітеті жіночої гімназії, головою якого у січні було обрано Єфимова, заступником голови — Тітова. Вже на початку березня першого на

засіданні комітету усунули від виконання обов’язків за невжиття

заходів до відновлення у гімназії звільнених учениць, блокування

засідань комітету з цього питання в приміщенні гімназії. Батьки

просили керівництво закладу відмінити рішення про відрахування

дев’яти гімназисток та скликати збори для обрання іншого голови

комітету. 20 березня «Голосъ Юга» повідомив, що це рішення на-

чальниця гімназії одразу ж повернула комітету без відповіді. Газета

назвала це «диким, ненависним» ставленням до цього виборного

органу і загалом до «громадського втручання у виховання дітей».

Засідання деякий час комітет вимушений був проводити у примі-

щенні громадського зібрання. Додамо, що у лютому батьківський

комітет (за винятком голови) висловився за відновлення участі в

його роботі п’яти членів, у т. ч. Окуневої, Дубровицького та Орлика, виведених з нього згідно з розпорядженням колишнього генерал-

губернатора ще в часи військового стану.

92

Серед заходів попередження подібного у майбутньому було

активне залучення молоді до загальнодержавних ідеологічно-па-

тріотичних акцій імперії. 1909 року в жіночій гімназії відзначи-

ли 200-річчя Полтавської битви. До затвердженої педрадою про-

грами святкування увійшло кілька літературних номерів. Восени

того року викладачі зібрали і відправили до м. Орлова 24 крб. на

пам’ятник Тургенєву. У гімназії отримали підписні листи для по-

жертв на спорудження пам’ятників Суворову і Скобелєву. 5 жовтня

1912 р. колективи жіночої, чоловічої і приватних гімназій Гослен

та Єфимовської взяли участь в урочистому святкуванні 100-річчя

Вітчизняної війни у приміщенні громадського зібрання. Наступного

дня в кожному з цих закладів читалися вірші відповідної тематики.

20–22.2.1913 р. викладачі й учні навчальних закладів міста взяли

участь у відзначенні 300-річчя дому Романових. Вони були при-

сутніми в соборі на панахиді за покійних Романових, у нещодав-

но відкритій храмовій церкві святих В. Великого, Г. Богослова та

І. Златоуста в реальному училищі на всенощній, літургії і молебні.

У залі громадської гімназії відбувся «урочистий ювілейний акт».

У зимовому театрі учні середніх навчальних закладів під керівни-

цтвом директора реального училища, голови педради жіночої гім-

назії Я. Кобця представили окремі сцени опери «Життя за Царя».

Наступного року у всіх закладах округу були влаштовані читання

з нагоди 100-річчя вступу російських військ до Парижа.

У постреволюційний час важливе значення відводилося контро-

лю за лояльністю педагогів до влади, устрою держави. У червні

1910 р. опікун Одеського округу розіслав циркуляр, яким доручив

керівникам середніх навчальних закладів встановити особливий

нагляд за діяльністю викладачів, «благодійність котрих видається

місцевій поліцейській адміністрації сумнівною, щоб ці викладачі

не могли здійснювати шкідливий вплив на учнівську молодь».

Зробити тіснішими взаємини навчального закладу і родин у

виховному процесі мав батьківський комітет. 18–19.9.1906 р. до

його складу були обрані від підготовчого класу священик В. Галкін

та М. Кошиць; від 1-х класів — Є. Кошиць, Є. Єфимов, М. Плетцер

та Ф. Кратов; від 2-х класів — І. Дубровинський, С. Державець

(купець, мав склади і представництва у Лодзі, Костромі, Москві), П. Готовцев та Г. Веньямінов; від 3-х класів — А. Якубовський, Орлик і Грабовський. Не набрали необхідної кількості голосів від

останнього класу прот. Колосов, М. Іванов та Кир’якова, у зв’язку

93

з чим до протоколу записали їх думку, що вибори були незаконни-

ми, оскільки група батьків між отриманням і вкиданням бюлетенів

виходила з кімнати для наради. Втім ці мотиви не були взяті до

уваги. Додамо, що вступ доньки до підготовчого класу спонукав

класного наглядача М. Кошиця, який викладав російську мову в чо-

ловічій гімназії, перевестися до жіночої гімназії. Було обрано членів

батьківського комітету й від інших класів, зокрема А. Журавську, М. Турчанову, Є. Бродську, А. Рапалло (ІV кл.), Д. Емануеля

(V кл.), Г. Волохіна (VІІ кл.) та ін. Але ще й у жовтні комітет за-

лишався без голови, оскільки на його засіданнях не було кворуму.

Можливо, А. Рапалло була мамою майбутнього скульптора, власника

італійських художніх ательє О. Рапалло, в котрого була закохана

донька О. Тарковського Неоніла.

У неділю, 1.11.1909 р. до батьківського комітету були обрані

від 1-х класів Кучерський, Емануель, Турецька, Котляр і Липець-

кий; від 2-х кл.: Вінницький, Карлик, Куліш, Павловський, Соко-

ловський, Добровольський; від 3-х кл.: Ковалевський, Назарова, Палеолог, Броун, Дайчман і Полонський; від 4 х кл.: Броун, Лур’є, Якубовський, Дубровинський, Кримський і Кулаковський; від 5-х

кл.: Коросташевський, Линецький, Ніжний, Ойф і Чигиринська; від

6-х кл.: Ніколаєв, Орлик, Розумовський, Журавська і Гальперін; від 8-х кл.: Косой, Емануель, Попандопуло і Подольський. Членів

суду В. Васильєва (наступного року він став заступником, а Г. Воло-

хін — головою комітету) та В. Нікітіча (так написано це прізви-

ще в газеті, гадаємо, що мова йде про Нікітіна) обрано головою

та заступником голови батьківського комітету. Згадані брати С. і

Д. Емануелі були нащадками сербського роду. Їх дід Георгій у ХVІІІ

ст. перебрався до Російської імперії, брав участь у битві при Боро-

діно 1812 р., командував авангардом наступаючих на Париж 1814 р.

військ, керував першою вдалою експедицією на Ельбрус, удостоєний

нагород Австро-Угорщини, Росії, Пруссії, Швеції, звань генерала

від кавалерії і почесного члена академії наук; похований у Єлиса-

ветграді. У гімназії навчалися його правнучки. Одна з них, Катерина

закінчила VІІІ клас у 1910 р., з 1913 р. викладала математику в Пуш-

кінському училищі, у 1915 р. подасть заяву на відпустку за власний

рахунок до закінчення війни у зв’язку зі службою у відділі харчо-

вих пунктів Південно-Західного фронту Всеросійського земсоюзу.

У музейній кімнаті Кіровоградської школи № 7 зберігаються спогади

Т. Приліпченко, чия мама Є. Проніна вчителювала в Пушкінському

94

училищі. У них йдеться, що К. Емануель вийшла заміж за білогвар-

дійця. Після його еміграції до Франції і встановлення радянської

влади молодій мамі скрізь відмовляли в працевлаштуванні. Вона

мусила таємно давати приватні уроки з математики, шила, прала, виготовляла іграшки. Катерина Дмитрівна виїхала до Москви, де

померла у злиднях. Її двоюрідну сестру-гімназистку звали, швидше

за все, Інною, яка була донькою Сергія Олександровича, сина гене-

рала, поміщика, голови батьківського комітету реального училища, розстріляного 1937 р. за листування з синами, котрі емігрували на

Балкани, один з яких згодом перебрався до США.

Актовий зал гімназії давав можливість влаштувати виступи

талановитих співаків. 4 червня 1906 р. тут дала сольний концерт

Д. Захарова (за участі вихованки гімназії В. Келлер), у виконанні

якої прозвучали «Как дорожу я прекрасным мгновеньем» Аренсько-

го, «Ах ты песня» Ринчицького, арія Арміди Генделя, «Серенада»

Гуно та інші твори. «Новая волна» після виступу писала: «Вона

володіє голосом меццо-сопрано, котрий має тенденцію до переходу

в драматичне контральто. Тембр м’який, гнучкий і оксамитовий…

Міміка і різноманітні відтінки голосу … невловимі. Юній артистці

можна пророкувати популярність». Дарина була добре відомою пе-

дагогам і ученицям гімназії, адже лише за рік до цього її закінчила, отримавши тут теоретичні знання і практичні навички співу під

керівництвом викладача А. Купетіна. Народилася дівчина 1887 р.

у селянській родині, хрещена у Володимирській церкві Єлисавет-

града. Дарина Федорівна навчалася у Петербурзькій консерваторії, 1910 р.»прийнята на сцену Імператорських театрів», була солісткою

Маріїнського (С.-Петербург), Київського та Харківського оперних

театрів, їй аплодували на сценах Одеси, Ташкента, Баку, Парижа, Белграда. Наша землячка виступала і на концертній естраді, за-

ймалася режисурою, викладала в м. Горькому.

1907 р. інгульчани аплодували лірико-драматичному баритону

колишнього соліста Тифліського та Маріїнського оперних театрів, уродженцю міста Яковлєву, який приїхав у складі оперної трупи.

«Завтрашній день є днем великого торжества нашої сцени, — пи-

сав «Голосъ Юга». — …Виступає на наших театральних підмост-

ках заслужений артист Імператорських театрів Л. Г. Яковлєв. Ім’я

цього артиста протягом двадцяти років з великою честю займає

найпомітніше місце… Останнім часом у якості першого баритона

на Імператорській сцені він у вільний час досить часто гастролював

95

і в Єлисаветграді…» 8 квітня палко зустрінутий шанувальниками

співак виконав кілька романсів на вокально-літературному вечо-

рі в громадській гімназії, сприявши успіху благодійного заходу.

500 крб. чистого збору від пожертв було відраховано на користь

бідних учениць. Інші номери програми виконували гімназистки.

Кореспондент повідомив про курйозний випадок: погасло світло

«і публіці довелося тривалий час залишатися у темряві, допоки

з’явився електротехнік … і дошукався причини». Того року відбувся

вечір на користь бідних гімназистів. В оригінальному журналіст-

ському репортажі про нього читаємо: «Бал гімназистів… Частина

1-а. Як хорошо там було! Музика грає. Штандарт стрибає. Пістон

трубить, студенти, драгуни, гімназисти, юнкери, гімназистки. Пари

ніжно притискуються, підстрибують і мчать залом… 12 годин ночі.

Нехай живе мазурка!» Саме остання, на думку автора, примирила

тут представників різних партій, політичних поглядів, національ-

ностей. 14.10.1906 р. благодійний вечір на користь бідних учениць

громадської гімназії влаштував викладач гімнастики і танців, артист

імператорських Санкт-Петербурзьких театрів Сергій Пащенко в залі

громадського зібрання. Захід приніс 541 крб. чистого прибутку.

До вечорів у гімназії готувалися ретельно і завчасно. Місцеві

газети регулярно друкували не лише звіти про їхнє проведення, а й інформували про підготовку до них. Зокрема, 25 січня 1908

р. «Голосъ Юга» повідомив про плани влаштування вечора з по-

становкою 1 акту з опер «Демон» або «Євген Онєгін», а 18 грудня

— літературно-музичного вечора, «який відбудеться вірогідно лише

в січні» (це було викликано канікулярним часом у середніх навчаль-

них закладах з 20 грудня до 7 січня). Наприкінці року опікунська

рада, враховуючи успіх двох літературно-музичних вечорів першої

половини навчального року, висловила побажання влаштовувати

їх частіше, тим більше, що необхідні витрати для пристосування

залу (влаштування естради тощо) нею вже були понесені. На 1909 р.

влада виділила кошти для придбання роялю фабрики Блютнера.

Колишньому гімназисту Ф. Нікітіну добре запам’яталися мо-

лодіжні благодійні вечори в міському зібранні на Двірцевій вулиці.

Там грав духовий оркестр 136-го піхотного Таганрозького полку.

У залі знаходилися кіоски, проводилися лотереї для збору коштів

на користь бідних учнів. Влаштовувалися ігри, бальні танці. Осо-

бливо урочисто і гамірно проходив традиційний студентський вечір

12 січня у «Тетянин день». На його початку збірний студентський

96

хор, до якого виходили на сцену всі бажаючі колишні студенти, у

т. ч. особи, котрі займали досить солідні посади, виконував «Гауде-

амус». Як приклад пошуку засобів підвищення збору благодійних

коштів Фауст Васильович розповідає, що під час одного з вечорів

несподівано був оголошений конкурс на обрання «цариці балу», яка мала бути найбільш цікавою, симпатичною, витонченою, вміти

граційно танцювати. Кожен бажаючий опускав до скриньки записку

з іменем і прізвищем своєї кандидатки і 10 копійок — до скарбнички.

«Царицею балу» стала учениця громадської гімназії Л. Губарєва, двоюрідна сестра майбутнього математика, члена-кореспондента АН

СРСР, лауреата Державної премії СРСР, кавалера ордена Леніна

М. Чеботарьова, однокласника Ф. Нікітіна. Останній одружився

на Льолі, яка померла від туберкульозу навесні 1920 р.

В обласному художньому музеї зберігається картина Ф. Ко-

зачинського «Гімназистка». Тривалий час вона знаходилася у кі-

ровоградки М. Чвалинської, чию двоюрідну сестру Т. Головченко

і зобразив 1910 р. знаний 46-річний художник, керівник вечірніх

рисувальних класів при Єлисаветградському реальному училищі.

Мистецтвознавець Б. Куманський розповів автору цієї книги, як

свого часу відвідував власницю твору з метою придбання його для

картинної галереї, де тоді працював. Але здійснено це було лише

згодом, при переїзді Чвалинської до Польщі. Ст. науковий праців-

ник галереї В. Босько так тоді уявляв обставини написання, пере-

давав сюжет картини: «… Вони зустрілись випадково: художник і

майбутня героїня картини. Осіннього тьмяного ранку, пустотливо

підстрибуючи на ходу, поспішала в гімназію напрочуд вродлива

дівчина. І саме в цю пору, коли сонне місто тільки прокидалось, а тиша і спокій у природі давали зосередженість і наснагу, Ф. С.

Козачинський особливо любив працювати в сквері. Він пильно

глянув у очі дівчини. Погляд, яким вона обпекла його у відповідь

на неприховане захоплення і надмірну цікавість до своєї особи, глибоко вразив художника. Він тривожив і переслідував … доти, поки не відтворився в картині. Тому й відчувається, що написана

вона дуже швидко, на одному подиху… Розпашілось від швидкої

ходи юне обличчя, зсунулась набік чепурна гімназична шапочка, і

пасма темно-каштанового хвилястого волосся вільно розгулюють

по обличчю. Міцно притиснуті до грудей підручники. Надовго за-

пам’ятовується гострий, швидкий і разом з тим пронизливий погляд

блискучих очей, який вражає». М. О. Чвалинська тоді розповіла, 97

що художник подарував портрет самій Т. Головченко.

Цікаві перекази і легенди про гімназистку наводить краєзнавець

А. Юрченко, котрий на поч. 1970-х рр. відвідав квартиру М. Чва-

линської, переглянув низку фотографій Т. Головченко з «великими, чорними, розумними, із світлим сумом очима, майже круглолиця, як новий місяць, дуже гарна дівчина-брюнетка» з «тугою, довгою і

чорною, як смола, дівочою косою». Тамара виступала у концертах

мами, піаністки у Петербурзі. Колега батька гімназистки по заводу

Ельворті інженер-іноземець Г. Вернер, дізнавшись про її хворобу, запропонував відвезти дівчину на лікування до Швейцарії, одно-

часно попросивши її руки. Але батьки, не бажаючи, щоб хвора стала

тягарем для молодого чоловіка, відмовили йому, залишивши мож-

ливість дати згоду на цей шлюб у випадку її одужання. З початком

Першої світової війни німця Вернера було виселено з Росії. До міста

він приїхав уже в період громадянської війни, але Тамара за кілька

років до того померла від туберкульозу. Поховано її у присутності

великої кількості молоді на Петропавлівському цвинтарі.

Автор полотна помер під час першого радянського голоду. Док-

тор мистецтвознавства з Києва В. Рубан так оцінює майстерність

нашого земляка: «Розкутою живописною манерою і потягом до по-

глибленої психологізації образу позначені … портрети учня І. Рєпіна

по петербурзькій Академії мистецтв Феодосія Козачинського… Він

писав впевнено й темпераментно, створюючи ефектні поєднання, з обмеженою, саме гармонійною колірною гамою. До характерних

явищ творчості митця слід віднести виконані ним у 1910 р. зобра-

ження «Гімназистка» і «Горбата дівчинка».

Оволодівали художньою майстерністю і сучасниці Ф. Козачин-

ського — учениці громадської гімназії, де викладалося малювання. У

лютому 1910 р. тут демонструвалися картини гімназисток. Можливо, там можна було ознайомитися і з творчістю Надії Феодосіївни Коза-

чинської, яка закінчила саме цей заклад. Відомо, що вона мешкала на

Ковалівці (Покровський майдан, б. Шатилової, кв. Козачинського), 1918 р. подала заяву до міськуправи на посаду вчительки другої

Кущівської школи. То ж художник міг обрати прототип картинної

героїні і з середовища товаришок своєї доньки.

Гімназистки виділялися з-поміж інших дівчат своїм одягом.

Опис форми (її проект було попередньо обговорено в навчальних

закладах) учениць жіночих гімназій і прогімназій знаходимо у роз-

порядженні опікуна Одеського навчального округу від 11.12.1909 р.

98

про її введення з наступного навчального року. Взимку дівчата

носили темно-зелений вовняний одяг. Спідниця без оздоблень не

доторкалася підлоги, фартух був чорного кольору, а кашеміровий, некрохмальний комірець — білого, рукава — англійського крою.

Для теплої пори шився одяг з легкої матерії. Тут з’являється блуз-

ка англійського фасону, пелерина, фартух стає білим. У парадній

формі дозволялися складки на фартуху та мереживо на пелерині

до пояса. Головні убори передбачалися для трьох сезонів: літній

(з 1 травня до 1 вересня) круглий жовтий солом’яний капелюх з

помірними полями із зеленим однотипним оздобленням і значком

конкретної гімназії; осінньо-весняний фетровий капелюх того ж

фасону; зимові теплі шапочки із значком. Верхній одяг (кофта, пальто, шуба) «скромного покрою чорного кольору» вводився по-

ступово, після зношення існуючих теплих речей. Окремі деталі

мали варіанти, які, напевне, обирали гімназії чи й самі учениці

з батьками. Це стосувалося матерії на теплий сезон (наприклад,

«перкаль, сатин»), покрою і кольору верхнього одягу та введення

літньої блузки (вживався термін «бажано»). Цю форму не дозво-

лялося носити ученицям приватних жіночих закладів. 1912 р. ко-

місія керівників середніх навчальних закладів Одеси розглянула

питання про костюми, які учениці одягали на уроки гімнастики і

взагалі для заняття фізичними вправами. Було ухвалено, що з пе-

дагогічних міркувань недопустимо використання ажурних панчіх.

Опікун округу це рішення довів для виконання всіма підвідомчими

жіночими закладами.

Абсолютна більшість гімназисток округу мешкала у батьків, родичів чи опікунів, незначна кількість — у пансіонах і невелика

частина — на приватних учнівських квартирах, відкритих з дозволу

освітянського керівництва (на кінець 1914 р., відповідно, 91, 3%, 0,3 % і 8,4 %). Останні знаходилися під постійним контролем осіб

виховного персоналу, які відвідували їх для вирішення проблем

побутового характеру та нагляду за поведінкою учениць за межами

навчального закладу. Єлисаветградська гімназія не мала пансіону, невелика частина дівчат мешкала на учнівських квартирах. Так, із

646 гімназисток 623 проживали вдома чи у родичів і лише 23 — на

семи таких квартирах.

Наприкінці 1908/1909 навч. р. у гімназії отримали з канце-

лярії округу правила позашкільного нагляду за вихованками усіх

класів жіночих закладів. Згідно з ними, учениці мали дорожити

99

честю свого навчального закладу, а тому зобов’язані були утри-

муватися самі і утримувати своїх подруг від вчинків, несумісних

з честю добре вихованих «дітей і дівчат». Прогулянки увечері, відвідини опер, спектаклів, концертів, цирків, виставок, дитячих

вечорів ученицям дозволялися лише у супроводі батьків. Відвіди-

ни ілюзіонів і музеїв мали здійснюватися не пізніше 20-ї години.

Лекції наукового характеру можна було слухати лише з дозволу

керівника навчального закладу. Заборонялось взагалі відвідувати

«оперетки, фарс, маскаради, клуби танців, ресторани, кафе», а також

суд, міську думу, дворянське і земське зібрання. Дівчата не могли

бути виконавицями або розпорядницями у спектаклях і концертах, влаштовуваних за межами своїх закладів. Виходити з дому вони

завжди мали у форменому одязі «без зайвих прикрас». Правила

поведінки за межами навчальних закладів і домівок записувалися

до учнівських квитків.

Єлисаветградським гімназистам і гімназисткам не рекомен-

дувалися для прогулянок Двірцева та Перспективна вулиці, де в

основному прогулювалися учні комерційних училищ, які своєю не

зовсім зразковою поведінкою могли впливати на перших. 28.9.1914 р.

на нараді в міській думі з приводу благодійної допомоги поране-

ним воїнам начальниця приватної гімназії Єфимовська оголосила, що її ученицям дозволено ходити для зборів коштів лише разом з

реалістами, а дівчатам з громадської гімназії — з гімназистами. Рада

батьків учнів комерційного училища висловила протест у відкрито-

му листі в «Голосе Юга», зазначивши: «… Звідси ясно випливало …

що ученицям двох жіночих гімназій забороняється чомусь ходити

для збору пожертв … разом з учнями комерційних училищ.. Ви, за

узгодженням з начальником іншого навчального закладу, очевидно

вважаєте учнів двох комерційних училищ … не гідними товариства

ваших учениць і вихованок громадської гімназії… Вважаємо своїм

обов’язком указати вам, що подібні заяви недопустимі». Для про-

гулянок гімназисток і гімназистів були виділені сад біля жіночої

гімназії, кавалерійський бульвар та ін. В описах Єлисаветграда за

1910 і 1912 рр. вказується, що більш-менш пристойні сквери роз-

биті при чоловічій і жіночій гімназіях, реальному та Пашутінському

училищах, літньому театрі, Олександрівському притулку, кількох

церквах. Незадовго до цього між жіночою гімназією і Пашутінським

училищем було влаштовано Трикутний бульвар, названий за фор-

мою невеликого майданчика, на якому він розташувався.

100

Після тривалої перерви 3.4.1910 р. відновилося свято дерево-

насадження для всіх учнів міста. О 8-й годині діти вишикувалися

на кавалерійському бульварі. Їх привітав головний начальник вій-

ськово-навчальних закладів Росії, двоюрідний дядько Миколи ІІ, поет, вел. князь К. Романов, підійшовши до кожного колективу.

Потім на чолі з оркестром 136-го Таганрозького полку колони ви-

рушили до Озерної балки. Міська управа придбала мало саджанців, тож не кожен учень власноруч посадив тоді дерево, зате потім було

влаштовано сніданок на свіжому повітрі та ігри. Спогади про цю

околицю залишив колишній гімназист О. Семененко: «… У кінці

Бикової вулиці. Далі місто вже втрачає свої контури, далі цегель-

ня Бардаха, сад пивовара Лайера. Ще трохи нагору — і вже пахне

степом. Тут прошу зупинитися. Тут Озерна Балка».

1911 р. педрада і батьківський комітет класичної гімназії під-

няли клопотання перед міською владою про виділення ділянки для

рухливих ігор учнів. Таке місце було виділено. Але, ще до його об-

лаштування, в 1913–14 рр. комісія керівників середніх навчальних

закладів Єлисаветграда, підтримувана окружним керівництвом, ак-

тивно ставить перед міською владою питання вже про влаштування

спільного майданчика для гімнастичних вправ, ігор та прогулянок

учнів чоловічої і жіночої гімназій, реального та громадського ко-

мерційного училищ. В обґрунтуванні, підписаному головою комісії

Я. Кобцем, зокрема, йшлося: «Особливості планування і розташування

Єлисаветграда створюють у вищій мірі тяжкі гігієнічні умови для

його жителів взагалі, і особливо обтяжливі для учнів, обмежених і

часом, і позашкільним наглядом: посеред року немає зовсім місця

для прогулянки — ні саду, ні скільки-небудь просторого скверу.

Невеликий, переповнений натовпом міський скверик із тракти-

ром посередині небажаний для прогулянок дітей. Єдиний хороший

сад, т. зв. казенний (міський. — С.Ш.), знаходиться за містом. Від-

відини його забирають стільки часу, що в будні … абсолютно не

можливі для учнів, а значна вартість частих поїздок … трамваєм

роблять його практично недоступним для дітей небагатих сімей на-

віть у святковий і канікулярний час. Учням ніде не лише побігати, пограти, як цього вимагає їхній вік, але й походити, не вдихаючи

пилу». Не підходив для цієї мети і Кавалерійський плац (тепер

— Ковалівський парк), використовуваний юнкерським училищем

для верхової їзди, що зумовлювало антисанітарію. На думку керів-

ників освітянських закладів, чистота і благоустрій спеціального

101

парку-майданчика відволікли б дітей «від прогулянок закутками, де не може вслідкувати за ними найпильніший позашкільний на-

гляд». За пропозицією освітян міська дума вирішила розширити

раніше виділену чоловічій гімназії ділянку (сьогодні — на території

стадіону біля педуніверситету).

Обмеженість місць для прогулянок, спільні вечори, компак-

тність розташування навчальних закладів сприяли частим зустрічам

і знайомствам гімназисток і учнів реального училища та класичної

гімназії. У першому в різний час отримували освіту І. Бочковський, Є. Маланюк, М. Садовський, П. Саксаганський, О. Тарковський, Я. Паученко, Є. Чикаленко, К. Шимановський, О. Осмьоркін, Г. Юра, Ю. Яновський, А. Грабенко (Конощенко) в другій —

О. Семененко, В. Канделакі, Г. Лангемак, І. Тамм, Я. Івашкевич, М. Хороманський, Ф. Нікітін, В. Винниченко. Щоправда, останній

із згаданих учнів, який говорив рідною мовою, носив український

одяг, зросійщену гімназію не закінчив. Як писала згодом Розалія, дружина письменника, емігранта й колишнього першого керівника

українського уряду: «В гімназії вперше для дитини виявилось те, що вона «хохля», «мужиченя», що вона належить до нижчої кате-

горії людей. Що її вимову треба перекривляти, що її здібностей не

треба помічати, що все, що вона робить, заслуговує лише зневаги

та презирства…». Володимир Кирилович мусив тоді здавати іспи-

ти екстерном у Златопільській гімназії. Колишні учні чоловічих

середніх навчальних закладів залишили романтичні спогади про

гімназисток. Використовуючи їх, зауважимо, що в місті, крім гро-

мадської, діяли кілька приватних жіночих гімназій.

Випускник класичної гімназії колишній повітовий інструктор

Центральної Ради голова фундації Української Вільної Академії

Наук у Нью-Йорку Олександр Семененко у книзі «Харків, Хар-

ків…» пише, що майбутній емігрант, поет Євген Маланюк мешкав

на Биковій неподалік цвинтаря (частково забудованого в радянські

часи, будівельні роботи тривають і сьогодні …) у родині хрещено-

го батька учителя Кузнецова, доньку якого вирізняли «великі очі, кавказький профіль, хто з нас, юнаків, не думав про неї ? Це були

старомодні мрії, не сьогоднішній секс. Неясні почуття грядущих

тілесних і душевних завірюх, на споді свідомості потяг, мовчазний

і ще несміливий, до таємничого, могутнього, вічно жіночого… У той

далекий час клюбів для молоді не було. Проте можна було вийти

на Двірцеву вулицю. Після лекції чомусь ніхто не поспішав додо-

102

му, хіба що завзяті зубрила і холодні люди без серця. Після довгих

вагань можна підійти до гімназистки і з виглядом досвідченого Дон

Жуана провести її аж до хвіртки додому». Олександр Платонович

згадує «чисту дівчину з кавказькими рисами обличчя» і в листі з

Ріо-де-Жанейро до Євгена Филимоновича у Нью-Йорк 1958 р.:

«Проводжати її з «вечорів» далеко, але сніжинки пурхають в світлі

ліхтарів, і очі в Ані глибокі, і квартирку у Кузнецових пам’ятаю

— «залу» скромну, трохи холодну. Стіни тонкі, та й вітер на горі дме, а дрова дорогі… У Шерра (викладач реального училища. — С. Ш.)

…була якась малюсінька дитина — теж до гімназії жіночої бігало

воно. І в нас було відомо, що Шерр вихрест». До цього професор

КДПУ ім. В. Винниченка Л. Куценко додає, що сім’я О. Кузнецова

мешкала на вул. Церковній у будинку Журко, напроти Знам’янської

церкви, неподалік будинку Тобілевичів. На літо родина хрещеного

батька поверталася до новоархангельського будинку, який стояв

позад хати Маланюків. Кіровоградський літературознавець вважає, що, можливо, саме Ганні, яка навчалася в жіночій гімназії, була

присвячена одна з поетичних мініатюр письменника: І завше сниться: липень, сад, кущі

І стрічі під сусідським перелазом.

Було либонь, нам стільки років разом,

Скільки давно я маю сам. Мерщій,

Хай лиш батьки спочинуть по обіді,

Сліпий без тху, біжу через город

Почути контральтовий спів «добридень», Побачить і вдихнути очі й рот.

Шаліло серце. Зупинявся час.

Пекла солодка спрага. Напівдіти.

Тремтіли ми й не знали, що робити.

І було страшно й солодко зараз.

Про подальшу долю Кузнецової Семененко не знав. Натомість у

листах до Маланюка (досліджених Л. Куценком у США) він згадує

інших гімназисток, педагогів. «У Харкові з ким би думаєте зга-

дував про Вас? Ніна Косая, дочка лікаря, акушера, гімназистка…

В Штатах має бути один з наших однолітків Ваня Лупенко — він

жив багато останніх років в Ленінграді під прізвищем Гарайський.

Я його зустрічав уже в Берліні. Дружина його Ліда Кошиць. Певно

103

пам’ятаєте блондинку гімназистку — «Дом на Дворцовой». Папаша

з кучерявою бородкою з педагогічного персоналу общественной

женской гімназії… В Берліні впізнав Ваню Л. Він і розповів мені, що був в Ленінграді заст. Головного Архітектора… У нього в Берліні

була дочка доросла хвора… Вийшла заміж за американця… Антоніну

— співала білява гімназистка Садовнича. Її вбили бандити в почат-

ку революції у невеличкому маєтку Садовничих. Її брата лікаря в

1928 році в Єлисаветі ГПУ трохи мучило в тюрмі, а потім вислало

в Тамбов». Не забув 61-річний емігрант і єлисаветградські «довгі

прощання біля хвірток, хвилюючі (!) розмови, а про що — катзна, про вечори (найкращі — осінні), про вогку землю без тротуарів».

А ось що пише в листі до Семененка сам Маланюк: «Я згадував

про К… Його сестра була бліда й довгонога, себто цибата, але це

не перешкоджало щоденно — через Галю (Кузнецову? — С. Ш.)

— передавати їй полум’яні любовні листи. Що значить літературна

сверблячка! — бо ж цілком абстрактна. Ніколи не те, що не поці-

лувалися, а й не доторкнулися навіть поглядами як слід. Це було

якесь безуміє стерилізованого платонізму. Раз лише, пам’ятаю, під

час іспитів, у неї біля ґанку, ми їли з нею, зриваючи, черешні і, здається, обоє мліли…». Можливо, мова йде про доньку згаданого

С. Емануеля, яка навчалася у громадській жіночій гімназії. А Євген

Маланюк і Кирило Емануель були однокласниками в реальному

училищі.

З-поміж іншого О. Семененко згадав книгу випускника гімназії

1907 р. письменника емігранта А. Шполянського (Дон Амінадо)

«Поезд на третьем пути»: «Картина живо написана, але ж України

ніколи на світі не було для Амінодавів — була якась Шполянсько-

Мілюковська Росія». Шполянський зазначає, що жіноча гімназія

разом із вокзалом і в’язницею були трьома китами, які тримали

Новоград, як він умовно називає місто дитинства, описує романтич-

ну єлисаветградську юність. Викладач П. Дубняков радив восьми-

класникам облишити «любовні фанаберії і коряві вірші про вічне

кохання» та готуватися до випускних іспитів. Але вік брав своє, і

«протягом цілого року ми, як і належало поважаючому себе вось-

мому класу, лише те й робили, що підкручували ледве помітні вуса, нахабно палили цигарки «Дюбек лимонний» і самовіддано упадали

за усім восьмим класом жіночої гімназії… Це нічого, що в першу

чверть … предметом вічного кохання була тонкостанна і голубоока

Ліда Мерцалова; героїнею другого триместру — Женя Крамаренко, 104

середнього зросту, але з темно-карими очима; а за три місяці до атес-

тату зрілості, музою і натхненницею … була вже Дуся Хоржевська, котра, якби лише захотіла, сміливо могла б бути коханою Петрарки

і померти від холери… На другий день знайомства з Лідою Мерца-

ловою, у пізніх сутінках весняного дня, під густолистим шатром

повітової акації, пошепки декламувалось завітне зізнання: Вся жизнь моя была залогом

Свиданья верного с тобой …

Зникала Ліда. З’являлась Женя. Змінювався підмет, залишав-

ся присудок. Адже все одно кохання було — до гробової дошки.

І безсоромно дивлячись у темно-карі Женині очі, з величезною

щирістю, з готовністю на подвиг, смерть, самоспалення і з тими

ж наполегливими, співочими, переконливими інтонаціями, знову

повторював наш романтик або, простіше кажучи, негідник: «Вся

жизнь моя была залогом…» А найстрашнішим, а, можливо, най-

прекраснішим, було те, що ми так розчулено одне одному вірили,

— ми їм, вони нам, а всі разом — Пушкіну». Згадує мемуарист також

спільні ігри: фанти, «горілки» (хлопець ловив дівчину, яка йому

подобалася «за тугу темно-русяву косу, а то й за обидві»). У день

випуску щасливі гімназисти ходили містом, розкланюючись усім, особливо гімназисткам «ластівочкам нашим, коричневим (можли-

во, за кольором форми. — С. Ш.), у чорних передниках». Юнацькі

враження поета відобразилися і у вірші «Повітова весна»: Пасха. Платьице в горошину,

Легкость.

Дымность.

Кисея.

Допотопная

провинция.

Клены.

Тополи.

Скамья.

Брюки серые со штрипками.

Шею сдавливает кант.

А в глазах мелькает розовый

Колыхающийся

бант.

Ах, пускай уж были сказаны

Эти старые слова.

Каждый год наружу новая

Пробивается

трава.

105

Каждый год из неба синего

Нестерпимый льется свет.

Каждый год душе загадывать,

Слышать сладостный ответ.

Для чего же в мире тополи,

Гул морей и говор птиц,

Блеск очей, всегда единственных,

Из-под ласковых ресниц?

Для чего земля чудесная

Расцветает каждый год,

Наполняя сердце нежностью,

Наливая соком плод?

Для того, чтоб в милом городе,

На классической скамье,

Целый мир предстал в пленительной,

В этой белой кисее,

В легком платьице в горошину,

В кленах, в зелени, в дыму,

В том, что снилось сердцу каждому,

Моему и твоему!

Своє кохання у місті на Інгулі згадував і академік Всесоюзної

академії сільськогосподарських наук ім. В. Леніна, кавалер ордена

Трудового Червоного Прапора, лауреат Державної (Сталінської) премії, професор Московського університету, біолог М. Завадов-

ський. Перше почуття в учня реального училища виникло до Ма-

рійки з хору центрального Успенського собору. Минуло воно через

далеку відстань від помешкання Завадовських та зимові умови, які

не давали можливості часто бачити дівчинку. Потім увагу підлітка

полонила струнка фігура іншої Марії (її батько Сидоренко був ке-

руючий помістям у землевласника), стриманої і «знаючої собі ціну»

дівчинки… Голуб’ятник і ковзаняр, який все ще зрідка повертався

до гри з «півниками», став слідкувати за часом, коли закінчують-

ся заняття в гімназії, щоб ніби ненароком піти назустріч Марійці.

Із хвилюванням помічав я фігурку серед стовбурів дерев, котра ру-

халася вгору Олександрівською (Володарського. — С. Ш.) вулицею, але лише зрідка зважувався підійти до неї і тим більше провести її

додому. Це сором’язливе дитяче кохання згасло так само швидко, як і кохання до Марійки-хористки. Плин життя не сприяв постій-

106

ним зустрічам, а несміливі почуття були недостатньо міцними, щоб

здолати природний хід подій. Початок зими, захоплення ковзанами

принесли нові враження і зустрічі. На ковзанці я познайомився з

двома сестрами-гімназистками. Старша з них, Марія, — підліток

років 14–15, симпатична і привітна, дуже охоче каталася з високим і

сильним хлопчиком, котрому ніхто не міг дати його 13 років. Тепла, довірлива рука Марійки, її жіночність і прихильність скоро зробили

свою справу. Образ Марії 2-ї став бліднути, а зустрічі з Марією 3-ю

стали бажаними і необхідними». Можливо, до роду Завадовських

мала відношення учениця громадської гімназії В. Римська-Корса-

кова. Як зауважував колишній гімназист Ф. Нікітін, сестра Михайла

Рая була дружиною племінника композитора Римського-Корсакова.

1901 р. у чоловічій гімназії викладав співи поручик Петро Васильо-

вич Римський-Корсаков. М. Завадовський пише, що їх сім’ю відвід-

ували поручики і юнкери кавалерійського училища, упадаючи за

його сестрою. Додамо, що у жовтні 1918 р. помічником повітового

старости було призначено Римського-Корсакова.

І, можливо, не забагато вигадував у сюжеті до гостро-іроніч-

ної рубрики «Із щоденника обивателя» в «Голосе Юга» її ведучий

«Митричъ»: «– 40°. На Двірцевій реаліст VІІ класу скориставшись

темрявою (псування машини (електроосвітлення. — С.Ш.) зухвало

поцілував гімназистку VІІІ класу і одразу ж обоє примерзли одне

до одного. Хронікер, який тут проходив і зупинився було для того, щоб установити їхні особи, моментально перетворився на крижаний

стовп. Так Провидіння карає розпусту і зайву цікавість». Іншого

разу газета повідомляла, що близько 10 год. вечора в Духовному

(тепер — Тракторний) провулку шість хлопців сильно побили ре-

аліста Цвєткова, який ішов з гімназисткою. Про це було заявлено

поліції.

Професор КДПУ ім. В. Винниченка, випускник вузу 50-х рр.

С. Мельничук повідомив автору про свою давню розмову з колишнім

гімназистом Тобілевичем, у якій той згадував, як у жіночій гімназії

танцював із гімназисткою (яка була в білих рукавичках), сестрою

уродженця Єлисаветграда, у майбутньому — одного з лідерів біль-

шовицької партії, керівника Ленінграда і виконкому Комінтерну

Г. Зінов’єва (Радомисльського), чиє ім’я місто на Інгулі носило в

1924–34 рр.

Поки молодь полонили романтичні мрії чи навчальні проблеми, опікунська рада займалася прозою фінансово-господарського буття.

107

1904 р. на рахунок жіночої гімназії надійшло субсидій від уряду

— 1500 крб., від міста — 4500 крб., від губернського і повітового

земств — 2000 крб., сплати за навчання — 36112 крб. 50 коп., від здачі

в оренду придбаного наприкінці ХІХ ст. будинку — 1234 крб. 83 коп., від продажу на ринку речей, виготовлених ученицями з матеріалу

гімназії на уроках рукоділля — 30 крб., залишок від попереднього

року — 33 крб. 50 коп., «внесків випадкових» — 9362 крб. 97 коп.

Отже головну частину із усіх 54673 крб. 39 коп. складала плата за

навчання. Її щорічний розмір у підготовчому класі був встанов-

лений у 43 крб. з учениці, у І–ІІІ класах — 53 крб., ІV–VІІ класах

— 63 крб., VІІІ класі — 75 крб. Цього року зменшилася кількість

звільнених від плати за навчання гімназисток, оскільки освоєння

нового приміщення вимагало збільшення видатків. Основну частину

витрат склали: утримання навчально-виховного персоналу (31382

крб. 43 коп.), книги, бібліотека і кабінети (823 крб. 11 коп.), оренда

й утримання приміщення в чистоті, ремонт і закупівля матеріалу

(10183 крб. 13 коп.), опалення, освітлення і водозабезпечення при-

міщення (2636 крб. 05 коп.), зарплата обслуговуючого персоналу

(2631 крб. 06 коп.), утримання діловода, писарів і канцвитрати

(697 крб. 91 коп.), зарплата лікаря і санвитрати (615 крб. 88 коп.), матеріальна допомога працівникам (1137 крб.), медалі й книги, якими нагороджували учениць (160 крб. 58 коп.). Як бачимо, за

рахунок плати за навчання було перекрито видатки на зарплату, допомогу, канцелярські і санітарні витрати. На 1.1.1906 р. залишок

склав 4406 крб. 72 коп. Подібна картина спостерігалася наступного

року, лише замість видатків на нагороди було витрачено 60 крб. на

матеріальну допомогу ученицям. Із 1907 р. у дохідній частині ко-

шторису з’являється відсоток (380 крб.) пожертвуваних капіталів

і зникає оренда будинку по Нижньо-Донській (біля колишнього

приміщення закладу), яке гімназія продала місту за 12 тис. крб.

На початку 1908 р. опікунська рада обговорила проблему де-

фіциту коштів, пов’язаного з рішенням міністра освіти про вста-

новлення нормативної чисельності учнів у класі. Виконання його в

поточному навчальному році у І–ІІІ класах привело до скорочення

на кілька тисяч крб. загальної суми плати за навчання. У майбут-

ньому ж планувалося зменшити до нормальної чисельність гімна-

зисток і в усіх інших класах, що ще більше загострило б фінансове

становище закладу. Опікунська рада ухвалила підвищити річну

плату за навчання по 7 клас — на 7 крб., у 8 класі — на 5 крб. з на-

108

ступного навчального року. Втім, плата за навчання все одно була

нижчою за її реальну вартість для гімназії. Якщо перша у 1910 році

становила від 35 крб. у підготовчому класі до 80 крб. у VІІ класі, то

друга — 96 крб. 12 коп. Ця тенденція зберігалася і в подальшому.

Так, 1912 р. ці суми становили відповідно 35–100 крб. і 108 крб.

77 коп. Іншою була ситуація в приватних закладах. 1914 р. в місцевій

гімназії Єфимовської при вартості навчання учениці 82 крб. 69 коп.

платили від 51 до 126 крб., коли в громадській гімназії при вартості

109 крб. 62 коп. було збережено плату 1912 р. Надходження від неї

склали 41119 крб., від держказни — 3 тис. крб., від земства і міста

— 6500 крб., із відсотків пожертвуваних капіталів — 380 крб., від

оренди гімназійних лавок, повернення позик та ін. — 15540 крб.

Хоча кошти за навчання були головною статтею утримання за-

кладу, його керівництво докладало помітних зусиль до звільнення

від плати бідних батьків гімназисток. Так, 1906 р. опікунська рада

звільнила в І півріччі — 44 учениці, в ІІ півріччі від повної плати

— 42 і від половини суми — 23 учениці на загальну суму 3354 крб.

(понад 5 % від загальних надходжень), 1909 р. на весь рік — 63

учениці (близько 10 %) і на півроку — 27 учениць на загальну суму

2700 крб. Окремих гімназисток рада звільняла від плати за поданням

земської управи. Зокрема, 1911 р. це були Гірникова, Виноградова, Ковалевська, Плоппа, Курнатовська, Чистенко, Кулантовська (по

півроку).

Згідно із законодавством правом на безкоштовне навчання в

гімназіях користувалися діти штатних викладачів, які пропрацю-

вали не менше десяти років. Так, у класичній гімназії безкоштовно

навчався син викладачки жіночої гімназії, дворянки О. Гур’янової

з 25-річним педстажем (переважна більшість якого припадала на

Єлисаветград) і службовця міськуправи.

Одна бідна гімназистка отримувала стипендію І. Прокеша. 1911 р.

у зв’язку із закінченням навчання першою стипендіаткою М. Пе-

триченко, було подано заяву батьком першокласниці, колезьким

реєстратором Г. Ф. Ботушаном, ще одна донька якого навчалась у

VІ класі гімназії, а син — у вищому навчальному закладі. Але управа

надала стипендію другокласниці О. Козакевич. З 1907 р. гімназія

отримувала щороку 380 крб. в рахунок плати за навчання із від-

сотків на пожертвуваний капітал в 10 тис. карбованців (стипендія

ім. Терлецького). У крайніх випадках матеріальної скрути могли

даватися у газеті оголошення типу: «Просять прийти на допомогу

109

бідній і непрацездатній матері внесенням плати за право навчання

її доньки, вихованки старшого класу громадської гімназії». Потім

публікувалася інформація про надходження грошей, які переда-

валися заявниці.

За станом на осінь 1904 р. гімназистки могли замовляти

гарячі сніданки за досить щердим асортиментом страв. Про-

довжувало діяльність товариство допомоги бідним ученицям

гімназії. 1906 р. воно сплатило за їх навчання 830 крб., 1909 р. —

1218 крб., 1910 р. — 1275 крб. 14.12.1908 р. під головуванням

Г. Волохіна чергові загальні збори членів товариства розглянули

і затвердили звіт про діяльність за поточний рік та обрали таєм-

ним голосуванням новий склад правління (Г. Волохін, Т. Вайнлуд, В. Васильєв, А. Шебалін, Є. Ярчевська та І. Гутштейн), казначея

(М. Ростовський), заступника казначея (М. Кошиць), ревізорів

(М. Косой, Ю. Ганзен, Є. Таранович). 17.11.1909 р. в переповне-

ному театрі було поставлено «Маскарад» Лермонтова на користь

бідних гімназисток. Товариство, яке виступило організатором за-

ходу, отримало кошти від продажу квитків (у т.ч. до директорської

ложі) та квітів і пожертв. Останні внесли Беркович, Бонфельд, С. Белина-Белинович, Г. Волохін, І. та М. Гольденберги, Заслав-

ський, д-р Ілінський, А. Тарковський (Арсену тоді було 2 роки), рот-

містр Ушаков, В. Шевченко, В. Ястржембський та ін. За вирахуван-

ням виплат дирекції театру (Поляковій), військовому оркестру (грав

у антрактах) тощо чистий прибуток склав 500 крб. (для порівняння: річна передплата газети складала 8 крб.). При цьому безкоштовно

програми спектаклю видали в друкарні Гольденберга, а оголошення

про нього опублікувала редакція «Голоса Юга». Через останню ж

правління товариства подякувало за активне сприяння в прове-

денні заходу Бузко, Гольст, Ковалдіній, Ольшевській, Палеолог, Таранович, Чигиринській. Відповідальним розпорядником був член

правління, голова батьківського комітету В. Васильєв. На 1910 р.

до товариства входило 85 осіб, його правління очолював голова пе-

дради П. Александровський. Восени 1912 р. рада старійшин міського

зібрання ухвалила видати допомогу десяти навчальним закладам

для оплати за навчання дітей бідних батьків. Найбільші суми було

виділено громадському комерційному училищу (626 крб.) та гро-

мадській гімназії (530 крб.).

Будівництво і освоєння нового приміщення жіночої гімназії

підвищило роль Петрівської вулиці у розвитку міста. Неподалік

110

на ній знаходилися військова частина, чоловіча класична гімназія, новий ринок, земська управа, контора «Водосвітла». Але все ж тра-

диційно центральними найжвавішими артеріями Єлисаветграда, перевантаженими торговими й іншими закладами, продовжували

залишатися В. Перспективна і Двірцева. Щоб змінити ситуацію, група домовласників Петрівської та прилеглих вулиць у травні

1911 р. звернулася з проханням до міської управи продовжити її

повз кавалерійський манеж до перетину з Кавалерійською (тепер

— Орджонікідзе) вулицею. На їхню думку, це розвантажило б дві

центральні вулиці, адже Петрівська була вдвічі ширшою від Двір-

цевої, мала достатньо світла і повітря, знаходилася ближче до Яр-

маркового майдану. Прямішим і безпечнішим стало б сполучення

із залізничним вокзалом і Ковалівкою. Було наведено й аргументи

естетичного характеру: «А якого чудового вигляду набуде після ви-

конання цього проекту Петрівська вулиця, обсаджена з обох боків

деревами, жіноча гімназія, таке гарне приміщення, яке не здійснює

тепер жодного враження, оскільки знаходиться прямо в тупику, буде

дійсно тоді слугувати окрасою міста, як оживе сама вулиця, тепер

майже безлюдна і пустинна, які прекрасні перспективи відкриються

на Кавалерійський бульвар і Ковалівку, перспективи, закриті тепер

незграбним казарменим приміщенням». Автори заяви Лящов, Со-

колов-Бородкін, Ніколаєв, Яскульський, Колкович, Громадзська, Лейбкінд, Каренко, Додін, Паученко, Когон, Архангородський, Кри-

жанівський, Венгловський, Шишковська, Степанова, Осмьоркін, Оросальський, Кир’яков та ін. проаналізували план міста, дійшов-

ши висновку: ще при розбивці вулиць продовженням Петрівської

мимо Ковалівської церкви, вірогідно, мав стати Покровський про-

вулок, але на початку ХХ ст. це вже було неможливим, оскільки

порушилася б цілісність Ковалівського бульвару. Наступного року

вони повторили клопотання перед міською владою. Але воно було

відхилене, оскільки військове відомство не дозволило реалізацію

проекту, що зачепив би територію кавалерійського училища, яке

знаходилося на шляху пропонованого продовження вулиці. До того

ж могла зменшитися частина подвір’я гімназії, заклад із усіх боків

був би оточений дорогами.

Тим часом, докладалися зусилля з усунення будівельних недолі-

ків. Передусім це стосувалося температурного режиму. Восени 1904

р. підрядна фірма Аркушевського, не отримавши плати за виконані

роботи в системі пароводяного опалення, мусила переробити димові

111

ходи при парових котлах, замінити колосникові балки тощо. Але

розрахунок було відкладено до холодної пори. 16–21 грудня заміри

температури в приміщенні зафіксували 8–15° С, що стало підста-

вою чергових вимог до усунення виконавцем недоліків у системі

опалення і вентиляції. 8 січня 1905 р. при зачинених вентиляційних

отворах, спалюючи 12 пуд. вугілля щогодини, досягли темпера-

тури лише в 10,6–15° С при зовнішній температурі –9° С. Через

10 днів міськуправа мусила направити через одеського нотаріуса

тамтешньому уповноваженому лодзинської фірми акт про огляд і

випробування опалення і вентиляції. У документі пропонувалося

терміново приступити до робіт, оскільки наявна температура не

давала можливості продовжувати заняття. Міська влада поперед-

жувала про можливість звернення до іншого підрядника з покла-

денням витрат на першого. Але вирішення проблеми затяглося на

роки. Після різдвяних канікул у січні 1907 р. температура у класах

становила лише 4° С, у зв’язку з чим заняття розпочалися на тиж-

день пізніше. Ще й 19.12.1908 р. міська дума розглядала прохання

фірми Аркушевського про повернення йому застави, затриманої

у зв’язку з неповною відповідністю контрактним умовам викона-

них робіт. Врахувавши, що частину недоліків було усунуто, роботи

завершувалися, гласні вирішили видати гроші по закінченні зими, у разі забезпечення нормального температурного режиму. Остан-

ній же документ з листування замовника і підрядника датований

16.6.1909 р. Того року у пароводяному опаленні нарешті було усу-

нуто дефекти, які обумовлювали слабке нагрівання деяких кла-

сів. Тож, якщо приміщення зводилося два роки, а парове опалення

монтувалося ще менше, то роботи з доведення останнього до норми

тривали в кілька разів довше.

Під керівництвом міського інженера Є. Тамма у приміщенні

визначався ступінь вологості. У березні 1905 р. управа вимагала

від підрядників Прищепенка і Семенова терміново розпочати ви-

правлення дефектів у кам’яній частині паркану, спорудженій ними

попереднього року. 1906 р. довелося переробляти санвузли. У жовтні

того року у святковий, вільний від занять день єлисаветградські

навчальні заклади відвідав інспектор Одеського округу Камін-

ський. У жіночій гімназії він «виявив деякі архітектурні недоліки

по будчастині» та позитивно відзначив влаштування фізкабінету.

За станом на 1910 р. у місті було 366 телефонних номерів, гімназія

мала № 124.

112

1906 р. на подвір’ї гімназії розбито сад, розпочалося влашту-

вання фонтану, у приміщенні з’явилося електроосвітлення. Для

розвитку електрогосподарства міста 1908 р. дума вирішила взяти

позику у власників заводу Ельворті під заклад приміщення жіночої

гімназії. Але англієць попросив замінити його іншим будинком.

Тоді гласний П. К. Тобілевич закликав думу взагалі відмовитися

від робіт з улаштування електроосвітлення, вважаючи їх несвоє-

часними і дорогими. Але було вирішено отримати позику під іншу

нерухомість. 1909 р. з метою захисту від протягів і холоду в учнів-

ській гардеробній влаштували широкий теплий тамбур, також роз-

ширили тамбур парадного входу. Перед фасадом розбили квітник, висадили хвойні рослини. Було прокладено гранітні доріжки від

воріт до парадного і учнівського входів.

В описі приміщення останнього передвоєнного року читаємо:

«Цегляне з тесаним гранітним цоколем, на гранітному бутовому

фундаменті, при товщині стін підвального поверху в 1 арш. 5 верш.; двоповерховий будинок з підвальним житловим приміщенням, цен-

тральним паровим опаленням низького тиску, з двома трубними

обмурованими цеглою котлами системи Кайфер. Приміщення висо-

тою від поверхні землі по фасаду Петрівської вулиці до даху 8 саж.

покрите оцинкованим листовим залізом. Довжина приміщення 49

саж., а ширина довгої осі головного фасаду 29,9 саж.». Для оцінки

умов навчання в ньому вкажемо, що за станом на 1.1.1915 р., через

10 років введення до ладу, із 87 жіночих гімназій округу лише 41

мала електроосвітлення, 14 — штучну вентиляцію, 20 — опалення, подібні до єлисаветградського закладу.

1904–14 рр. стали періодом найвищого розвитку гімназії. При

допомозі керівництва міста було усунуто будівельні недоліки у но-

вому приміщенні, облаштовано територію. Педагогічний колектив

отримав практично всі умови для ефективної реалізації завдань на-

вчально-виховного процесу. Збільшилася кількість учениць і класів.

У гарному актовому залі звучав спів талановитих виконавців. Було

набуто досвіду діяльності батьківського комітету. Сотні випускниць

громадської гімназії отримали путівку в життя.

113

ГІМНАЗІЯ У РОКИ

ПЕРШОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ

Учениці 1914 р., які влітку йшли на канікули в мирній держа-

ві, восени повернулися за парти рідного закладу в умовах, коли

вже лилася кров на фронтах Першої світової війни. У жіночих

гімназіях під час літературно-музичних патріотичних вечорів ви-

світлювалася історія слов’ян, їхнє становище у різних державах, минувшина Галичини, зміст Гангутської перемоги (до 200-річчя).

Міністерство народної освіти рекомендувало прочитати для учнів

і учениць старших класів середніх навчальних закладів лекції з

орієнтовної тематики: «Австрія і її слов’янські народи», «Червона

Угорська Русь і Буковина», «Східне питання в історії Росії», «Бо-

ротьба південних слов’ян за свободу (1805–1914 рр.)», «Російські

слов’янофіли». Одеські видавці рекламували свідоцтва і похвальні

листи для випускників навчальних закладів з портретами керівників

Росії, Сербії, Чорногорії, Франції, Англії, Бельгії.

На уроках і у вільний час дівчата виготовляли теплі (зокрема, в’язані) речі та білизну для хворих і поранених воїнів російської

114

армії. Вони направлялися діючій армії або Комітету допомоги бор-

цям за Батьківщину при Одеському навчальному окрузі. Розповсю-

джувалися благодійні лотереї Верховної ради з надання допомоги

сім’ям осіб, призваних на війну і постраждалих від воєнних дій, збиралися пожертви для Комітету з надання допомоги пораненим

російським, чорногорським, сербським воїнам і їхнім сім’ям та сім’ям

загиблих воїнів. Опікун округу довів до відома керівників підвідо-

мчих чоловічих і жіночих закладів прохання Комітету великої кня-

гині Тетяни Миколаївни (доньки Миколи ІІ) з надання тимчасової

допомоги постраждалим від воєнних дій, сприяти збору пожертв

серед учнів за рахунок безпосередніх внесків, прибутків від продажу

виготовлених ними речей або надходжень від влаштування платних

спектаклів, лекцій та канцтоварів. У єлисаветградських чоловічій

і жіночій гімназіях вводилися покласні квитанційні книжки для

збору пожертв на потреби воєнного часу. 17.10.1914 р. діючій армії

було відправлено теплі речі, зібрані в громадській, Єфимовській

та чоловічій гімназіях.

У грудні 1915 р. педрадою жіночої гімназії спільно з батьків-

ським комітетом було вирішено провести в залі дворянського дому

благодійний вечір, де, крім учениць, мали виступити оперні артисти

Л. Хоржевська та А. Бернштейн (Залеська), артист опери Зиміна

Л. Брестоцький (у місті виступав уперше), К. та Г. Шило (зять і

донька композитора М. Лисенка, які мешкали в Єлисаветграді), С. Мілеант та ін. із виконанням «Сомнения» Глінки, «Прелюдії»

Скрябіна, «Осінньої пісні» Чайковського. Збір від концерту плану-

валося передати на користь бідних учениць. На користь сербських

дітей-біженців у Єлисаветграді в дворянському домі відбувся спек-

такль із концертним відділенням. Учнями гімназій Крижанівсько-

го, громадської та Гослен було поставлено «Весілля» А. Чехова за

участі викладача Букассасі. А в концерті виступили Беренштейн, Шило, Горян, віолончеліст Юшкевич, акомпаніатор Мадент. Захід

мав великий успіх. Молодь давала також концерти для поранених, які прибували до міста. 21.11.1916 р. об’єднаний хор чоловічої і

громадської жіночої гімназій під керівництвом Косовського ви-

ступив перед воїнами, які лікувалися у 118 зведеному госпіталі, через 6 днів — у лазареті жіночого комітету.

Воєнний час привів до переоцінки раніше дозволених підруч-

ників. Так, 11.9.1915 р. міністерство, на підставі розгляду вченим

комітетом, визнало недоцільним використовувати у середніх на-

115

вчальних закладах «Руководство къ изученію немецкого языка по

натуральному методу для классного употребленія и самообученія»

(Кн. 1–2. — М., 1911–1912) і розпорядилося вилучити його з ужитку.

На випадок же претензій батьків, які понесли витрати на придбання

книги, їх дозволялося компенсувати за рахунок спецкоштів навчаль-

ного закладу. 26.5.1916 р. міністерство звернуло увагу освітян на

ілюстрований популярний журнал для вчителів «Школьные экскур-

сіи и школьные музеи» (Бендери, 1914–1915) з метою передплати

в учнівські бібліотеки 8-х педкласів жіночих гімназій.

З кінця осені 1914 р. в державі почали вводитися обмеження

на професії для громадян воюючих проти Росії держав. Наступного

року середні навчальні заклади Єлисаветграда отримали таємне

розпорядження керівництва округу (з посиланням на рішення ви-

щестоящих органів) про звільнення німецьких, австро-угорських і

турецьких (крім християн) підданих, за винятком осіб слов’янського, французького та італійського походження. Персональні списки мали

бути подані опікуну округу. Увагу в цей час керівництво освітян-

ської галузі приділяло кваліфікаційним вимогам щодо кадрового

комплектування. Влітку 1915 р. циркуляром округу єлисаветградцям

було доведено міністерську вимогу про заміщення викладацьких

посад, починаючи із четвертого класу жіночої гімназії, лише особами

з вищою освітою, у т. ч. випускницями вищих жіночих курсів. А ви-

пускниці жіночих гімназій із спеціальностями домашніх учительок

або наставниць могли викладати в І–ІІІ класах. Це пояснювалося

тим, що наукова педагогічна підготовка на вищих курсах була зна-

чно кращою, ніж у VІІІ педкласі. Цього року звання учителя гім-

назій замінялося на звання учителя середніх навчальних закладів

із збереженням чинних прав і привілеїв. За деяким винятком його

отримували педагоги з дипломами вищих навчальних закладів.

Прагнення певних змін у змісті діяльності опікунської ради

громадської гімназії спостерігалося при обговоренні міською думою

питання виборів членів ради 16.5.1916 р. Протоієрей о. П. Колосов

запропонував включити до бюлетенів для голосування відомих тоді

місцевих громадських діячок Н. Бракер та М. Мойсеєву, у разі, якщо

законодавство дозволяє жінкам входити до її складу. Це застере-

ження є зрозумілим в умовах, коли до ради ніколи раніше не лише

не обиралися, а навіть не пропонувалися представниці прекрасної

статі, які в романовській Росії не мали рівних прав з чоловіками.

Гласний М. Крижанівський підтримав ідею посилення жіночого

116

фактора в управлінні гімназією, запропонувавши обрати її почесну

опікуншу, якої раніше не було. Мелетій Карпович дійшов висно-

вку, що опікунська рада «у тому вигляді, як вона тепер існує, є …

застарілою, не відповідає ні вимогам часу, ні справі, котрій служить

… Рада має відати усім життям навчального закладу, а не однією

лише господарською частиною, і це завдання дуже вдало розв’язане

новим законом. Тому слід обрати нову опікунську раду на підставі

закону 1 травня 1914 року». Ці пропозиції для кращого вивчення

були передані комісії «о пользах и нуждах города». 14 червня на

наступне триріччя до опікунської ради було обрано таємним голо-

суванням міського голову Г. Волохіна (одноголосно), П. Фірсова, М. Макарова, М. Макеєва (по 16 голосів — «за» і 1 — «проти»), Л. Якубовського, Н. Плотникова, Н. Шевякова (по 15–2), А. Ко-

ренка (13–4). Згадок про почесну опікуншу чи кандидаток до ради

у цьому протоколі не зафіксовано. На засіданні було повідомлено

про нагородження гласного Н. Ф. Шевякова орденом Георгія чет-

вертого ступеня за «спокойствие, распорядительность и личную

инициативу», виявлені на війні. Дума адресувала йому вітання й

побажання подальших бойових успіхів. (Це засідання, на якому

розглядалися й інші питання, тривало з 21–30 до 24–40 год.). Через

два з половиною роки брат цього члена опікунської ради жіночої

гімназії, гімназист-восьмикласник Б. Шевяков отримає смертельне

поранення в бою військової частини (до якої він приєднався) Ди-

ректорії проти німців за місцевий залізничний вокзал. А в самого

Н. Шевякова на поч. 1920 р. радянська влада конфіскує майно.

Із метою допомоги кадрового комплектування жіночих гімназій

і прогімназій керівництво Одеського навчального округу розсилало

їм видані друкарським способом списки осіб, які бажали отримати

посади вчителів, законовчителів і наглядачок. Вони, як правило, мали вищу освіту, отриману в навчальних закладах великих міст

імперії. У матеріалах того періоду зустрічаємо цільову рекомен-

дацію міністерства освіти класної наглядачки Єлисаветградської

жіночої гімназії О. Данієльмст кандидатом на посаду начальни-

ці гімназії до Євпаторії або іншого причорноморського міста. До

Луганська перевівся викладач російської мови І. Малиновський

(на його місце призначено випускницю Петропавлівських вищих

курсів А. Іванову), з посади наглядачки звільнилася Демерджі, по-

чав працювати математиком Кривченко. 1915 р. померла одна з

найстаріших учительок гімназії Л. Пекарська, яка 36 років тут ви-

117

кладала арифметику, користувалася повагою колег і любов’ю дітей.

В Успенському соборі протоієрей о. П. Колосов охарактеризував

покійну, як зразкового багаторічного педагога. Похоронили Лідію

Оттонівну у присутності викладачів, гімназисток та їхніх батьків

на Петропавлівському цвинтарі поблизу могил професора В. Гри-

горовича та міського голови О. Пашутіна.

Досвідчені, кваліфіковані педагоги громадської гімназії запро-

шувалися працювати за сумісництвом до інших закладів міста. Так, 1914 р. засновниця приватної жіночої гімназії М. Гослен просила

голову педради громадської гімназії Я. Кобця дати дозвіл статсько-

му раднику Я. Польському читати в її закладі фізику (по 3 уроки) в VІ і ІІІ класах. Яків Миронович викладав у громадській гімназії

фізику і природну історію з 17.10.1883 р. Навантаження складало

20 уроків. Я. Кобець дав дозвіл на підробіток у гімназії Гослен і

викладачеві Вишневському, який саме влаштовувався на роботу до

громадської гімназії. Наступного року педрада останньої не запере-

чувала проти сумісництва математиків К. Нікольської (не більше

12 щотижневих уроків через перевантаження за основним місцем

роботи) та Н. Кривденко — 6 уроків (за основним місцем мала 20

уроків) у 4, 6, 7 класах. Опікун округу дозволив першій читати

в гімназії Гослен за умови, що її загальне навантаження не пере-

вищуватиме 28 уроків. Додамо, що у вказаній приватній гімназії

працювали випускниці громадської гімназії, дипломовані домашні

вчительки М. Іванченко та М. Вінницька.

Керівник педради жіночої гімназії Кобець працював директором

реального училища. Однокласник Ю. Яновського С. Тюрін згадує:

«Юрій любив уроки російської мови і літератури. Їх вів директор

училища Яків Павлович Кобець, людина культурна і начитана, яка

кохалася в класичній літературі». Йому було заплановано викла-

дання української мови в 5, 7 класах після введення її восени 1918 р.

Цей педагог також керував учнівським хором під час особливих

урочистих чи благодійних концертів. У заокеанській еміграції ко-

лишній гімназист О. Семененко згадував у листі до екс-реаліста Є.

Маланюка: «Застав після 1920 р. ще в Єлисаветі Ілляшевича… Дочка

істинно руського Кобця (…) — його дружина — була з ним… Кобець

з другою дочкою подався на еміграцію… Цей Кобець наярівал жизнь

за царя в трьохсотліття дома Романових в Театрі Кузьмицького…

Під батутою Кобця щось награвав оркестр». Педагог емігрував до

Королівства сербів, хорватів і словенців. У справі, заведеній у 30-х

118

роках на його зятя, місцевого вчителя, енкаведисти записали, що

сталося це при відступі Денікіна, оскільки Кобець був «чорносо-

тенцем і монархістом». 9.8.1920 р. Єлисаветградський ревтрибунал

визнав ворогами Української РСР з оголошенням поза законом і

конфіскацією майна групу осіб, у т. ч. Я. Кобця, які переховувалися

від радянської влади, із врахуванням їх соціального походження.

У грудні 1916 р. в чоловічій гімназії відбулися молебень і вша-

нування її директора, голови педради жіночої гімназії Т. І. Вино-

градова з нагоди 25-річчя його педагогічної діяльності. 1906 р. під

час роботи інспектором народних училищ Тульської губернії цей

фахівець з дипломом столичного університету працював за доручен-

ням міністерства над проектом із «загального народного навчання»

для подання Держдумі Росії.

У часи незалежності України 88-річна кіровоградка Марія Пла-

хотіна досить детально описала своє гімназійне дитинство. Через

хворобу донька робітника і наймички пропустила рік вступу до

молодшого підготовчого класу, тож після репетиторства з учителем

склала іспит до старшого підготовчого класу громадської гімназії, де протягом 1916–18 рр. закінчила цей та 1–2 класи. Підготовчий

клас вела Марія Іванівна, чиї уроки «були нудними і одноманіт-

ними». Натомість священик Биківської церкви Галкін дуже ціка-

во вів заняття із закону Божого, які відвідували навіть іудейки, звільнені від нього. Начальницею гімназії працювала Г. Алексєєва,

«висока літня дама з гладко зачесаним сивим волоссям. Обличчя

— застигла, сувора маска, ніколи не посміхається і нічого не вира-

жає… Носила довге, темно-синє шовкове плаття із стоячим коміром.

У руці — лорнет. Коли начальниця з’являлась на початку коридору, всі гімназистки завмирали у реверансі. Вона проходила з кінця

в кінець коридору, ніби ні на кого не дивлячись, але горе було тій, котра не встигла зробити реверанс. Оголошувалася догана і пока-

рання… Класна дама … Віра Андріївна — гарна, з товстою косою на-

вколо голови, дуже добра, але суворо слідкувала за дисципліною на

уроках і під час перерв. Та нам було не до порушень… Уся атмосфера

… сприяла до зразкової поведінки. Віра Андріївна знаходилася в

класі на всіх уроках». Вона водила дівчат на прогулянки, запрошу-

вала до себе додому, де відбувалися довгі розмови, і маленькі гості

«милувалися її довгою розкішною косою нижче пояса», приносила

з бібліотеки книги Карамзина, Лермонтова, Пушкіна, Толстого, іс-

торичні твори.

119

Починаючи з першого класу у Марії розширилося коло спіл-

кування з педагогами, адже тепер предмети вели різні вчителі. Ви-

кладач російської мови Марія Андріївна запам’яталася суворістю, у

неї неможливо було отримати «п’ятірку», але легко — «двійку» чи

«трійку», чим і задовольнялася більшість учениць. З цього предмета

дівчата використовували, крім граматики, хрестоматію, де були урив-

ки творів прозаїків, багато віршів, оповідань про природу, прислів’я

і загадки. Немолодий географ Сергій Миронович мало пояснював, але багато запитував по домашніх завданнях, на уроках любив по-

спілкуватися із згаданою Вірою Андріївною. «Викладач німецької

мови — Олена Костянтинівна Браянська … жваво й цікаво вела

урок, тексти в підручнику висвітлювали дитяче життя і читались

із задоволенням. Ми знали багато німецьких віршів… Французьку

мову викладала м-м Лангемак, мама відомого у пізніші роки фахівця

з ракетобудування. Вона була більш сувора і менш доступна, ніж

Олена Костянтинівна. В підручнику французької мови були легкі

тексти, доступні для розуміння десятирічним ученицям діалоги і

… не складні вірші. Рукоділля викладала Горпина Опанасівна. За

два роки навчила нас шити, вишивати, плести і гачком, і спицями.

Усьому, що вимагалось програмою, і що повинна вміти кожна жін-

ка… Учитель малювання, Микола Миколайович, старий з високою

сивою головою. Він мовчки, нічого не пояснюючи, ставив перед

нами гіпсові статуї і бюсти міфологічних богів, і ми їх змальовували

як хто умів. Був ще Маклецов … викладав, можливо, арифмети-

ку…». Учительки «носили гладенькі зачіски, не вживали космети-

ки і не носили прикрас», одягалися скромно, в темні сукні. Лише

одна — Кияшко — носила білу блузку з великим червоним бантом.

«А ми, учениці, теж приколювали маленькі червоні банти зі споду

фартушків, тим самим віддаючи данину романтиці революції».

Згадана викладачка французької мови Лангемак народилася

1860 р. у Швейцарії, француженка. За виявленими російським до-

слідником О. Глушком документами Держархіву Одеської області

(ним вивчався і Кіровоградський архів), Марія Костянтинівна у

вересні 1905 р. здала повний іспит у Єлисаветградській гімназії

на звання домашньої вчительки французької мови. Її чоловік Еріх, уродженець Швейцарії (1863 р.), німець, після звільнення із Ста-

робельської Олександрівської гімназії 1899 р. влаштувався у місті

на Інгулі до чоловічої гімназії, де працював до кінця життя. Одно-

часно з дозволу опікуна Одеського навчального округу з 8.2.1900

120

по 1.8.1901 рр. викладав німецьку мову в громадській жіночій гім-

назії, а також майже рік — французьку в реальному училищі. Саме

після смерті Еріха Лангемака 45-річна вдова, яка до цього мала

можливість займатися лише домашнім господарством, здала іспит

на звання учительки і пішла на педагогічну роботу. Викладала в

місті і в радянські часи. 1906 р. сьомий клас громадської гімназії

закінчила їх донька Марія (1889 р. н.). За два роки вона, склавши

іспити, отримала атестат учительки французької мови, викладала в

гімназії Єфимовської, мешкала з матір’ю в Кіровограді. Найбільш

відомим із цього роду є її брат, випускник класичної гімназії Геор-

гій, який став розробником теорії польоту реактивного снаряду, співавтором серії реактивних снарядів, покладених в основу зна-

менитих «катюш», головним інженером першого в світі реактивного

науково-дослідного інституту і технічним керівником розробок усіх

видів зброї цього закладу. Розстріляний 1938 р., а потім реабілі-

тований, Г. Лангемак 1991 р. посмертно удостоєний звання Героя

Соцпраці, його ім’я присвоєно кратеру на зворотному боці Місяця.

Розстріляно і їхнього брата Віктора Лангемака, 1938 р., випускника

чоловічої гімназії, учителя, який викладав і на робітфаці педін-

ституту, в приміщенні колишньої жіночої гімназії. 1959 р. він був

реабілітований за заявою його сина Анатолія. Донька останнього, правнучка викладачів жіночої гімназії Марії та Еріха Лангемаків

москвичка Ірина Полякова передала через згаданого Олександра

Глушка (який вивчає історію цього роду) 2007 р. для даної книги

кілька фотографій із сімейного архіву.

Звернемося знову до спогадів Плахотіної із колекції кірово-

градця О. Чуднова: «У гімназії панувала атмосфера взаємної поваги

і ввічливості. Не чути було грубого слова. Учителі ставилися до

вихованок з повагою, зверталися до нас на «ви». Ми повагом ви-

ходили на перерву і повагом прогулювалися. З гімназії виходили

освічені люди. Я все життя відчувала до себе дещо особливе став-

лення. Думаю, це саме через те, що я була гімназисткою… Гімназія

дала мені не тільки знання, а й правила етикету, загальну культуру.

Я добре знаю класиків, на їхньому прикладі і своїх дітей виховувала.

У нашому домі ніколи не було книги, за яку було б соромно. Ми в

гімназії не звикли до різких слів — я їх так ніколи й не вимовила.

І дітей у такій атмосфері ростила». У ті революційні часи гімна-

зистки вже одягалися по-різному, але все ж батьки намагалися при-

дбати їм форму. Учениць громадської гімназії вирізняв зелений

121

колір одягу, приватної гімназії Гослен — чорно-синій та ін. Зачіски

залишалися скромними, а от спідниці дещо коротшали — нижче

коліна чи до середини литки.

І як завжди, було місце романтичним почуттям гімназисток:

«Як тоді закохувалися та залицялися?.. Це разюче відрізняється

від того, що бачимо тепер. Знаєте, тоді дружили сім’ями. Діти з

дитинства знали одне одного. Дитяча дружба переростала в любов.

Двом цікаво було разом. Розмовляли, обмінювалися книгами. Хо-

дили на прогулянки (звичайно, ніяких «вільностей»). Так що до

шлюбу підходили, добре знаючи одне одного. Юнаки з великою

повагою ставилися до дівчат. Казали: «Будь моєю дружиною», а

не «Виходь за мене заміж». А для дівчини найвищою чеснотою

вважалася скромність. Молодь рахувалась з думкою батьків. Якщо

скажуть: «Це тобі не пара» — так тому й бути».

Початковий обмін поглядами дівчат і хлопців міг відбутися

під час відвідин першими домової церкви чоловічої гімназії. Вона

знаходилася на місці майбутнього актового залу будинку офіцерів.

Туди гімназисток водили у святкові дні, оскільки в рідному за-

кладі церкви не було. А от відносини між ученицями громадської

та приватних гімназій, за словами Плахотіної, були неприязливи-

ми, погордливими. Їх причиною, можливо, була дівоча і соціальна

ревнивість (у приватних закладах була вища плата за навчання, туди вступали переважно городянки). Принаймні перше засвідчує

один з куплетів, які писали учениці громадської гімназії про своїх

ровесниць із гімназії Єфимовської:

Ефимовочка идë т,

Выставляя грудь вперед,

А за нею коммерсанты

Выступают точно франты.

Серед своїх однокласниць Марія Плахотіна називає молодшу

сестру майбутнього письменника Юрія Яновського Таю, доньку

робітника заводу Ельворті Ліду Мацис, здібних учениць Зою Те-

реховко та Віру Римську-Корсакову й тих, кому навчання дава-

лося важко — Гунькіну і Напольську. У позагімназійний час ав-

торка спогадів спілкувалася з Фрідман, Яновською, Куракіною, Римською-Корсаковою. Серед своїх ровесниць вона називає також

Л. Перехрест, яка незадовго до написання спогадів померла. З ін-

122

шою товаришкою по гімназії вона продовжувала листуватися і на

час написання спогадів. Згадується також колишня гімназистка, директор 11-ї школи Казимира Андріївна, яка «зуміла створити

хороший колектив, де панував дух старої школи (у доброму розу-

мінні), дух взаємної поваги».

У стінах гімназії отримала освіту З. Бикова, майбутня дружи-

на керівника Всеукраїнської спілки пролетарських письменників, одного з керівників Спілки радянських письменників України

І. Микитенка. Вона народилася 8 (20) жовтня1898 р. у Рівному

(тепер — Новоукраїнського району) в родині прикажчика (згодом

— власника крамниці лісоматеріалів), навчалася в однокласній зем-

ській, а потім — у двокласній міністерській школах. 1911 р., за свідо-

цтвом Бобринецької жіночої гімназії дівчина вступила до третього

класу Єлисаветградської громадської жіночої гімназії, сьомий клас

якої закінчила 1916 р. за фахом учительки початкових училищ з

правом «займатися навчанням і вдома». В атестаті виставлені оцінки

з поведінки, закону Божого, російської (із церковнослов’янською) мови та літератури, математики, загальної і російської географії, природничої історії, загальної і російської історії, фізики і матема-

тичної та фізичної географії, чистописання, рукоділля, педагогіки, малювання, гігієни (три останні предмети — необов’язкові). На-

ступного року Зіна закінчила VІІІ додатковий педклас, де вивчала

загальноосвітні предмети: закон Божий, педагогіку з дидактикою, початкове викладання російської мови і арифметики та спеціальні

— російську мову й історію, отримавши фах домашньої вчитель-

ки з останніх двох предметів. Свідоцтво підписали члени педради

Виноградов (голова), Алексєєва (начальниця), Сорокін (протоіє-

рей), Галкін (священик), Якубовська (заст. голови батьківського

комітету), Кир’яков (математика), Таубе (малювання), Маклецов, Нікольська, Тиняков, Кривченко, Косовська, Мен, Іванова, Жукова, Лящова, Анисимова, Хондакова (класна наглядачка) та ін. В «Го-

лосе Юга» знаходимо оголошення про плановані на 12.5.1917 р. у

громадській жіночій гімназії молебень з нагоди завершення занять

та вручення випускних документів семи- і восьмикласницям. Влітку

Зіна закінчила курси медсестер і збиралася йти на фронт. Але батько

забрав документи і подав у земство. Незабаром дівчину призначили

вчителькою в рідне село, до школи, де вона раніше вчилася разом

з І. Микитенком. 1921 р. вони побралися. 1923–26 рр. подружжя

мешкало в Одесі, де Іван Кіндратович стає одним з організаторів

123

українського літературного життя, керує студією «Гарт». Зінаїда

Григорівна (літературний псевдонім — Зінаїда Ен) виступає з ві-

ршами і драматичними етюдами в періодиці, на зібраннях членів

літстудії. Датована 1923–24 рр. поема І. Микитенка «На чорній

землі», присвячена «дорогій товаришці Зіні Ен». Після переїзду

до Харкова З. Микитенко навчалася на літературному факультеті

інституту народної освіти, протягом трьох років проходила аспі-

рантський стаж у НДІ літературознавства ім. Шевченка (де потім

працювала як позаштатний науковий співробітник).

1937 р. переслідувань тодішньою системою, як і багато інших

діячів української літератури, зазнав Іван Микитенко. На другий

день після виключення з Компартії він пішов здавати особисту

зброю енкаведистам і більше не повернувся додому. Зінаїду Гри-

горівну чекали 19 років життя дружини «ворога народу». Розпо-

чалися безкінечні звернення до каральних органів, які приносили

суперечливі відповіді (з НКВС — про термін і статтю, за якою був

засуджений чоловік, з прокуратури — про самогубство). Не завжди

Зінаїда Григорівна могла влаштуватися на педагогічну роботу. Та

вірна соратниця письменника зуміла зберегти його великий літера-

турний архів і бібліотеку у суворі сталінські, окупаційні й повоєнні

часи, виховала сина, стала відмінником освіти, працюючи у київ-

ських школах і маючи кілька десятків років педстажу, дочекалася

громадської реабілітації чоловіка, коли його твори повернулися з

небуття і почала увічнюватися пам’ять.

Зінаїда Микитенко відвідувала Рівне 1957 і 1967 рр., коли тут з

нагоди ювілеїв письменника його іменем назвали школу і відкрили

меморіальний музей, виступала на урочистих заходах перед одно-

сельцями. Із сином Олегом подарувала обласному краєзнавчому

музею частину рукопису п’єси «Дівчата нашої країни», фотографії, книги з особистої бібліотеки Івана Кіндратовича тощо. На 75-річчя

І. Микитенка на хуторі «Надія» посаджено дубок, названий Зіна-

їдою Григорівною та Олегом Івановичем «Друг». Із нього та дуба, посадженого на пам’ять про І. Тобілевича, внук останнього направив

їм до Києва засушені листочки. Учительський шлях випускниця

єлисаветградської гімназії завершила 1958 р. у столичній середній

школі № 57, де 14 років викладала українську мову та літературу, а життєвий шлях — 1973 р. Поховано її на Байковому цвинтарі. На

могилі родиною встановлено пам’ятник їй та її чоловіку й соратнику

І. Микитенку. Через чверть століття часопис «Українська мова та

124

література» надрукував спогади Зінаїди Григорівни, упорядковані

Олегом Микитенком, головним редактором «Всесвіту», кандидатом

філологічних наук.

У процесі написання книги автор отримав багатий фактологіч-

ний та ілюстративний матеріал від заслуженого працівника культури

О. Микитенка, частково використаний вище. З нього дізнаємося, що в родинному архіві зберігаються вірші З. Бикової гімназійних

1913–16 рр., у Харкові, в перших числах літературно-художнього

та критичного журналу Всеукраїнської спілки пролетарських пись-

менників «Гарт» за 1927–28 рр. надруковано вірш Зінаїди Ен «Віків

минулих сива зграя…». А в «Червоному шляху» (1931 р., № 6), «Мо-

лодняку» (1931, № 6–7) та «Критиці» (1932 р., № 4) побачили світ

під псевдонімом З. Краян її літературно-критичні рецензії. Остання

з них присвячена збірці оповідань М. Хвильового «Майбутні шах-

тарі». Із фотографій видно, що в гімназії Єфимовської навчалася

сестра Зінаїди Ольга (її однокласницею була Н. Шуйська, майбутня

дружина випускника місцевої чоловічої гімназії, Нобелівського ла-

уреата І. Тамма, який, до речі, 1919 р. представляв Єлисаветград у

Москві на всеросійському з’їзді із позашкільної освіти, звідки привіз

500 томів, переважно педагогічної, літератури, а також книг Леніна, Салтикова-Щедріна, белетристики). Серед дбайливо збереженого

в сімейній бібліотеці Микитенків — перша частина хронологічного

збірника критико-бібліографічних статей «Русская критическая

литература о произведениях Н. В. Гоголя» (М., 1903) зі штампом

бібліотеки «Елисаветград. общест. женской гимназіи». Книгу пере-

дано до нещодавно створеного фонду І. Микитенка в Національній

бібліотеці ім. В. Вернадського. Сьогодні старший онук вихідців із с.

Рівного Євген, сходознавець, працює Надзвичайним і Повноважним

послом у Єгипті, молодший — Юрій, доктор філософських наук, заступник головного редактора журналу «Всесвіт», внучка Оксана

— науковий співробітник Інституту мистецтвознавства, фольклору

та етнології НАНУ, кандидат філологічних наук.

Колишня учениця громадської жіночої гімназії Плахотіна зга-

дувала про свою однокласницю Таю Яновську (1907–1967), сестру

майбутнього прозаїка, драматурга, кіносценариста, військового ко-

респондента «Правди України» на Нюрнберзькому процесі. Після

закриття гімназії вони разом ходили до шостої школи. У спогадах

про брата, тоді учня реального училища, його інша сестра Олена

(1905–1979) вказує: «Юра (старший серед дітей. — С. Ш.) переві-

125

ряв наші домашні завдання, змушував читати напам’ять йому вірші.

Мав дивовижну пам’ять … Тож сердився, що ми, сестри, такі «тупі», довго зазубрюємо поезію. Я вчилася в жіночій гімназії, студіювала

французьку й німецьку, і Юра допомагав мені у вивченні іноземних

мов… Юрко призвичаївся шити своїм сестрам туфельки з матерії.

Гарні, зручні і …«модні». Ми, звісно, хизувалися таким взуттям на

вулиці і в гімназії — ні в кого ж такого не було». Діти виховувалися

в народних традиціях, прилучалися до багатої літературної класи-

ки. Адже мама, Марія Мусіївна (на яку були зовнішньо схожі Тая

і Юрій), знала напам’ять Тараса Шевченка, перечитувала Гоголя, Лермонтова, Пушкіна. Потім переповідала малим зміст і ділилася

враженнями від прочитаного.

До Єлисаветграда багатодітна сім’я перебралася із Компані-

ївщини, поселившись по В. Биківській вулиці напроти народного

училища ім. Жуковського. Вікна виходили на Кріпосний майдан, за яким починалася фортеця Св. Єлисавети. У вільний час гімна-

зистки і реаліст бігали гратися на вали, ходили на рибалку. Олена

була свідком описаного згодом братом у творі «Байгород», згадувала

мітинги біля Грецького собору в роки громадянської війни. «Часто

ми поверталися з гімназії перебіжками під свист куль і гуркіт бо-

йових тачанок. Крик, стогін, холодний полиск шабель, убитий кінь

на перехресті …». Закарбувалося в пам’ять і перебування в місті

Шкуро, Григор’єва, отаманші Марусі. Згодом дівчина поступила

до економічного, звідки перевелася до педагогічного технікума.

З тих часів збереглася епіграма, написана студентом Ю. Яновським

під час приїзду додому на канікули з Києва: В Елдыбеше, граде красном,

Много девиц есть прекрасных,

И для них весь Наробраз

Развлечение припас.

Сон девичий он прервал

Техникумы

основал.

В одном техникуме бойком

Свила гнездышко ревтройка,

И для пущего парада

Описать её здесь надо:

Грызёт ноготки свои

Член ревтройки Я. Е. И.

126

Про лета нам врёт свои

Член ревтройки Ф. А. И.

Красна девица совсем —

Член ревтройки В. Е. М.

Отією «Я. Е. И.», напевне, й була сестра Олена. Вона продовжи-

ла навчання в Києві, працювала на Київщині та Полтавщині. 1972 р.

Олена Іванівна взяла участь в урочистостях з нагоди 70-річчя Юрія

Яновського, коли поруч його музею в с. Нечаївці Компаніївського

району було відкрито пам’ятник видатному землякові. Мала сина

Олексія, внучок Марію, Ларису, Наталію. Біля неї в Ірпені мешкала

на старості мама.

Доцент КДПУ ім. В. Винниченка В. Панченко на початку 1990-х

рр. записав спогади М. Плахотіної, яка зазначала: «Тая в середині

20-х закінчила торгово-промислову школу і десь працювала. Потім

вона вийшла заміж і виїхала в Москву. В неї було двоє дітей — син

і дочка… Рада Громова, племінниця Юрія Яновського. Я з нею лис-

тувалася, колись вона була в мене в гостях». Рада мала синів Ігоря

і Дмитра, 1983 р. відвідала Нечаївку, вивчаючи генеалогію свого

роду, записала свідчення односельців, які пам’ятали Яновських.

Із листів опікуна округу головам педрад жіночих гімназій за

1915 р. отримуємо інформацію про іспити. 26 березня з Одеси на-

правили до цих закладів по два запечатані конверти з темами із

російської мови для іспиту в VІІ класі. Конверт номер один мали

відкрити четвертого квітня у суботу о дев’ятій годині в присутності

екзаменаційної комісії і семикласниць. У разі, коли не виникала

потреба в запасному конверті, він повертався до першого червня

нерозкритим. До цього ж числа в окрузі чекали і письмові роботи, виконані на іспиті, з пояснювальною викладача, де мала міститися

характеристика класу, вказані причини незадовільних оцінок на іс-

питі, термін, протягом якого предмет викладався в даному класі, і за

якими підручниками. Додавалися також: список тем для домашніх і

класних письмових робіт з російської мови в 6–7-х класах, протокол

і відомість письмового іспиту, програма усного іспиту, відомість

з оцінками за чверть і рік. Тієї весни було відмінено міністерську

вимогу приймати до педкласу лише учениць, які за VІІ клас мали

оцінку не нижче «4» з обраного предмету. Відтепер це питання мало

регламентуватися педрадами жіночих гімназій.

Зберігся репортаж журналіста з урочистого випуску учнів VІІІ

127

класу класичної та VІІ–VІІІ класів громадської гімназій 1915 р., на

свято Вознесіння у приміщенні чоловічого закладу (жіночий був

зайнятий під госпіталь). Спочатку в домовій церкві прот. Сорокін

відслужив молебень за участі свящ. Покровського та Галкіна і дияк.

Ковалівської церкви. Пісні виконував хор гімназистів і гімназис-

ток. У конференц-залі директор чоловічої і голова педради жіночої

гімназій Т. Виноградов вручив атестати учням, а потім ученицям (у

т. ч. золоті медалі — Бондаренко і Курнатовській, срібну — Гороша-

новій), виступивши з вітальною промовою. 8.9.1916 р. гімназистки

і викладачі взяли участь у храмовому святі вказаної церкви. Перед

літургією о. П. Колосов говорив про необхідність у часи великої

війни «навчатися і навчатися, щоб при світлі знань і науки бути в

майбутньому … гідними синами й доньками батьківщини».

1915 р. змінюється положення про батьківські комітети (до-

слідник С. Сірополко пише, що їх було відновлено з призначенням

міністром народної освіти П. Ігнатьєва, коли «повіяло свіжим ду-

хом») при середніх навчальних закладах. Щороку через два тижні

після завершення осінніх вступних та додаткових іспитів началь-

ниця або голова педради письмово запрошували батьків учениць

на загальні збори, які обирали голову (з вищою або, у виняткових

випадках, із середньою спеціальною освітою) і двох заступників

голови батьківського комітету. Того ж дня батьківські збори кож-

ного класу делегували до комітету по три представники. Через два

роки міністерство освіти визначило, що до керівництва останнього

могли входити особи не лише християнського віросповідання. Бать-

ки могли брати участь у засіданнях педрад з правом вирішального

голосу, але в кількості не більше третини від осіб навчально-ви-

ховного персоналу — членів ради.

Восени опікун округу затвердив обраний батьківський комі-

тет гімназії (голова — присяжний повірений О. Поляновський, за-

ступники — судовий слідчий В. Кулицький та нотаріус В. Нікітін, секретар — Є. Кац). На першому засіданні 8 листопада комітет

ухвалив клопотання перед педрадою про початок класних занять

не раніше 8–30 год., з огляду на зимовий час, та утворив у своєму

складі комісію для організації гарячих сніданків, до якої увійшли

матері Штифт, Кац, Ковальова, Ясинецька, Бєльська, Сидорова та

Шполянська. Роботі комісії сприяла дружина директора чоловічої

гімназії голови педради жіночої гімназії Виноградова. Через тиждень

«особлива господиня» почала продавати дівчатам котлети, молоко, 128

сосиски, чай. Але більшість учениць не могла їх придбати, у зв’язку

з чим комітет доручив комісії здешевити їх за рахунок приватних

пожертв та попросив допомоги в опікунської ради. Тоді ж батьки

вирішили звернутися до власників ілюзіонів щодо влаштування

хоча б щотижневих сеансів для дітей та просили власників ковзанок

установити мінімальні ціни для учениць.

Наприкінці місяця комітет доручив комісії з організації гарячих

сніданків поширити свою діяльність і на приміщення реального

училища, де навчалися учениці старших класів (інші — в чоловічій

гімназії). Також було вирішено просити адміністрацію цього закладу

дозволити гімназисткам користуватися ковзанкою. У зв’язку з ви-

падками скарлатини та інших інфекційних захворювань у гімназії і

місті батьки ухвалили організувати в приміщенні театру «Олімп»

лекції лікаря із демонстрацією «світлових картин». З метою вла-

штування «розумних розваг для учениць» було визнано бажаним

проведення музичних вечорів спільно з комітетами інших середніх

закладів. До об’єднаної комісії батьків із влаштування цих заходів

обрали В. Нікітіна, М. Ковальову та С. Бєльську.

Музикознавець М. Долгіх вважає, що згаданий голова комі-

тету був батьком випускника класичної гімназії, заслуженого ді-

яча мистецтв Радянської Росії, композитора, автора десятків книг

і брошур Георгія Поляновського. Організований останнім у Москві

центральний хор швейників під керівництвом єлисаветградця ви-

конав біля труни Леніна пісню «Не плачте» на його музику і слова.

Щороку з батьками, а пізніше із сестрами (Наталія та Іванна, одна

з яких, чи обидві навчалися в громадській гімназії) він виїжджав за

кордон (Австрія, Німеччина, Франція, Швейцарія, Бельгія та ін.), де відбувалося знайомство із музичним життям. Значний вплив

на виховання дітей здійснила мама (лютеранка), її брати і сестра, серед яких були освічені музиканти, співак, композитор, музичний

оглядач. У держархіві області зберігається атестат про закінчення

майбутньою дружиною Георгія Тетяною із золотою медаллю 7-и

класів громадської гімназії, підписаний головою (Я. Кобцем) та ін-

шими членами педради 14.6.1913 р. З нього довідуємося, що «донька

інженера (із селян) Семена Бондарєва .., яка народилася листопада

17 дня 1895 року, поступила за свідоцтвом Білоцерківської гімназії

до п’ятого класу Єлисаветградської … гімназії 12 жовтня 1910 р.».

При середньому балі атестату 4 вона отримала золоту медаль і фах

учительки початкових училищ, котрий давав їй право займатися

129

викладанням і вдома. Згодом композитор присвятить «своїй рідній

Танюші» низку різножанрових творів. Протягом 100-денного від-

рядження до Улан-Уде 1940 р. він щодня відправлятиме до Москви

листівки дружині й сину. У кіровоградських музеях музичної куль-

тури ім. К. Шимановського та краєзнавчому зберігаються фотографії

єлисаветградської і московських сімей Поляновських, випускниці

гімназії Т. Бондарєвої, доньки голови батьківського комітету гімна-

зії, артистки театру Немировича-Данченка Наталії Поляновської.

Остання народилася 1897 р., її хрещеними батьками були дворянин

О. Бошняк і дружина архітектора, котрий проектував приміщення

жіночої гімназії, С. Лишневська. У архівних матеріалах зустрічаємо

унікальний, невеликий за форматом, поетичний альбом, заведений

гімназистом у листопаді 1911 р. Першими словами на вступних

сторінках були: «Ніхто, крім Тані, не сміє розкривати цю книгу, аж до моєї смерті. Юра» (так писалося ім’я Георгія в дитинстві. —

С. Ш.) / Тихі пісні. Мої вірші/ Я віддаю вам, Таня, всю свою душу і

свої вірші. Юра». Наведемо перший з творів, присвячених коханій

гімназистці, «Ти — все для мене!»:

Как весенняя сказка,

Как шелестъ деревьевъ, чуть слышно и мощно

Звучит эта песня:

Ты — все для меня!

Но темные дали сверкают ревниво;

Въ мечтах заблуждался.

Угрюмо-недвижно нависъ старый лесъ.

Мечты, как аллеи заросшего сада,

Сплелись и сроднились, и шепчут печально: О, дайте намъ счастья!

И хочется плакать, да слез больше нетъ.

Есть только слова неоконченной сказки, Есть песни скорбящей живые слова:

Вся песня, вся сказка —

Ты — все для меня!

Гимны поются лишь тем, кого любятъ.

Верно люблю тебя, если пою.

Краток мой гимнъ,

Но онъ правдою дышитъ:

Ты — все для меня!

130

У жовтні 1916 р. на перше засідання новообраного батьків-

ського комітету з’явилося близько 30-и членів, серед яких був і

голова педради Т. Виноградов. Під головуванням В. Нікітіна вони

обрали секретарем П. Кононенка, казначеєм Є. Сидорову, по одному

представнику від класу до виховної комісії (у т. ч. голову комітету

та його заступника), ухвалили організувати вечірні заняття для

невстигаючих учнів з усіх предметів, доручити жіночій частині

комітету організацію гарячих сніданків. Комісія з пошуку коштів

вирішила видавати останні ученицям безкоштовно (для цієї мети

вже почали надходити пожертви: К. Шуйський — 100 крб., Т. Ви-

ноградов — 60 крб.), звернутися до батьків з проханням жертвувати

гроші та ухвалила взяти участь спільно з педрадою у влаштуванні

в дворянському домі концерту, збір від якого мав розділитися на-

впіл між батьківським комітетом і фондом стипендій для дітей, які

втратили своїх батьків на війні. Подальші засідання комітету було

вирішено проводити кожні два тижні, у неділю о 17-й годині.

Син згаданого головуючого на батьківських зборах В. Нікітіна

Фауст, випускник класичної гімназії, кавалер ордена Св. Анни 4

ст. за хоробрість, виявлену в боях Першої світової війни, генетик, зоолог-селекціонер, лауреат Державної премії СРСР, автор низки

наукових праць, згадував домашню ауру учнів чоловічої і жіночих

гімназій: «З дитинства я став захоплюватися читанням корисних

для розвитку книг, полюбив музику, котра часто звучала у нас

вдома, оскільки батько з великим чуттям і натхненням (на слух і

по пам’яті) грав на роялі, привчав нас відвідувати оперні драма-

тичні спектаклі, концерти, художні виставки, картинні галереї».

У щотижневих українських літературно-музичних вечорах вдома

у Нікітіних брали участь місцеві та приїжджі М. Крижанівський, М. Левитський, Ю. Тобілевич, М. Садовський, П. Саксаганський, Г. та К. Шило, П. Михалевич, М. Заньковецька, М. Панасевич, М.

Петлішенко, Л. Ліницький. 1909–10 рр. з ініціативи В. Нікітіна у

Шевченківські дні організовувалися лекції-концерти, кошти від

яких передавалися на спорудження пам’ятника Кобзареві в Києві.

Так, 16.3.1910 р. чистий прибуток від вечора склав 380 крб. Серед

пожертвувачів був Г. Волохін. Звучав «Заповіт», який переповне-

ний зал (робітники, інтелігенція, учні) слухав стоячи, а бажаючі

його виконати підіймалися до хору на сцену. Театр було прикра-

шено виписаними для цієї мети з Полтави численними предмета-

ми українського побуту (ткацькі й гончарні вироби). У концертах

131

брали участь Кропивницький, Старицька-Черняхівська, Стешенко.

Ці заходи надалі були заборонені губернатором.

У громадській гімназії навчалася, очевидно, Марія Нікітіна

(згодом учителюватиме в Любомирці, Добровеличківці), оскіль-

ки дві інші доньки Василя Олександровича Ніна (за матеріалами

краєзнавчого музею) і Тетяна (за розповіддю автору громадянином

Ізраїлю, колишнім кіровоградським краєзнавцем, тепер киянином

Р. Любарським) закінчили гімназію Єфимовської. Тетяна залиши-

ла спогади про молоді роки, описавши інтереси свого оточення, у якому були брат Юрій (згодом вступить до муздрамінституту

ім. Лисенка, О. Довженко зарахує його до своєї студії; репресова-

ний), Михайло Хороманський (закінчив класичну гімназію, став

польським письменником), Арсен Тарковський, Андрій Тобілевич, Микола Станіславський (у майбутньому — театральний режисер) та

ін.: «Зранку до вечора вони читали, декламували різні вірші — свої, Гумільова, Блока, Маяковського тощо… Особливо пам’ятаю, з яким

захватом вони читали Байрона «Дон Жуан». Були … всі ці хлопці, влюбливі до краю… Це, звичайно, вплив Байрона та Пушкіна, і, мабуть, тому, що їм було по 16, 17 літ…». Натхненно читав Юрій і

вірші П. Тичини. Нікітіна згадувала, що потім мешкала у районі

Ковалівської церкви «удвох із батьком, він був найдобрішою лю-

диною… ». Після заборони творів Винниченка у них під час обшуку

вилучили з домашньої бібліотеки «Чорну пантеру», «Сонячну ма-

шину» та інші твори Винниченка, вірші Олеся, як «ворогів народу».

У Кіровоградському літературному музеї ім. І. Карпенка-Карого

зберігається фонозапис звернення Т. Нікітіної до кіровоградців

1997 р., де вона згадує, зокрема, про зв’язки батька з відомими людь-

ми, його заслання і голодну смерть 1942 р.

Справу колишнього голови батьківського комітету громадської

гімназії, педагога, українофіла В. Нікітіна зустрічаємо у держархіві

області серед документів невинно репресованих. У жовтні 1929 р.

його заарештовують за підозрою «в нелегальних зв’язках з укра-

їнськими шовіністичними елементами з інтелігенції та групуван-

ні їх з контрреволюційною метою». При обшуку були вилучені:

«Оповідання з української історії» (ред. Г. Коваленка), «Незабутні»

(ред. С. Петлюри, 1918 р.), «На захист української культури» (вид.

Одеської Української Національної ради), «Тризуб» (німецькою

мовою), «Послання Євангелісту Дем’яну Бєдному», «Грамота до

всього Українського народу», «Статут Української просвіти», «Іс-

132

торія Українського народу». З протоколів допитів, свідчень Василя

Олександровича (розуміємо необхідність врахування обставин, за

яких вони писалися) постають фрагменти його особистого, педа-

гогічного і громадського життєпису. Народився 1868 р., закінчив

гімназію у Вязьмі та юрфак Московського університету. У місті на

Інгулі працював членом окрсуду, потім — міським нотаріусом. Ще

в доєлисаветградський період, у рідній Полтаві та Росії захопився

літературою, проблемами відродження культури українського на-

роду. Однодумців у цьому він знайшов у центральноукраїнському

місті — «артільного батька» М. Левитського, лікаря П. Михалевича

та ін. Влаштовувалися, здебільшого у Нікітіних, нелегальні бесіди і

читання із залученням гімназійної молоді. Велася пропагандистська

українофільська робота серед селян. Після Лютневої революції із

жандармських списків стало відомо, що В. Нікітін потрапив під

негласний нагляд, як «український соціаліст». Він став першим

головою місцевої «Просвіти», при якій діяли великий український

хор, багата бібліотека. При денікінцях у Нікітіних провели обшук

і вилучили українські книги.

У радянські часи В. Нікітін перейшов на педагогічну роботу

(викладав українську мову), організовував краєзнавчу діяльність.

У процесі останньої він співробітничав із краєзнавчим гуртком при

педтехнікумі (знаходився у приміщенні теперішнього старого корпу-

су педуніверситету), керованим викладачем Молоковим-Журським

(згодом — репресованим), який збирав дані про відомих діячів Зі-

нов’євщини. Василь Олександрович переклав українською спогади

О. Тарковського про революційний рух (передав їх до Академії наук

О. Тулубу), написав історію українського театру в Єлисаветграді, зауваження до тексту якої висловили академік Єфремов (він, до

речі, пропонував Нікітіну створити в Зінов’євську наукове товари-

ство) та вдова Карпенка-Карого Софія. Примірник рукопису автор

передав викладачеві театрального інституту в Києві (там навчалися

діти Нікітіна) проф. П. Руліну для театрального музею, яким той

завідував. Останній, у свою чергу, вислав зінов’євцю свою книгу

про Кропивницького з проханням зробити зауваження, оскільки

у ній містилися посилання на спогади Нікітіна про корифея теа-

тру, надруковані у збірнику «За сто літ» (1928 р.). 1930 р. Василя

Олександровича було вислано до Казахстану на три роки «як члена

підпільної організації Спілки визволення України», хоча винним

він себе не визнав. Реабілітація прийшла 1994 р.

133

У роки війни суттєвою проблемою для гімназії була фінансо-

ва. 1917 р., розглядаючи кошторис на майбутній рік, опікунська

рада висловилася за підвищення зарплати викладачам. Врахову-

ючи збільшення і по інших статтях витрат (опалення і освітлення

тощо), було вирішено вдатися до підвищення плати за навчання, як

головного джерела утримання гімназії. Для визначення конкретної

суми було обрано комісію за участю представників педперсоналу

і батьківського комітету, яка мала подати пропозиції опікунській

раді. Одночасно вівся пошук шляхів полегшення матеріального

становища учениць.

27.1.1916 р. міська дума прийняла 10 тис. крб., які заповів лікар, колезький радник з 20-річним стажем гласного думи, померлий

на 75-у році життя, Роман Дериченко, з тим, щоб відсотки з них

ішли на оплату навчання найбідніших учнів класичної чоловічої та

громадської жіночої гімназій за поданням опікунських рад. Глас-

ні також закритим голосуванням задовольнили прохання вдови

службовця канцелярії міської управи Г. Ф. Ботушана, серед дітей

якої була й гімназистка п’ятого класу, про надання їй матеріаль-

ної допомоги. Вони просили опікунську раду громадської гімназії

врахувати цю ученицю при розгляді питання розподілу відсотків

із капіталу Дериченка.

Того року до опікунської ради гімназії і товариства допомоги

надійшло багато заяв від бідних учениць із проханням звільнити

від плати за навчання. 13 листопада батьківський комітет виді-

лив 200 крб., із отриманих для цієї мети пожертв. На цьому за-

сіданні викладач Тиняков зробив доповідь про бажаність заміни

бальної системи на ґрунтовну характеристику, з чим одноголосно

погодився комітет. Наступного дня у залі дворянського зібрання

відбувся вечір, збір від якого надійшов до фонду стипендій дітям

георгіївських кавалерів. До його програми увійшли виконані об’єд-

наним хором чоловічої і жіночої гімназій не лише «Многия лета» і

«В церкви» Чайковського, а й ряд українських пісень («Реве та

стогне Дніпр широкий», «Пливе човен» та ін.), що мало великий

успіх у глядачів.

17 листопада «Голосъ Юга» повідомив про пожертву М. Кесслер

три крб. для оплати навчання бідних учениць громадської гімназії.

Через день зі шпальт газети комітет звернувся до батьків учениць

із відозвою, в якій, зокрема, йшлося: «У теперішній тяжкий час і

при сьогоднішній величезній дорожнечі, багато батьків не мають

134

достатньо засобів для задоволення навіть найголовніших потреб

своїх дітей: оплати за їх навчання, забезпечення їх навчальними

посібниками та ін… Організувавши харчування учениць у гімназії, батьківський комітет у справі турботи про дітей опинився віч-на-віч

з величезними нестатками, внесенням плати за навчання найбідні-

ших вихованок гімназії, і не менш гострою потребою — організацією

репетиторської допомоги невстигаючим, забезпеченням учениць за

дешевою ціною, а де потрібно — і безкоштовно, різними навчальними

посібниками і різноманітними іншими предметами, не виключаючи

навіть взуття і одягу. Батьківський комітет без допомоги передусім

усіх батьків, а потім і всіх добрих та чуйних людей, безсилий досягти

у цій справі необхідного успіху і звертається до всіх, хто любить ді-

тей, кому дорогі інтереси і велич батьківщини, з гарячим закликом: прийдімо на допомогу дітям у їх великій нужді, дамо їм можливість

завершити своє навчання, озброїмо їх для майбутньої боротьби у

житті, забезпечимо їх засобами, щоб вони могли … працювати з

користю для себе і батьківщини. Не будемо говорити: дівчатам не

так потрібна освіта, як хлопчикам. Згадаймо, що це майбутні ма-

тері майбутнього покоління, від котрого залежить слава, велич і

благополуччя нашої дорогої батьківщини, і що перші зерна добра, моральності і розвитку у дитині висаджує мати. Згадаймо і те, що

сучасне життя і війна закликали жінку від домашнього вогнища до

сфери державної служби і суспільної праці, де потрібні розвиток і

знання, придбані на навчальній лаві». Пожертви приймалися голо-

вою В. Нікітіним (в конторі нотаріуса), казначеєм Є. Сидоровою

та іншими членами батьківського комітету.

Заява отримала активний відгук, надійшло багато пожертв.

Уже наприкінці місяця батьківський комітет вніс плату за навчан-

ня учениць, чий матеріальний стан підтверджувався наведеними

довідками. Для однієї гімназистки придбали черевики, для іншої

— калоші. Було вирішено за прикладом чоловічої гімназії закупити

і продавати у приміщенні гімназії письмове приладдя за собівар-

тістю. Спільно з педрадою було розроблено програму учнівського

літературно-музичного вечора, половина збору від якого мала на-

дійти комітету для допомоги бідним ученицям, інша — до фонду

стипендій для георгіївських кавалерів. 11 грудня діти, батьки і ви-

кладачі переповнили прикрашений зал дворянського зібрання. Тут

продавалися програми і конфетті, в окремій кімнаті жіноча половина

батьківського комітету влаштувала буфет. «Голосъ Юга», зазначив

135

що з усіх учнівських вечорів, цей «у музичному відношенні пройшов

з найбільшим успіхом… Співає злагоджено, під управлінням А. М.

Купетіна, колядки із оп. «Черевички» Чайковського з’єднаний хор у

національних українських костюмах. Співають хором, соло, дуетом, на скрипці, роялі, твори Мендельсона, Рахманінова, Римського-

Корсакова, Даргомижського, мелодекламують Бальмонта, музика

Сен-Санса. Ак-ють К. Мілеант і вихов. гімн. Виконавців шумно

викликають, вимагають повторень. Шквал аплодисментів викли-

кає перший виступ під керівництвом студента Н. Г. Галчинського

струнного оркестру учнів чоловічої і жіночої гімназій. Скрізь по-

мітно хорошу школу, техніку, а в окремих номерах — музичний смак

і обдарованість. Потім пролунали гімни союзних держав, після чого

розпочалися рухливі ігри, які затяглися до пізньої ночі». За кілька

днів громадське зібрання за пропозицією М. Тинякова асигнувало

100 крб. громадській гімназії на створення георгіївського фонду.

На початку 1917–18 н. р. у гімназії не змогли обрати бать-

ківський комітет через відсутність кворуму на загальних зборах.

Із цього приводу група батьків висловила стурбованість у «Голосе

Юга»: «… Незрозумілий індиферентизм батьків…, коли устрій школи

піддається корінному зламу і участь батьків у навчально-виховній

справі є вкрай необхідною… Поряд із загальним подорожчанням

життя збільшено плату за навчання; отже, необхідно знайти значні

кошти для бідних учениць… Відсутніми були ті батьки, які особисто

мали нагоду переконатися у корисності і необхідності батьківського

комітету. Одні з них зверталися в минулому році до цієї організації

за наданням їхнім дітям матеріальної допомоги, інші — з різними

клопотаннями до педагогічної ради… Пожертвуйте двома годинами

недільного відпочинку, з’явіться на збори і тим виявіть допомогу

ученицям». Того року свою посильну частку у справу допомоги

учням вніс 10-річний Арсен Тарковський, майбутній письменник, батько всесвітньо відомого кінорежисера Андрія Тарковського.

До редакції «Голоса Юга» надійшло чотири крб. від спектаклю, влаштованого малими Тарковським, О. та Ф. Мірандовими (дво-

юрідними сестрами останнього) «на користь дитячого осередку

чоловічої і жіночої гімназій». На 20.1.1918 р. в гарнізонному зі-

бранні (приміщення кавалерійського училища) було заплановано

спектакль восьмикласниць громадської гімназії на користь бідних

учениць. У серпні батьківські комітети середніх навчальних закладів

відкрили кооператив з метою забезпечення усім необхідним учнів.

136

За невеликий час кількість його членів зросла із 100 до 1000.

Допомога гімназії була дуже важливою в умовах загострення

соціально-економічного становища Єлисаветграда. У роки війни

сюди прибули вітчизняні та іноземні біженці, військові частини, госпіталі і лазарети. В умовах дорожнечі, інфляції, холоду, карткової

системи на предмети першої необхідності проводилися благодійні

заходи, збиралися гроші, продукти для потреб населення і армії.

Із травня 1915 р. по грудень 1916 р. особлива комісія по боротьбі з

дорожнечею зафіксувала ріст цін на яловичину із 30–55 до 50–70

копійок, баранину — із 45 до 75 коп., свинину — з 50 до 65 коп., ковбасу — з 55–70 до 75–90 коп., сало — з 60–70 до 80–100 коп.

за фунт. П’ятипудовий лантух пшеничного борошна коштував від

10 крб. 50 коп. до 18 крб. 50 коп., житнього — від 10 крб. 80 коп. до

13 крб. 20 коп.

Проблемою стала наявність вільних приміщень для лікування

поранених, які почали прибувати з фронту. Опікун округу надіслав

повідомлення до повітів: «Виходячи з необхідності створити для

поранених воїнів сприятливі умови для покращення їх здоров’я, Мі-

ністерство Народної Освіти змушене було принести в жертву цьому

інтереси навчальних закладів, приміщення яких виявилися най-

більш придатними для влаштування у них лазаретів…». 22.1.1915 р.

головний начальник Одеського військового округу зобов’язав

Єлисаветградську міську управу терміново переобладнати під зве-

дений 118-й евакогоспіталь будинки реального і духовного (тепер

— школа № 14) училищ. Їх запропонувала міська управа, зокре-

ма, плануючи організувати навчання учнів реального училища в

«найбільшому у місті приміщенні — жіночої гімназії». Але після

огляду кількох будинків представниками евакопункту та госпіталю

керівництво військового округу змінило своє рішення, виділивши

для 118-го евакогоспіталю корпуси громадської жіночої гімназії

та сусідніх московських казарм. «Не можна не вказати, що з від-

веденням приміщення … гімназії остання буде поставлена в над-

звичайно складне становище, так як в гімназії навчається понад

600 учениць, і гімназія утримується головним чином за рахунок

плати за навчання», — застерігав «Голосъ Юга». З цього питання

до Одеси виїздив член міської управи М. Близнюк.

На засіданні створеної за дорученням губернатора спеціальної

комісії міський голова Г. Волохін висловив побажання: залишити

за гімназією дві кімнати для бібліотеки і приладів фізичного та при-

137

родничого кабінетів, а в підвальному поверсі — помешкання для

кочегара; у випадку відкриття інфекційного відділення, зробити це

в приміщенні казарм. Зміна функціонального призначення освітян-

ського приміщення вимагала проведення деяких внутрішніх робіт.

У січні головлікар госпіталю, колезький радник Любарський до їх

переліку включив: влаштування у санвузлах п’яти ванн, рукомий-

ників; покладення лінолеуму, встановлення переносної плити та

проведення водопроводу до фізкабінету (відводився для аптеки); встановлення у кухні куба з холодильником для аптеки; покладення

лінолеуму у кімнатах для лікування; у залі — «акуратно і ретельно

очистити від пилу і павутини, витерти мокрим рушником…» та ін.

14 лютого було підписано акт прийому госпіталем приміщення

гімназії. Його адресою вказано вулиці Петрівську і Олексіївську, провулки Гімназійний та Театральний, які оточували будинок.

Гімназійний провулок проходив між гімназією та московськими

казармами. Його назва з’явилася після будівництва приміщення.

У новій споруді знаходилося 55 кімнат загальною площею 1122,94

кв. саж. Площа кочегарки і пральні при ньому становила 248,77 кв.

саж. В акті зазначалося, що у віданні гімназії залишалися кварти-

ри начальниці та кочегара, бібліотека, кухня в квартирі двірника, дві комори, система пароводяного опалення, склад палива, дах і

водостічні труби. Інша частина переходила у відання госпіталю.

Зокрема, на І поверсі «служительська» у вестибулі ставала кух-

нею «смотрителя», штабс-капітана Смиченка, жіноча учительська

— квартирою, чоловіча учительська — офіцерською палатою; на ІІ

поверсі клас співів — операційною. В акті подається досить деталь-

на характеристика усього приміщення гімназії. Зокрема, міститься

опис обігрівально-вентиляційної системи, до якої входили прийомні

канали для теплого повітря, яке від кожного калорифера йшло під

підлогою І поверху через усю ширину коридору і далі надходило

через решітки до приміщень обох поверхів. Інші канали містили

парові і водяні труби, які подавали пар до батарей усього будинку.

7 нагрівальних камер, до яких вели труби, були на горищі. Перед

подачею з підвалу повітря зволожувалося. Усі батареї закривалися

решітками з дверцятами. На ІІ поверсі у фасадному корпусі розмі-

щувалися актовий зал із двома хорами; бібліотека з двома кімнатами, розділеними дерев’яною перегородкою з фільончастими дверима; кімната співів, з’єднана дверима із залом; природничий кабінет, відділений дверима від малої кімнати фізкабінету, яка з великою

138

кімнатою фізкабінету була з’єднана дерев’яною перегородкою. По

великому коридору знаходилося сім класів і дві малі кімнати для

навчальних посібників, по задньому коридору — рукомийник та

чотири звичайних класи, із яких один був меншим за рахунок відо-

кремлення його частини дерев’яною перегородкою з метою збе-

рігання фігур і орнаментів для класу малювання. Санвузли для

учениць розміщалися на І і ІІ поверхах, для викладачів — у підвалі.

На даху було сім ліхтарів, дев’ять головок димових труб, з нього

спускалися 40 водостічних труб.

«Приміщення громадської жіночої гімназії, де госпіталь роз-

міщується, змінилося. Прекрасно обставлені класи-палати до часу

прибуття поранених були цілком облаштовані», — писав «Голосъ

Юга» 25 лютого у зв’язку з прибуттям сюди 420 поранених вої-

нів. 1 березня приміщення оглянув херсонський губернатор барон

Гревениць. Наступного дня міськуправа просила завгоспа жіночої

гімназії наглядати за економним опаленням будинку госпіталем.

Внутрішні роботи з переобладнання, у т. ч. столярні, теслярні, пічні, кам’яні, ковальські, слюсарні, водопровідні, малярні, штукатурні, покрівельні були здійснені в лютому — листопаді 1915 р. У червні

в залі приміщення відбувся концерт молодої місцевої співачки

Ю. Череватенко (акомп. С. Мілеант) для поранених, організований

сестрою милосердя О. Мілеант. Військові і лікарі госпіталю тепло

зустріли виконані пісні і романси.

У жовтні головнокомандуючий Південно-Західним фронтом

генерал-ад’ютант Іванов розпорядився для військових закладів ви-

ділити в першу чергу громадські, потім — приватні і лише в останню

— навчальні приміщення. Втім це рішення не мало зворотної сили, тож на його підставі будинок гімназії не міг бути звільненим від

госпіталю для відновлення тут занять. Але освітяни такі питання

ставили. Зокрема, 8 листопада рішення про це прийняв батьківський

комітет громадської гімназії. 8.2.1916 р. міністр народної освіти

доручив підвідомчим структурам, за узгодженням з відповідними

органами, найшвидше вжити заходів до використання навчальних

приміщень знову за їх прямим призначенням, щоб учні мали нор-

мальні умови для завершення навчального року, коли заняття від-

значаються особливою інтенсивністю. Це дало б можливість також

підготувати їх до нового навчального року (провести ремонт тощо).

Мотивом до реальності звільнення приміщень військовими лікуваль-

ними закладами були прогнози міністерства про значне зменшення

139

прибуття поранених. Дане розпорядження галузевого керівника

директор народних училищ губернії довів повітовому інспектору

у Єлисаветграді, а той — міськуправі. У результаті було ухвалене

«рішення вищого начальства» звільнити приміщення жіночої гім-

назії не пізніше 1 серпня, що дало б можливість, як ішлося в листі

міськуправи, «відновити нормальний хід навчальних занять для

дітей, змушених тулитися тепер у непристосованих приміщеннях і

навчатися у післяобідній час, що не може не вплинути як на успіш-

ність ходу занять, так і на здоров’я дітей». Для цього херсонський

губернатор 11 травня розпорядився відвести для госпіталю інше

приміщення. Але запропоновані містом варіанти не влаштовува-

ли військове відомство. Госпіталь не лише продовжував займати

більшу частину гімназії, а й у березні 17-го просив начальницю

звільнити її квартиру. 13.3.1917 р. головлікар повідомляв думу про

неможливість розформування медзакладу найближчим часом та

просив установити грубку «в канцелярії, оскільки було повністю

припинено опалення» (це прохання не задовольнили). Наприкінці

березня 1918 р. преса повідомила про закриття госпіталів, у т. ч.

118-го, у зв’язку «з демобілізацією військ». Але будинок не було

повернено навчальному закладу й через півроку.

У жовтні 1918 р. голови опікунської ради (Г. Волохін) та бать-

ківського комітету гімназії звернулися до міського голови Б. Во-

лотківського з проханням терміново розпочати ремонт гімназійно-

го приміщення, яке звільнялося австро-угорською комендатурою.

Спеціальна комісія, оглянувши його, визначила вартість (25 тис.

крб.) і термін (до місяця) виконання робіт. Втім 24 грудня місцева

«Наша жизнь» інформує про чергову проблему: опікунська рада

жіночої гімназії повідомила міськуправу, що в середині місяця

близько 22-ої години вечора у приміщенні «з’явився невідомий, і

за словами двірника, назвав себе військовим начальником, оглянув

увесь будинок … і заявив, що до міста прибуде близько 30 вагонів

із мобілізованими солдатами, більшість котрих буде розміщена у

приміщенні гімназії. Близько 12 год. ночі прибула партія людей…

Зламали замок у приміщенні, де були складені гімназійні меблі, рознесли частину меблів по зайнятих (прибулими. — С. Ш.) кім-

натах, потім, мешкаючи у приміщенні, знищили частину батарей і

кранів парового опалення. Вентилятори зламані, дроти електричного

освітлення обірвані. Ручки з багатьох дверей забрані, скло з вікон

вийняте. Крім усього цього, дехто з людей справляє природну по-

140

требу у деяких кімнатах. У рисувальному класі пропалено паркетну

підлогу, очевидно на підлозі відбувається опалення і готування

їжі». Рада просила управу вжити заходів до звільнення приміщення

гімназії і збереження майна. Це свідчить, що жіночий заклад тоді

ще не повернувся до свого будинку.

Поруч з гімназією, у церкві кавалерійського училища персонал

і пацієнти госпіталю реєструвались у метричних записах. Зокрема, 23 березня 1917 р. викладач громадської жіночої гімназії, колезь-

кий асесор С. Маклецов став хрещеним батьком сина молодшого

ординатора 118-го зведеного евакуаційного воєнного госпіталю.

Зареєстрованих тут померлих ховали на братському цвинтарі не-

подалік Петро-Павлівської церкви. У госпіталі лікувалися воїни не

лише російської, а й союзної сербської, армій. Зокрема, на 1.1.1916 р.

тут перебували 11 балканців.

Після відведення будинку громадської гімназії під госпіталь її

діяльність було перенесено до інших помешкань. 3.2.1915 р. о 815

навчання дівчат розпочалося у будинках чоловічої гімназії (молод-

ший і старший підготовчі, І–ІІІ, VІІІ класи) та реального училища

(ІV–VІІ класи). Прийом заяв, грошей за навчання і видача довідок

жіночою гімназією здійснювалися у першому закладі з 10–00 до

12–00 год. Зауважимо, що умови навчання тут були помітно гіршими.

У звіті за 1914 р. директор класичної гімназії Т. Виноградов писав:

«На кожному поверсі — досить вузькі і не дуже світлі коридори…

У 37-ми кімнатах … учням, які займають бокові ряди парт, дово-

диться дивитися на класну дошку під значним кутом… Відсутність

будь-якої раціональної вентиляції (є лише по одній кватирці в кож-

ній класній кімнаті), відсутність рекреаційного і актового залів…».

1 липня тут розпочали приймати заяви від абітурієнток, а наприкінці

літа «Голосъ Юга» повідомив, що 1 вересня у приміщенні класич-

ної гімназії у першу зміну мали розпочатися заняття гімназисток, у другу — гімназистів.

1 листопада батьківський комітет чоловічого закладу висло-

вився за перенесення занять учнів молодших класів у першу зміну, що було можливим за умови звільнення споруди від громадської

гімназії. Перед цим про перевантаженість класичної гімназії опі-

кунська рада жіночого закладу повідомила керівництво Одеського

навчального округу. Гімназистки тут мусили навчатися у дві зміни.

У зв’язку з випадками повторних інфекційних захворювань серед

першокласниць їх класну кімнату було зачинено для дезинфекції, 141

через що звільнили від занять третьокласниць, які навчалися в ній

у другу зміну. Зрештою, 20 листопада старшокласниць перевели до

приміщення реального училища. Учениця 1916–18 рр. М. Плахотіна

згадує, що в будинку чоловічої гімназії навчалася один рік. З осені

1915 р. принаймні по січень 1919 р. тут проходили засідання батьків-

ського комітету жіночої гімназії. Серед опублікованих 12.9.1917 р.

оголошень зустрічаємо й наступне: «Сьогодні у чоловічій і жіночій

громадських гімназіях перед початком відкриття навчального року

відбудуться молебні. Завтра — заняття». Наступний навчальний

рік у цьому приміщенні мав розпочатися для восьмикласниць 27

вересня, для гімназисток інших класів (крім тих, яким було відве-

дено місце у реальному училищі) — 10 жовтня в другу зміну після

ремонту міськуправою тієї частини приміщення, яка була перед

цим зайнята австрійськими військами.

У лютому 1915 р. на засіданні педради реального училища його

директор Я. Кобець повідомив про становище жіночого закладу

та про висловлене опікуном навчального округу під час недавньої

зустрічі прохання тимчасово надати приміщення училища для на-

вчання гімназисток. Рада виділила для цієї мети ранкові часи, пе-

ренісши початок занять своїх учнів на 14–30 год. із скороченням

малих перерв до 5 хв., великої — до 15 хв. Із 20 листопада сюди

було перенесено заняття старшокласниць з будинку чоловічої гім-

назії. Для них відвели увесь нижній поверх училища. У 1915/16

і 1916/17 навч. рр. тут навчалися гімназистки V–VІІ класів.

Останнього року у другу зміну планувалося влаштувати ще й за-

няття для учнів ремісничо-грамотного училища. У квітні 1917 р.

Я. Кобець телеграмою повідомив головнокомандуючого російської

армії генерала Алексєєва про те, що до міста прибуває з Нарви лі-

кар військового госпіталю Рункевич, який наполягає на передачі

під 912-й лазарет будинку училища. На той час у ньому відбува-

лися «змішані заняття 3-х навчальних закладів» (чиї приміщення

були зайняті під лазарети), працювали курси для народних учи-

телів, читалися лекції для сестер милосердя і з віспопрививання.

Тож молодь могла втратити можливість навчатися, потрапивши

під вплив закладів «з розпусною мораллю. Небезпека велика. На-

селення у величезній тривозі за долю дітей». Колишній реаліст

С. Тюрін писав, що в роки світової війни ходив на заняття у ІІ зміну,

«оскільки в багатьох шкільних приміщеннях розмістилися лаза-

рети», а восени 1918 р. під час загострення боротьби в місті, коли

142

свистіли кулі і вибухали снаряди, заняття в училищі припинилися

повністю. Наприкінці 1918 р. збори педагогів і батьків учнів серед-

ніх та початкових навчальних закладів кілька разів висловлювали

занепокоєння відносно неможливості гарантування безпеки учителів

і учнів на вулицях міста, нормальної роботи шкіл, протестували

проти арешту директора реального училища (колишнього голо-

ви педради жіночої гімназії), обшук учнів комерційного училища

під час занять. 10 січня того року гімназистки після панахиди по

вбитих матросами колишніх депутатах Установчих Зборів Росії

Кокошкіну та Шигарьову були звільнені від занять у знак трауру

і протесту проти насилля.

За станом на травень 1917 р. приміщення «реалки» було за-

йняте під госпіталь за згодою керівництва навчального округу і

губернського комісара на час літніх канікул. 22 серпня «Голосъ Юга»

пише «З учорашнього дня розпочались іспити в середніх навчальних

закладах. З огляду на розміщення лазарету в реальному училищі, іспити там проводилися в 2-х тісних кімнатах. Громадська жіноча

гімназія і реальне училище поставлені в дуже складне становище.

До цього часу 6 класів жіночої гімназії розміщалися в … училищі.

Місцева адміністрація, незважаючи на всілякі клопотання перед цен-

тральною владою про звільнення приміщень, які займають кімнати

видужуючих, щоб тим самим дати можливість звільнити реальне

училище, отримувала відмову». Термінову телеграму з відповідним

проханням Я. Кобець адресував Керенському, Корнілову та санін-

структору Румунського фронту. Кроки до організації нормального

навчального процесу здійснювали і батьківські комітети.

28.8.1917 р. голова педради жіночої гімназії просив керівництво

училища терміново повідомити, чи могли б учениці навчатися і

в наступному році в їхньому приміщенні і з якого часу та в якій

кількості класів. Це було пов’язано з тим, що військове відомство

все-ж мало звільнити училище. Хоча ще й 25 вересня перше просило

надати гімнастичний зал для розміщення речей 912-го зведеного

госпіталю, пообіцявши у цьому випадку одразу ж повністю звіль-

нити іншу частину будинку. Заняття було заплановано розпочати

після ремонту, 12 жовтня. У ті дні батьківський комітет громадської

гімназії просив директора училища сплатити 25 крб., затрачених на

влаштування музичного вечора пам’яті Глінки, які складали частку

останнього закладу. 1918 р. німецьке командування у відповідь на

прохання директора реального училища пообіцяло звільнити від

143

військ приміщення, де мали відновитися заняття. 30 вересня тут

було заплановано розпочати новий навчальний рік для шести-се-

микласниць громадської гімназії у другу зміну.

Культмасові заходи у цей час жіночий заклад проводить в інших

навчальних приміщеннях. 1916 р. «комісія із влаштування розум-

них розваг для учениць громадської жіночої гімназії» вирішила

влаштувати свято ялинки під час різдвяних канікул із 26 грудня

по 7 січня в будинку чоловічої гімназії для підготовчого і першого

класів, і окремо для друго- і третьокласниць та в будинку гімназії

Шалита і Волова (вул. Двірцева) для інших класів. При цьому для

найменших дівчат організовувалися рухливі ігри, а старшокласни-

ці мали влаштувати читальню, літературні та педагогічні бесіди і

дивертисмент зі словами, декламацією, музикою та іграми. Цікаво, що по п’ятий клас включно встановлювався час із 17 до 21 год., а

для шостих — восьмих — із 18 до 20 год.

1916 р. опікунська рада приватної жіночої гімназії Єфимовської

(де переважно навчалися міські дівчата), заслухавши заяву началь-

ниці закладу, який перебував у тяжкому матеріальному стані, ви-

знала за доцільне запропонувати прийняти гімназію у відання міста.

Серед аргументів називалася неможливість забезпечити потреби

населення лише існуючою громадською гімназією. Остання «вже

два десятки років тому була переповненою понад будь-яку міру», і «місто мало б давно потурбуватися про відкриття другої жіночої

гімназії, якби випадково це не було зроблено приватною особою».

Прихильники прийняття Єфимовської гімназії (яка мала приміщен-

ня і сад набагато кращі, ніж громадська гімназія до переміщення

на Петрівську) у міську власність вважали цей варіант кращим, ніж створювати ще один свій заклад заново. У разі неможливості

передачі приватної гімназії місту, рекомендувалося підпорядкува-

ти її безпосередньо міністерству народної освіти. Зазначимо, що, крім проблем з вірогідним взяттям на баланс або відкриттям другої

громадської жіночої гімназії у Єлисаветграді, тоді розглядали й

потребу будівництва нового приміщення класичної чоловічої гім-

назії. За станом на осінь 1917 р. Єфимовський заклад значиться уже

як гімназія товариства викладачів. Того року її педраду очолював

Я. Кобець, батьківський комітет — В. Нікітін.

Перша світова війна викликала значні труднощі в діяльнос-

ті громадської гімназії. Колектив мусив перенести діяльність до

приміщень класичної гімназії та реального училища. Заняття у

144

дві зміни, боротьба за владу в місті, економічна скрута негативно

впливали на нормальний хід навчального процесу, виховних захо-

дів. За цих умов значно підвищилася роль батьківського комітету.

Шукали шляхи поліпшення становища жіночої гімназії міська влада

і опікунська рада. Самовіддано виконували своє завдання учителі

і вихователі.

145

УКРАЇНІЗАЦІЯ В ОСВІТІ:

ПЕРШИЙ ДОСВІД

В імперські часи у Єлисаветграді, який знаходився на давніх

козацьких землях, став батьківщиною театру корифеїв, дав путівку

в життя плеяді українських письменників, громадсько-політичних

діячів, не вивчалися українська мова, література, історія. Лише роки

національно-визвольних змагань принесли в систему освіти про-

цеси українізації.

«Тільки з цього року діти на Вкраїні дістали собі право вчитися

на рідній мові, мові всіх батьків…», — йшлося у листі Генерального

секретаріату справ освіти України, отриманому в єлисаветград-

ських земській і міській управах. У тих словах вбачається прагнення

надати можливість здобувати освіту своєю мовою всім етнічним

громадам республіки. Збереглося тимчасове посвідчення, видане

1.6.1918 р. Златопільською жіночою гімназією М. Зосимовій, яка

перевелася сюди 16.1.1916 р. із Єлисаветградської жіночої гімназії.

Без спеціального іспиту вона отримувала кваліфікацію домашньої

вчительки з предметів (зокрема фізики, історії, географії, космо-

146

графії, малювання), з яких мала відмінні і добрі оцінки. Наприкінці

документа читаємо, що він мав бути замінений «на атестат після

розмежування шкіл за окремими національностями, згідно правилам

національно-персональної автономії».

Колишня гімназистка М. Плахотіна згадувала: «Після револю-

ції стали викладати українську. На жаль, вже тоді в нашому місті

дехто ставився до неї зневажливо, навмисне перекручуючи слова…

ото такі були вельми «розумні». Чи не їхні нащадки і тепер всіляко

паплюжать рідну мову?» Але молода талановита учителька укра-

їнської Кияшко швидко «завоювала любов до себе і до мови. Вона

добре володіла гарною, літературною мовою і музика її вимови нас

підкорила». Кияшко (можливо, саме згадана) була серед осіб, яким

1910 р. висловила подяку комісія з улаштування українського кон-

церту-вечора пам’яті Т. Шевченка. Емігрант О. Семененко писав

Є. Маланюку «Миша Кіяшко учився зі мною. Дім їхній на Київській

вулиці був, у їдальні картина «Гість із Запоріжжя» — тодішній тест

на українство (і в нас висіла)… Батько — Кіяшка … був справжній, глибокий патріот, говорив з дітьми по укр., на базарі одкрив (ниж-

че мосту) навпроти булошної Прохорова українську книгарню…

Це й була Єлисаветська «Киевская старовина». Згадуються в листі

й дві сестри «Кіяшківни».

У березні 1917 р. в Єлисаветграді створено «Українську гро-

маду учнів середніх шкіл», яка вже наступного місяця поставила

виставу «Ранок Вільної України» за участі акторів трупи братів

І. Мар’яненка та М. Петлішенка (племінників М. Кропивницького) і

аматорів. 19 квітня відбулися організаційні збори української секції

нещодавно створеного місцевого педтовариства, де, зокрема, було

заслухано доповідь викладача комерційного училища К. С. Шила

про український педагогічний з’їзд у Києві (делегатом якого він

був) та розглянуто питання організації в Єлисаветграді літніх учи-

тельських курсів з українознавства. 14 травня другий з’їзд народних

учителів повіту обговорив проблему «викладання рідною мовою

учнів». Колишній керівник батьківського комітету громадської

гімназії В. Нікітін був обраний головою «Просвіти», заступником

голови української громади Єлисаветграда. Призначено керівництво

українського юнкерського училища. Під час студентського музич-

ного вечора у театрі Кузьмицького студент Писаренко декламував

«Каменярі» Франка, а згадуваний Семененко — «Кавказ» Шевченка.

1918 р. студенти-українці створили у місті свою громаду.

147

«1) В кожній школі треба завести українську мову та украї-

нознавство (програми і розклад предметів буде розіслано днями).

2) … Слід заводити серед учнів гуртки для позашкільного вивчення

української літератури, історії і т. п. … Заснувати українські бібліо-

теки… 3) … Вважали б дуже бажаним регулярні театральні вистави

в стінах школи, упорядковані силами учнів з творів наших кращих

письменників… 4) Велике значення надаємо ми всяким літературно-

вокальним вечіркам… 6)… Слід би організувати подорожі-екскурсії в

різні місця, де б учні змогли на власні очі побачити видатні пам’ятки

нашої славної минувшини..», — йшлося в отриманій у Лизаветграді

(так було вказано назву міста) директиві генерального секретаря

народної освіти І. Стешенка від 16.11.1917 р. Останній, за словами

директора департаменту дошкільної та позашкільної освіти С. Ру-

сової, боровся «з т. зв. «малоросами», які не могли й уявити собі, щоб наша освіта так одразу стала на свої власні ноги, без російської

опіки». Софія Федорівна зазначала: «У вселюдськім житті тільки

той народ і бере перемогу, котрий має найкращу школу… Наш люд

завжди виявляв себе дуже охочим до науки, наші школи одкривали

по селах з давнього-давна, сам народ піклувався коло шкіл, давав

на них гроші, посилав до них дітей з великою охотою. Але сучасна

… школа … не відповідає національному духовному складові укра-

їнського народу…».

Нагальну потребу викладання мови корінного населення для

майбутніх педагогів засвідчує інформація, яка надійшла навесні

1918 р. на запит управи зі шкіл міста. В абсолютній більшості з них

не було вчителів, які могли б викладати українську мову. Причи-

нами цього були як відсутність рідної мови серед предметів, котрі

вивчали до цього майбутні вчителі, так і жорстка антиукраїнська

політика царату при підборі педагогічних кадрів у систему освіти.

У «Замітці про доповідь полтавського губернатора фон Богговута

Міністру внутрішніх справ про заходи проти українського наро-

ду» (опублікована 2004 р. у книзі Л. Залізняка «Від склавинів до

української нації») від 1914 р. читаємо: «1. … Залучати на посади

учителів по можливості лише великоросів. 2. На посади інспекторів

і директорів народних училищ призначати виключно великоросів.

3. Всякого учителя, який виявляє схильність до української мови, терміново усувати».

У травні єлисаветградська газета «Новий шлях» (ред. О. Се-

мененко) повідомила про вихід у новому київському видавництві

148

«Товариство шкільної освіти» підручників «Рідні колоски». Чи-

танка для молодших класів гімназії. Ч. І. О.Стешенко», «Н.Шуль-

гина-Іщук. Задачник до систематичного курсу арихметики. Ч. І.», які були «чепурними, мали досить гарний вигляд». Восени 1918 р.

Єлисаветградське товариство «Просвіта» надало міському громад-

сько-педагогічному комітету 13 «Стінних українських словників»

М. Старого і 20 плакатів «Як читати українську книжку» з проханням

вивісити їх у середніх і початкових навчальних закладах. У місцевій

кредитній спілці кооперативів можна було придбати «Український

буквар» С. Русової, «Молитовник» свящ. Гаращенка, «Арифметику»

Курила у 2-х ч., «Московсько-український словник» Дубровського.

Австро-угорська комендатура просила міськуправу виділити місце

біля театру для влаштування кіоску українських книг.

Влітку 1918 р. єлисаветградська земська і міська управи, по-

вітовий комісар у справах освіти (з 26 червня ним працював син

Карпенка-Карого Юрій Тобілевич) отримали директиву з департа-

менту нижчої освіти міністерства народної освіти, де зазначалося:

«У час, коли наша Держава творить культурно-національні ціннос-

ті (одкриває українські державні … гімназії і т. п.) і напружує всі

духовні й матеріальні сили, щоб дати українському народу рідну

національну школу, коли не можна опустити ні одного кутка без

української школи, нижча початкова школа для українського народу

мусить обов’язково … приготовитись до навчання на українській

мові і забезпечити себе підручниками і вчителями в першу чергу».

З 25 червня по 15 липня у місті на Інгулі з ініціативи міністерства

діяли курси українознавства для учителів народних шкіл Єлиса-

ветградського та Олександрійського повітів. 243 педагоги тоді ви-

вчали історію України, українську мову та методику математики.

Українські січові стрільці з Галичини, які в складі австро-угорських

частин тут базувалися, 12 липня влаштували із слухачами курсів

спільну вечерю неподалік Масляниківки. Про цей захід згадував у

еміграції його учасник, полковник Українського вільного козацтва

Ф. Мелешко. Він також наводить цікавий факт: на поч. 1918 р.

«Єлисавет було перейменовано Стратегічною Радою Глодоського

Вільного Козацтва на Незовий (напевне, Низовий. — С. Ш.)». Тож

ця українська патріотична організація відмовилася від імперської

назви міста на 6 років раніше за радянську владу. У канікулярний

час січові стрільці організовували для селян народні, вечірні та не-

дільні школи. У цьому зв’язку С. Тобілевич писала: «Коли в школі

149

відбувалися реферати з історії, то людей … було багато».

2 вересня шкільна рада Єлисаветграда вирішила українізувати

школи Завадівки і Соколівки, а в інших провести анкетування серед

батьків. Відомо, що за станом на жовтень при Пушкінському учи-

лищі діяла українська школа, в якій закон Божий виявив бажання

читати диякон Шевченко.

З метою отримання корінним населенням середньої освіти рід-

ною мовою за гетьмана Скоропадського діють українські державні

гімназії. Одну з них, трикласну, вирішили відкрити в Єлисаветграді

у 1918–19 н. р. Її директором призначили Т. Калениченка. Представ-

ник міністерства народної освіти Демченко прибув до міста і обрав

для цього закладу приміщення Пашутінського училища, зайнятого

на той час австрійськими жовнірами. Управа вирішила виділити

у ньому для гімназії три класних кімнати. 13 вересня в.о. міського

голови Б. Волотковський відвідав австро-угорську комендатуру

і отримав згоду на звільнення цього реквізованого приміщення.

Телеграму міській управі про необхідність підготувати будинок

після його звільнення підписав директор департаменту міністер-

ства Синявський. Одночасно він телеграфував правлінню місце-

вої кредитної спілки кооперативів: «Цього року М-во відкриває в

Єлисаветі державну українську гімназію в складі трьох молодших

класів. Дякуючи за велику допомогу, прошу підготовити бурси в

Єлисаветі, Глодосах, Бобринці. Директорів призначено, незабаром

приїдуть». 1948–49 н. р. колишній діяч доби української революції, професор Антін Синявський працюватиме завідуючим кафедрою

фізичної географії КДПІ ім. О. С. Пушкіна, у стінах колишньої

жіночої гімназії.

У часи діяльності на Єлисаветградщині органів влади УНР

(рубіж 1918–1919 рр.) тут видавалася україномовна газета «Наша

хата». Вона повідомляла, зокрема, про діяльність місцевої Ради

Українського Національного Союзу. У січні з її шпальт М. Літвиць-

кий (Левитський — ?) зауважував: «Царські ставленики знали, що

освіченим народом трудно буде командовати. Всіх засобів вживали

вони, щоб держати народ в темноті та не здержали… Пропав цар-

ський режім, а з ним пропали й перешкоди для освіти народньої».

У відкритому листі до українських письменників і педагогів у єли-

саветградському часописі один київський автор писав: «Перед укра-

їнською школою необмежене поле праці. Питання освіти нашого

народу і його дітей — питання першорядної ваги», — акцентувавши

150

увагу на принципах «а) вільного розвитку кращих духовних зді-

бностей, б) демократизму, в) любові до людности, д) розуміння

краси… праці і життя».

Вказана газета видавалася Єлисаветградською спілкою кре-

дитних товариств, яка за станом на осінь 1919 р. утримувала на

свої кошти українську гімназію. Розміщувався заклад у дев’яти

кімнатах, орендованих на нижньому поверсі громадської жіночої

гімназії, яка на той час діяла вже у своєму приміщенні. Значна

частина учнів добиралася сюди з навколишніх сіл. Навчання про-

водилося у першу зміну. Існували і вечірні заняття. У списку на-

вчальних закладів шкіл Єлисаветграда за січень — серпень 1920 р.

значиться українська школа по вул. Шевченківській. Згадана кре-

дитспілка, як пише у своїй «Подорожі з капелою К. Г. Стеценка»

Приінгуллям П. Г. Тичина, восени 1920 р. утримувала «бурсу поруч

з церквою» (Ковалівською), де навчалися 100 учнів, переважно

із сіл. «Підручників українських мало, але вони діляться. По гео-

графії України, наприклад, зовсім нема, і вони з лекції записують.

Хор у них є», — занотував тоді письменник, називаючи цей заклад

також трудшколою.

Перший досвід українізації в системі освіти відбувався в умовах

національно-культурного відродження, як складової державного

будівництва. Суттєві труднощі викликалися через обмаль підго-

товлених для цієї справи педагогів, дефіцит підручників, інерцію, а то й супротив чиновників старої влади, монархістів. Але завдяки

зусиллям національно свідомих учителів, «просвітян», представників

Центральної Ради, УНР, гетьманату, Директорії у Єлисаветграді

поступово вводилося вивчення рідної мови в початкових школах, розпочала діяльність державна українська гімназія, українізувалися

інші середні навчальні заклади, у т. ч. громадська жіноча гімназія.

Отримання освіти мовою батьків, вивчення національної минув-

шини ставали реальними вперше з часів колонізації Центральної

України імперією Романових.

151

ОСТАННІЙ ПЕРІОД

ГІМНАЗІЇ

1919 р. радянська влада використовувала приміщення на-

вчального закладу для Єлисаветградського відділу народної освіти.

«…Величезне приміщення громадської жіночої гімназії ожило і змі-

нилося. Стукочуть машинки, метушаться співробітники відділів, юрмляться відвідувачі… Здійснюється величезна творча робота…

4 квітня вперше напіввідкрилася завіса над тією грандіозною спра-

вою, котрою зайнятий відділ народної освіти», — писав єлисавет-

градський «Коммуністъ». Того дня до пізньої ночі проходила кон-

ференція профспілок, де було проголошено доповіді позашкільного, музичного і театрального підвідділів відділу освіти. 27 квітня в осві-

тянському приміщенні відбулися збори спілки учителів-інтернаціо-

налістів, які обрали комітет для організації центральної педагогічної

бібліотеки і зразкового фізичного кабінету при відділі наросвіти, делегували спілчан до комісії з розробки програми курсів учителів

початкових шкіл, вирішили влаштувати концерт-мітинг.

На верхньому поверсі приміщення гімназії розмістився му-

152

зичний комітет підвідділу мистецтв, який входив до освітянської

структури. Очолював його А. Гайсинський (Верхотурський), який

пізніше працював директором Муздержвидаву. Заступниками голо-

ви були К. Шимановський (композитор, у майбутньому — ректор

Варшавської консерваторії, його ім’я носить музей музичної куль-

тури у Кіровограді) і Г. Нейгауз, чиї імена в 1990-х рр. були увічнені

пам’ятною дошкою на старому корпусі КДПУ ім. В. Винниченка.

У стінах громадської гімназії збиралося чимало єлисаветградців

послухати популярні класичні твори. Через багато років по тому

народний артист Радянської Росії, професор Московської консер-

ваторії, доктор мистецтвознавства, талановитий піаніст Г. Нейгауз

(чиє ім’я увічнене в назвах кіровоградських музшколи і вулиці) згадував: «Концерти, що влаштовувалися у великому чудовому залі

колишньої жіночої гімназії, мали такий успіх, що місцеві дотепники

говорили, ніби на них з’являються навіть розстріляні. З Каролем

Шимановським я виконував на двох гарних роялях твори симфо-

нічної музики: «Ромео і Джульєтту», «Франческу», «Шехерезаду»,

«Тамару» etc., деякі симфонії Бетховена та Шумана, скрипкові со-

нати і тріо Бетховена etc., сестра моя Наталія Нейгауз і я грали

чимало сольних речей, Балановська (випускниця гімназії Єфимов-

ської і Петербурзької консерваторії, член музично-драматичного

товариства «Кобзар» у Москві, солістка Київської опери, Великого

театру у Москві. — С. Ш.) співала романси та арії, я пам’ятаю, що

був навіть вечір, присвячений Мусоргському і Вагнеру, де я грав

Увертюру із «Мейстерзінгерів» .., деякі номери із «Картинок з ви-

ставки», а Балановська співала із «Хованщини», «Бориса Годуно-

ва», навіть «Смерть Ізольди» із «Трістана». Акомпанував беззмінно

К. Шимановський… Єлисаветград ніколи ще не переживав такого

«розквіту» музичного життя, як цього літа 1919 року». Оголошення

в єлисаветградських «Известиях», зокрема, містить програму кон-

церту 27 червня: «Музичний Комітет Підвідділу Мистецтв Єлиса-

ветградського Відділу Народної освіти. Цикл історичних концертів.

Зал Відділу Народної освіти (Громадська жіноча гімназія)… 2-й

концерт: Бетховен. Виконавці: Волод. Дешевов (лектор), Генріх

Нейгауз (рояль), Б. Гайсинський (скрипка), К. Шимановський (ро-

яль), С. Шапіро (віолончель)…». Після початку концерту о 18–00

вхід до актового залу припинявся. Третій концерт присвячений

творам Шуберта, Шумана та Шопена відбувся 4 липня. Квитки

реалізовувалися в к. № 7 цього приміщення.

153

На 10–11 липня був оголошений четвертий історичний кон-

церт музсекції позашкільного підвідділу освіти, присвячений Лісту

і Вагнеру, за участі Балановської. Але останнього дня концерт не

відбувся, оскільки Єлисаветград штурмували загони Григор’єва

(при цьому вони захопили навіть печатку Всеукраїнського Цен-

трвиконкому у поїзді його голови Г. Петровського, який прибув до

міста). У зв’язку з цим, квитки на 11 число були дійсними на цей

же концерт 18 липня. Твори Глінки, Балакірєва та Мусоргського

звучали в актовому залі гімназії у програмі п’ятого історичного

концерту через тиждень. На перший день серпня у цьому ж циклі

було оголошено «Первый экстренный концерт. Гендель, Моцарт, Бах». У к. № 5 гімназії члени профспілок могли придбати квитки

по 5 крб. попередньо, усі інші — лише в день концерту по 10 крб.

На початку осені, уже в часи денікінців, зал громадської жіно-

чої гімназії «Голосъ Юга» назвав кращим залом міста для лекцій і

концертів: «…віддалений від вуличного стукоту екіпажів, цей зал

поряд з тим і кращий за акустикою. Зал громадського зібрання

поступається у всіх відношеннях: стукіт екіпажів, при незначній

ширині Двірцевої вулиці не дає спокійно слухати ні промову ора-

тора, ні музику… Колишній відділ народної освіти мав у своєму

розпорядженні обидва ці зали, але для «історичних» концертів …

користувався лише залом громадської жіночої гімназії і слід ви-

знати … місце було обрано цілком вдало. Наша публіка звикла до

цих концертів і до місця виконання. Слід було б продовжувати там

само. Потрібні лише стільці. І тоді гімназія може мати постійний

і солідний прибуток, яким буде задовольняти свої потреби. До-

свід інших міст підтверджує нашу думку: у Петербурзі в Татищев-

ському училищі зал дає хороший прибуток і слугує культурним

цілям. Те ж слід сказати про синодальну школу в Москві. Місто

має звернути увагу на зал громадської жіночої гімназії». Випус-

книця єлисаветградських педкурсів Є. Перепьолкіна згадувала, як

протягом 1919–1921 рр. самодіяльна учнівська група виступала з

революційними піснями, частівками, водевілями в приміщеннях

дворянських зборів і жіночої гімназії.

Приміщення громадської гімназії прислужилося і музейній

справі, про що писав краєзнавець Павло Рябков: «… радянською

владою при Наросвіті створюється музей змішаного типу з предметів

реквізованих та конфіскованих. Фундатором його є ціла колегія, завідуючим — автор цього нарису. Штат великий, завдання широ-

154

кі… «Буржуї» … валом повалили до нас із проханням про прийнят-

тя цінних експонатів, таких, як книги, домашні архіви, портрети, ікони та т. ін. …Чотири кімнати у колишній жіночій гімназії було

заповнено до стелі … Великий удар музейній справі було нанесено

Григор’ївщиною та Денікінщиною: музей до останньої ниточки було

розібрано господарями експонатів, а що і залишилось, то пішло у

піч та на товкучку».

У червні 1919 р. підвідділ дошкільного виховання відкрив у місті

кільканадцять літніх майданчиків для дітей від 4 до 12 років, у т.

ч. при будинку громадської гімназії. Сюди записали своїх доньок і

синів 19 представників інтелігенції, 52 — прислуги, 42 — ремісники, 30 — торговців, 32 — безробітних. Діти прибирали сквер (трудове

виховання), малювали, ліпили, читали тощо.

У неділю 6 липня відбулося свято дітей 8–13 років усіх на-

вчальних закладів міста. Згідно з його програмою для учениць

громадської гімназії та гімназій Людкевич і Гослен з 9-ї години

на майданчику першої мали бути влаштовані ігри і харчування.

Потім, за сценарієм, була урочиста хода в супроводі 2-х оркестрів

від Червоного майдану (колишній Кавалерійський бульвар) Двір-

цевою до вулиці К. Маркса і концертна частина свята. Для дітей, зокрема, громадської гімназії, гімназій Крижанівського, 1–2 єв-

рейських початкових шкіл остання мала відбутися в народному

будинку ім. Леніна (колишнє громадське зібрання), а 1–2 вищих

початкових училищ, зразкового хедера, талмуд-тори і школи Найдіна

— у залі громадської гімназії. Програму у першому з них складали:

«1) Романси. 2) Балет «Метелик». 3) Українські танці. 4) Дует

«Ванька–Танька». 5) Декламування. 6) Український концерт», у

другому — «1) Виставка картин. 2) Виставка дитячої творчості.

3) Вступне слово. 4) Концерт. 5) Декламування. 5) Танці». Втім, як писали через кілька днів місцеві «Известия», частина сценарію

свята не була виконана (не усім дітям вистачило їжі, музиканти не

з’явилися на демонстрацію, змінювалися концертні приміщення, завідуючий приватною школою Найдін відправляв додому дітей, які не мали взуття тощо).

1919 року більшість учительок єлисаветградських міських по-

чаткових училищ були випускницями громадської гімназії. О. Тобе-

левич працювала у Завадівському, Є. Сорочинська, М. Гаршанова, Н. Власова, Є. Цуканова, В. Рєпніна, А. Іванова — у Пушкінському, Є. Стайко, А. Доброховська — у І Кущівському, А. Ковалевська, 155

А. Власова, Л. Починаліна, Є. Бєляєвська, О. Косюра — у Фірсов-

ському, М. Фойницька, Г. Фірсова — у Пашутінському, Є. Завротин-

ська, О. Мальчевська, П. Бухвостова, О. Чайковська, Є. Синицина

— у 5-му, К. Пузенкіна, А. Коломієць, М. Сахарова — у Катранів-

ському, К. Угринович, К. Кулакова — у Новомиколаївському, Г. Осецька, М. Дементьєва — у Сугокліївському, Є. Лейпикова, М. Іванова — у ІІ Кущівському, М. Кубишкіна — у Гоголівському, Н. Загадаєва — у Петропавлівському, Г. Рітнер — у єврейському

ремісничому, М. Кожемякіна — у Володимирівському, О. Іваницька, Г. Маликовська, М. Писаревська — у Знам’янському початкових

народних училищах, Є. Шемякіна, Т. Корменбеф — у приватно-

му 3-розрядному училищі Є. Шемякіної, Б. Очаківська-Барська

— у 3-й, С. Володарська-Рабинович, С. Гольденберг, С. Тартаков-

ська — у 1-й, Р. Сидилковська, Р. Зайденварг, Б. Каган — у 2-й

єврейській школах, Л. Астрономова — у 2-му вищому початковому, М. Петровська, Л. Лящова, Н. Коренко, Г. Михеєва — у міському

однокласному ремісничо-грамотному училищах. Згадана Євдокія

Завротинська народилася у Новогеоргіївську, 1902 р. закінчила

8 класів гімназії, де згодом викладала. У радянські часи усунена

від роботи в школі за відмову проводити антирелігійну пропаганду

серед учнів. 1931 р. у справі «Істинно Православної Церкви» за-

суджена на 3 роки заслання.

Відома інформація про ще одну місцеву гімназистку В. Розумов-

ську. Вона народилася в Єлисаветграді 1904 р., здобула початкову

музичну освіту у школі Густава Нейгауза. Її прізвище зустрічаємо

серед виконавців циклу історичних концертів музичного комітету

підвідділу мистецтв відділу наросвіти влітку 1919 р. Того року Віра

закінчила жіночу гімназію, і сім’я Розумовських переселилася до

Києва. Там отримала освіту в консерваторії (клас піаніно Генріха

Нейгауза), де два роки викладала і дала ряд сольних концертів.

Згодом були навчання в Ленінградській консерваторії, робота в

ній професором. Одну із своїх доповідей наша землячка завершила

такими словами: «Я люблю мистецтво правдиве, людяне, добре, мистецтво піднесене і тепле. Намагаюсь у своєму класі створити

атмосферу любові до музики. «Любіть музику, не себе», — кажу я

часто. Необхідно у храмі музики служити богу музики». 1919 р.

жіночу гімназію закінчила і Е. Масс, отримавши призначення за-

відуючої сільською школою, потім — учителькою у Зінов’євську.

Після набуття заочно фаху учительки іноземної мови викладала

156

німецьку в колишніх гімназійних стінах (у 1920-х цей предмет тут

викладав її батько Х. Масс) в педінституті, від якого була висунута

до депутатського корпусу міськради. Після війни репресована за

співробітництво з фашистами. 1992 р. реабілітована.

Деякі відомості про двох учениць громадської гімназії знаходимо

у списках церковних службовців від 19.8.1919 р. Це були Ольга (1902

р. н.) і Галина (1906), доньки священика С. Ковальова. Гімназистом

був і їхній брат. Глава сім’ї служив другим священиком Володи-

мирської ікони Богоматері церкви (з 1910 р.), працював законов-

чителем торговельної школи (до цього — Пушкінського училища), був секретарем відділення Св.-Андріївського братства, лектором

гуртка ревнителів православ’я, у радянські часи репресований.

А із виявленого в облдержархіві посвідчення К. Альперт видно, що

вона закінчила сім класів Єлисаветградської громадської гімназії, після чого вступила до восьмого класу Новомиргородської жіночої

гімназії, де отримала фах учительки російської мови.

У серпні 1919 р. Єлисаветград захопила Добровольча армія.

У документах навчальних закладів міста збереглися директиви нової

влади. У «Тимчасовому штаті жіночої гімназії відомства народної

освіти на території збройних сил Півдня Росії», затвердженому

4 липня Денікіним, вказано посади начальниці, законовчителя, учителів наук, мов та малювання (13 одиниць), учительки руко-

ділля, «учителів або учительок співів (уроки і організація хору)»

(1), гімнастики і танців (1), класних наглядачок (9). За межами

штату оплачувалися обов’язки бібліотекаря і секретаря педради.

Кожних п’ять років зростала надбавка за стаж роботи. Існувала

доплата за перевірку письмових робіт. Коли кількість неправо-

славних гімназисток становила не менше половини учениць, до

штату вводився відповідний законовчитель. 28.7.1919 р. Денікін

затвердив ухвалу особливої наради, основні положення якої перед-

бачали повернення усім навчальним закладам російськомовного

статусу, припинення вивчення українознавства (історії та географії

України), заборону земствам і містам відкривати навчальні заклади

з викладанням «малоросійською мовою». Навчатися українською

можна було лише в приватних закладах, але вони не мали права

на казенне кредитування. Українська мова і література могла ви-

кладатися в якості необов’язкового предмета. Було конфісковано

і знищено українських книг 117-и назв, у т. ч., «Спомини з росій-

сько-турецької війни 1877–1878 рр.» випускника єлисаветградської

157

«реалки», одного з корифеїв театру М. Садовського. На початку

вересня начальник управління народної освіти при головнокоман-

дуючому збройними силами Півдня Росії інформував підвідомчі

структури, що педагоги, які «виявили активне сприяння руйнів-

ним починанням радянської влади, не можуть залишатися у складі

працівників навчальних закладів».

При денікінцях у практику позакласної та позашкільної діяль-

ності навчальних закладів було введено те, що не дозволяли собі

інші часто змінювані тоді влади. Якщо на рубежі 1918–19 рр. комісар

міністерства освіти УНР П. Холодний, бюро Єлисаветградської по-

вітової учительської спілки засуджували участь учнів у політичній

боротьбі, то з кінця літа гімназисток залучали до акцій благодійної

підтримки Добрармії. Так, із вечора семикласниць, влаштованого вже

30 серпня, надійшло на користь добровольців дві тис. крб. Управа

перерахувала ще 2450 крб., які їй належали в якості міського збору

від цього заходу. Якщо від двох спектаклів у театрі Елькінда дені-

кінській армії надійшло менше 500 крб., то лише в процесі лотереї, влаштованої педагогами і учнями міста для цієї мети 28–30 серпня

в громадській гімназії, було пожертвувано 639 крб. (Зазначимо, що відбувалося це в часи стрімкого зростання плати за навчання, цін на предмети першої необхідності.) Відрахування частини збо-

ру добровольцям ішло навіть із вечора шестикласниць (6 жовтня) на користь бідних гімназисток. У його програмі було оголошено

спектакль, концертне відділення (за участі піаністки Соловйової, Савельєвої, Кочмарчика, Маклецова, учениць) і танці.

У пресі зустрічаємо критичний відгук про останній захід у час

«епідемії танців»: «В епоху революцій посилено танцюють. Тепер

танцюють у нас учні… Зараз не навчальні заклади влаштовують

учнівські вечори, а кожен клас кожного навчального закладу сам

по собі. Якщо помножити кількість шкіл на кількість танцюючих

класів, то виходить велика цифра. Справа влаштування танцюваль-

них вечорів чомусь випала з рук керівників навчальних закладів, а

також педагогічних рад і перейшла у відання самих учнів. Можна

запитати — коли учні навчаються? Танці оголошуються до 5 годин

ранку. Отже, з балу — прямо в постіль. Навчальний день після балу

пропав. Та й до балу виходить вічна метушня із влаштування ве-

чорів, турботи, приготування, пропуски уроків і вічно напружений

нервовий стан. У місті невпинно говорять…, що на вечорах учнів-

ських з’являються спиртні напої. На вечорі в одному із навчальних

158

закладів у програмі танцювального вечора було оголошено: «Бюро

знайомств»(?) і ніхто з організаторів не зміг пояснити, що це озна-

чає… танцювальна творчість із «бюро знайомств» є не творчістю, а

сліпим наслідуванням дорослих, результатом дитячої спостереж-

ливості за останні роки». В іншій публікації спростовувалися чи

пояснювалися деякі з наведених фактів: до ранку учасники вечорів

залишалися вимушено, через комендантську годину, а заняття у

3-х класних приміщеннях громадської гімназії біля залу, з яких до

останнього для організації заходу було перенесено стільці, не про-

водилися у зв’язку з тим, що із серпня там не було вставлено шибки.

Разом з тим, автор писав, що частина молоді вела себе не зовсім

пристойно, мало турбуючись про репутацію навчального закладу,

— і «питання про учнівські вечори взагалі має бути переглянуте».

8.10.1919 р. нарада керівників навчальних закладів Єлисаветграда,

«переконавшись, що влаштовувані учнями благодійні вечори і спек-

таклі набувають некультурного, а іноді прямо ганебного характе-

ру, … постановила: рекомендувати педагогічним радам організацію

таких вечорів учням надалі не дозволяти, а влаштовувати … самим

… Радам за участі батьківських комітетів, із залученням до участі

в роботі і учнів».

У цитованих статтях ми не знаходимо відповіді на питання: чому вечори організовувалися не гімназією загалом, а окремими

класами? Тож дамо свій варіант: таким чином дорослі ініціатори

сподівалися зібрати більше коштів для Добровольчої армії, не пере-

ймаючись, особливо, проблемами виховного процесу. Зрештою, як

і навчального. Адже, перераховуючи благодійні гроші денікінцям, гімназія не могла вставити навіть згадане скло. Характерним у цьо-

му відношенні є зміст двох сусідніх матеріалів у «Голосе Юга» від

6 листопада 1919 р. Перший із них повідомляє про звернення комісії

із влаштування кухольного збору для посилення фінансів комі-

тету допомоги Добровольчій армії до громадської і колишньої Єфи-

мовської (товариства викладачів) гімназій з проханням відпустити

7–8-класниць для участі в цьому заході. У другій інформації йшлося:

«У жіночій гімназії заняття, які було розпочато, знову перервані на

невизначений час». Причиною цьому стали морози і відсутність в

достатній кількості дров для опалення приміщення (з цієї ж при-

чини заняття переривалися й у жовтні).

Температурний режим у приміщенні став головною пробле-

мою керівництва жіночого закладу останнього навчального року

159

гімназії. Система опалення будинку передбачала використання

вугілля, яке в цей час було відсутнім. Перехід на дрова вимагав

їх великого запасу (щоденно — близько 150 пудів), при тому, що

на них існував ліміт. Міськуправа дозволила виділити гімназії 1,5

тис. пуд. дров зі ст. Хирівка, за які опікунська рада перерахувала

кошти. Але до закладу паливо не дійшло, оскільки ліміти управи

були реквізовані. 19 листопада керівництво гімназії звернулося до

управи і начальника повіту з проханням все ж поставити дрова.

В опікунській раді піднімалися питання про перенесення занять до

іншого навчального закладу в другу зміну. Але більшість її членів, голова педради і начальниця висловилися проти, оскільки в цьому

випадку уроки тривали б не більше трьох годин. Адже необхідним

був час на провітрювання класів після першої зміни і, щоб учениці

встигали повернутися додому «зарані без ризику бути пограбова-

ними». Рада вирішила призупинити заняття до нагромадження до-

статнього запасу дров. Компенсувати ж пропущений час у навчанні

передбачалося на великодніх і літніх канікулах.

Ще один варіант розв’язання проблеми запропонував за узго-

дженням із міським інженером Любельським батьківський комітет

громадської гімназії: опалювати лише половину приміщення. При

цьому працював би один котел замість двох, що сприяло б економії

дров, які замовила опікунська рада в управі. Щоправда, тоді укра-

їнська гімназія, яка орендувала 9 кімнат нижнього поверху, мала

згодитися на проведення занять зі своїми учнями в другу зміну. Але, запрошені на засідання опікунської ради 20 листопада директор

української гімназії і представник спілки кредитних товариств, на

кошти якої утримувався заклад, відхилили цю пропозицію, оскільки

значній кількості учнів довелось би добиратися у пізній час у різні

частини міста, а також у приміські села. Крім цього, в українській

гімназії існували і вечірні заняття, в яких брали участь викладачі, які давали уроки вдень. Зменшення тривалості навчального дня

змусило б «ламати всю систему, скорочувати години і т. ін. і в ре-

зультаті вийдуть не правильні заняття, а лише видимість…, яка дає

тільки можливість відзвітувати перед керівництвом і вказати на те, що заняття не припинялися, не дивлячись на тяжке становище з

паливом». У результаті рада вирішила відновити заняття жіночої

гімназії після нагромадження достатніх запасів дров. У її розпо-

рядженні знаходилося 500 пуд. Управа обіцяла доставити опла-

чені гімназією 1500 пуд., які «застряли» під містом через негоду.

160

Ще тисяча пудів мала надійти від приватних постачальників. Це дало

б змогу опалювати все приміщення і відновити заняття до різдвяних

свят. Канікули мали бути продовжені для економії палива у січні.

Компенсувати ж навчальний час планувалося в теплу пору.

14 листопада зі шпальт «Голоса Юга» було висловлено стурбо-

ваність тривалою, невизначеною в часі перервою у заняттях гімна-

зисток. Автор пропонував використати цей період для виконання

вдома контрольних завдань із пройденого курсу усіх предметів.

Після перевірки письмових робіт ученицям мали задаватися нові.

Таким чином, вводилися елементи заочної форми навчання, що

було краще, ніж тривала перерва в оволодінні знаннями. Особливо, це було актуальним для випускного VІІ класу.

У грудні батьківські комітети громадської і казенної гімназій

та реального училища вирішили влаштувати лотерею на користь

бідних учнів. Головними виграшами були 20 та 10 тис. крб. Квит-

ки вартістю 10 крб. реалізовувалися у вказаних закладах, банках, кооперативах, редакції «Голоса Юга», членами комітетів.

Суттєві зміни в організації системи освіти відбулися із вста-

новленням радянської влади. Характерним у цьому плані є зміст, опублікованої двома мовами в місцевій друкарні, директиви зав.

Єлисаветградським повітвідділом наросвіти С. Мрочковського

від 20.4.1920 р., де йдеться про реорганізацію навчальних закладів:

«…Поділ шкіл на початкові, вищі початкові, гімназії (на 1.1.1919 р.

в Східній Україні діяло 18 державних, 166 громадських і 178 при-

ватних жіночих гімназій. — С. Ш.), реальні школи, комерційні і

инше касується. Єдина школа поділяється на дві частини-ступені: школу першого ступня з п’ятирічним курсом навчання для дітей

від 8 до 13 років і школу другого ступня з чотирирічним курсом

навчання для дітей від 13 до 17 років. Для нової школи необхід-

но підготовити вчителів. З цею метою Єлисаветський Повітовий

Відділ Народної Освіти відчиняє в м. Єлисаветі ряд 2-х місячних

учительських курсів. Перший цікл курсів одчиняється 3-го травня

по нов. ст. Через два місяці відчиняється другий цікл». Усі волосні

і міські відділи наросвіти мусили відрядити на І цикл по 3 кра-

щих учителі (їм не дозволялося від цього відмовитися), які мали

із собою захопити «необхідний посуд (чашку, ніж, тарілку, ложку і

инше), ліжкову білизну і подушку». Харчами і квартирами педагогів

забезпечував повітвідділ. Курси знаходилися «в будинку бувшої

реальної школи».

161

У фрагментарно збережених матеріалах держархіву області

остання згадка про досліджуваний заклад нам зустрілася у місце-

вих «Вістях» від 1 лютого 1920 р.: «У громадській жіночій гімназії

навчальні заняття відкладені через сильні холоди і нестачу палива, принаймні до … 7 лютого». У чоловічій гімназії уроки мали відно-

витися з 2-го числа. Того місяця у пресі згадуються й гімназії Ша-

лита і Волова, М. Гослен, жіноча товариства викладачів, українська.

Директор останньої Т. В. Калениченко був заступником голови

оргкомітету з відзначення роковин Т. Шевченка. У березні комітет

на чолі з головою «Просвіти» Ю. І. Тобілевичем установив тим-

часовий бюст Кобзареві у сквері, де тепер знаходиться пам’ятник

видатному українському письменнику. За станом на травень 1920 р.

згадується Шевченківська вулиця.

28 травня 1920 р. місцеві «Известия» повідомили, що згідно з

телеграмою Наркомосвіти повітвідділ розпочинає ліквідацію стар-

ших класів середніх навчальних закладів. Молодші класи (до 3) об’єднувалися з початковою школою і перетворювалися в єдину

трудову школу першого ступеня, яка розпочинала функціонувати

з нового навчального року. Випускникам 5–6-х класів середніх за-

кладів та вищих початкових закладів надавалася можливість всту-

пити до однієї із професійних шкіл будь-якої спеціальності, які

відкривалися з 1 червня. Навчання на спеціальних курсах профш-

кіл тривало два роки. Завершувалося воно річним стажуванням.

Після цього випускники могли вступити до технікумів або вищих

навчальних закладів чи розпочинати трудову діяльність. 10 червня

газета повідомила, що відділ наросвіти звернувся до всіх рад серед-

ніх навчальних закладів із пропозицією повідомити випускників

6–7-х класів про запис бажаючих до профшкіл. На підставі поста-

нови Наркомату освіти УРСР від 4.7.1920 р. припинили свою ді-

яльність гімназії, була встановлена єдина семирічна трудова школа.

В. Постолатій пише, що колишні гімназистки могли продовжувати

навчання на відкритих 1.6.1921 р. трирічних педкурсах (колишній

директор української гімназії Т. В. Калениченко викладав там при-

родознавство і зоологію, був заступником директора) з підготовки

працівників єдиної трудової школи. Дівчата, не молодші 15 років, з

освітою в межах 3-х класів приймалися до першого підготовчого, а

випускниці гімназій, не молодші 17 років — до першого основного

класів. Краєзнавець Л. Куценко пригадує розмову з кіровоградкою

І. Бошняк про її дитинство. Після закриття громадської гімназії, де

162

дівчина закінчила 5 класів, вона продовжила навчання у радянській

школі, дійшовши висновку, що все, що там викладалося, вона знала

з гімназійного курсу. (На поч. 1920-х Ірина Михайлівна входила

до оточення вже згадуваних Т. і Ю. Нікітіних, М. Хоромансько-

го, М. Станіславського, А. Тобілевича.) Шоста трудова школа ім.

Декабристів нагадувала іншій екс-гімназистці М. Плахотіній про

навчання в громадській гімназії.

У липні 1920 р. в будинках жіночої гімназії знаходився Лубен-

ський евакуаційний, чоловічої — польовий запасний госпіталі. А на

середину червня 1921 р. колишні приміщення громадської жіночої

гімназії займав 567 госпіталь (70 хворих), чоловічої гімназії — 1031

похідний польовий госпіталь 52-ї дивізії (13), реального училища

— гуртожиток кавалерійських курсів. Єлисаветградський відділ

наросвіти звернувся до Укрголовпрофосвіти з проханням сприя-

ти звільненню цих та ще шести приміщень дорадянських освітян-

ських закладів від лазаретів і військових частин для організації в

них навчального процесу. Однак у колишній громадській гімназії

госпіталь на чолі з воєнкомом К. Андріатісом знаходився ще й на

6 серпня. У документах тодішнього літа значиться «школа № 15

(к. Україн. гімн.) вул. Шевченка», а серед військово-виховних за-

кладів — гарнізонний червоноармійський клуб на тій же вулиці.

Можливо, у випадку з першою мова йшла про колишню жіночу, а з другим — чоловічу гімназії. Додамо, що в протоколах засідання

загальної колегії міського відділу наросвіти є рішення про пере-

дачу 15 січня того року інтернату Української гімназії у відання

освітянського повітвідділу.

Завершення діяльності Єлисаветградської громадської жіночої

гімназії припало на драматичний період в українській історії, час ста-

новлення радянської влади. У місті змінювалася політична ситуація, влада, загострилися соціально-економічні проблеми. Керівництво, педперсонал закладу у скрутні часи намагалися знайти оптимальні

шляхи організації навчального процесу, виконання виховних за-

вдань. Історія більше не відвела часу найстарішій жіночій гімназії

Півдня України, 60-річному середньому закладу Єлисаветграда.

Зручно ж розташоване, добротне, гарне гімназійне приміщення

продовжило слугувати благородним освітянським цілям.

163

* * *

Дані з історії приміщення колишньої громадської гімназії за

першу половину — середину 1920-х рр. поки що невідомі. 4.8.1927 р.

Зінов’євська окрінспектура освіти повідомила керуючому місце-

вим педтехнікумом, що на підставі ухвали президії окрвиконкому

від 31.08.1926 р. воно передається цьому навчальному закладу. За

кілька років по тому тут уже діяв інститут соціального виховання, згодом — педагогічний і учительський інститути. Влітку 1941р.

приміщення закладу використовувалося під червоноармійський, а в роки фашистської окупації — під німецький госпіталі. У пово-

єнні десятиріччя біля будинку держпедінституту ім. О.С. Пушкіна

стояв пам’ятник В. Леніну (деякий час і Й. Сталіну). У роки неза-

лежності України у старому доброму корпусі розміщаються при-

ймальня ректора, зал засідань, канцелярія, бібліотека (абонемент), історичний та психолого-педагогічний факультети, актовий зал, кімната-музей В.Сухомлинського, молодіжний театр «Резонанс», їдальня держпедуніверситету імені Володимира Винниченка. Від-

криття у 1881 р. восьмого педагогічного класу стало приводом до

відзначення 125-літнього ювілею педагогічної освіти на Кіровоград-

щині, з нагоди чого Президент України Віктор Ющенко надіслав

вітання колективу КДПУ ім. В. Винниченка. Кращим працівникам

на урочистому зібранні в обласній філармонії наприкінці 2006 р.

вручили нагороди та відзнаки міністр освіти і науки України

С. Ніколаєнко, голови облдержадміністрації В. Черниш та облради

М. Сухомлин, віце-президент АПН України О. Савченко та ака-

демік АПН України О. Сухомлинська, керівництво Кіровограда, обласного управління освіти, федерації профспілок області, обко-

му профспілки працівників освіти і науки. У переліку ювілейних

заходів діяла виставка копій фотографій (значна кількість яких

датована гімназійним періодом), проведено конкурс студентських

наукових робіт з історії навчального закладу тощо.

164

ПІСЛЯМОВА

Діяльність Єлисаветградської громадської гімназії є помітною

віхою в історії жіночої освіти Центральної і Південної України.

Її викладачі вписали вагому сторінку у справу підготовки педа-

гогічних кадрів. За 60 років найстаріший середній навчальний

заклад міста на Інгулі підготував когорту висококваліфікованих

учительок, виховательок, громадських діячок, освічених берегинь

сімейного вогнища, дбайливих матерів. Досвід навчально-вихов-

ної діяльності набувався в умовах постійного підвищення статусу

від двокласного училища до восьмикласної гімназії, збільшення

чисельності учениць за рахунок паралельних і підготовчих класів, зміни приміщень. Важливою подією стало відкриття 125 років тому

додаткового, педагогічного класу.

Найстаріший з-поміж середніх жіночих закладів Південної Укра-

їни був одним із найбільших за чисельністю учениць. До престижної

гімназії віддавали доньок представники різних соціальних станів

та віросповідань. Успішній реалізації завдань навчально-виховного

процесу сприяла копітка діяльність опікунської та педагогічної рад, батьківського комітету. Тривалий час закладом опікувався міський

голова О. Пашутін, начальницями гімназії працювали К. Медем та

Г. Алексєєва. Стабільним був склад висококваліфікованих педаго-

гів. У гімназійних стінах Єлисаветграда навчалися представниці

родів Тобілевичів, Яновських, Тарковських, Лангемаків, Нікітіних, Емануелів, Флоровських, Волохіних, Поляновських, Козачинських, майбутня дружина Микитенка, кохані Маланюка, Семененка, За-

вадовського.

165

Високому рівневі знань сприяв конкурсний відбір до гімназії, в яку можна було вступити з будь-якого класу, витримавши від-

повідний іспит. Але в тогочасному суспільстві не всі батьки мали

можливості створити матеріальні умови для підготовки до вступу

і для навчання своїх дітей, адже плата за це була вагомою. З метою

розв’язання подібних проблем діяло товариство допомоги бідним

ученицям, організовувалися благодійні заходи, вводилися окремі

стипендії. За часів імперії в гімназії було добре поставлене право-

славно-патріотичне, естетичне виховання. Але не можна було ви-

вчати мову, літературу, історію корінного населення України. У

тій системі здійснювався контроль за політичною благонадійністю

викладачів. Лише у роки національно-визвольних змагань отримано

перший досвід українізації навчально-виховного процесу.

Наочним виявом піклування міської влади про умови навчання і

роботи в закладі стало спорудження 1904 р. нового будинку жіночої

гімназії по Петрівській вулиці. З тих пір це приміщення служить

освітянській меті (гімназія, відділ освіти, педагогічні технікум, інститут, університет), за винятком часів світових воєн, коли тут

лікували поранених. Старі стіни пам’ятають керівників губернії і

навчального округу, міністрів освіти, відомих державних, громад-

ських діячів, політиків, письменників, співаків, музикантів.

Сьогодні в наснаженому гімназійно-студентською енергетикою, а тому все ще молодому, актовому залі, як і 100 років тому, линуть

пісні, звучать високі мелодії, ставляться спектаклі, лунають оплес-

ки. Пишуться і оприлюднюються римовані рядки про романтичні

почуття, які полонять молодь так, як і в часи юності прабабусь.

В університетській бібліотеці зберігаються книги із штампом біблі-

отеки жіночої гімназії. В аудиторіях оволодівають фахом учителя

нинішні студенти. Наймолодші з них увійшли до відомого багатьом

поколінням освітян корпусу Кіровоградського державного педа-

гогічного університету імені Володимира Винниченка у вересні

2007 року. Їм продовжувати молодіжні традиції в закладі, писа-

ти його сучасну історію, робити свій внесок у розвій незалежної

України ХХІ століття.

166

Гімназистки-студентки

В юні вікна нової гімназії

Вік-малюк заглядав.

У помешкання, краще в Євразії,

Соловейком дзвінок закликав.

За парти сідали міщанки,

Вродливі козачки, дворянки,

Охайні попівни, панянки,

Купецькії доньки й селянки.

Тут — класная дама,

І Божий закон,

Онєгіна — драма!

Ще й мудрий Ньютон.

Гімнастика

зранку,

Латина

і

фізкабінет.

Був

задум

малюнку.

Гомер, Геродот, Архімед.

В гарнім актовім залі

Карнавали різдвяні.

В ніжнім вальсі кружляли

Королеви Тетяни.

Вечори

благодійні

У

громадськім

зібранні.

Валентини-царівни

У святковому вбранні.

Хвилювались ялинки

Від листів гімназистів,

І купались сніжинки

У віршах «реалістів».

Молоділи

бульвари,

Гомоніли

синички,

Підростали

Тамари

У зелених спідничках.

167

Чистий фартушок білий,

Капелюшок над очі.

Перший погляд несмілий

Таємниці дівочі.

Інгульчанки

Лаури,

Катерини,

Світлани,

Їм летіли амури

Крізь ажурні паркани.

Іноземки Анетти,

Степівчанки Ірини,

Надихали поетів

З них писали картини.

І гарніли тополі

У намисті пуховім,

Та єдналися долі

В синім небі зірковім.

Гімназистки-княгині,

Ви, чарівні Галини,

Всіх родів берегині

І кохані дружини.

* * *

Спливло те століття.

Вже millennium новий

Прудко мчить середмістям

Крізь серпанок ринковий.

Міцно сплять семінари,

Вранці юні Оленки

Знову підуть на пари,

Кіровоградки-студентки.

І Наталки чарівні,

SMS-ні,

джинсові.

Амазонки

граційні,

Повсякчас

стільникові.

Із далеких планет

Ніжно стежать за ними

Через весь Internet

Прабабусі їх гімназійні.

168

* * *

Будуть

кіберепохи,

І вселенське навчання,

Міжпланетні

дороги

До

Венери

бажання.

Марсіанки гламурні

І Мадонни драйвові.

В універах Сатурнів

Ніни, Раї й Любові.

На Юпітері танців,

У космічному морі,

Вмить полонять обранців

По галактиках Олі.

Їх вінчатимуть зорі

Під Шляхом Чумацьким,

Поєднаючи долі

У коханні козацькім.

* * *

Гімназистки в світлинах

Знов приходять до нас

У альбомах, картинах,

У віршах та у снах.

2007 рік

169

ДЖЕРЕЛА ТА ЛІТЕРАТУРА

І. АРХІВНІ ДОКУМЕНТИ

Державний архів Кіровоградської області, архівні копії, інв. № 6; ф. 7, оп.

2, спр. 32, 105; ф. 18, оп. 1, спр. 577, 578, оп. 2, спр. 63; ф. 19, оп. 1, спр. 15; ф.

28, оп. 6, спр. 125; ф. 56, оп. 1, спр. 15; ф. 58, оп. 1, спр. 3; ф. 59, оп. 1, спр. 38; ф. 60, оп. 1, спр. 57, 136, 263, 272; ф. 64, оп. 1, спр. 7; ф. 68, оп. 1, спр. 12, 15, 16; ф. 78, оп. 1, спр. 4, 11, 48, 218, 488, 555, 1012, 1034, 1055, 1087, 1088, 1091, оп.

2, спр. 63, 82, 808, оп. 4, спр. 34б, 76, 111, 131, 161, 852, 875, 896, 909, 912, 917, 920, 924, 933, оп. 6, спр. 16, 77, 117, 150; оп. 7, спр. 18, 23, 25, 54; оп. 10, спр.

63, 65; ф. 215, оп. 1, спр. 1; ф. 345, оп. 1, спр. 39; ф. 353, оп. 1, спр. 31, 32, 34; ф.

369, оп. 1, спр. 32, 546, 581, 769; ф. 371, оп. 1, спр. 1; ф. 498, оп. 1, спр. 400; ф.

721, оп. 1, спр. 9; ф. П-1, оп. 1, спр. 128; ф. П-323, оп. 1, спр. 14,73; ф. П-5907, оп. 2р, спр. 2207, 5002, 6044, 13739; ф. Р-215, оп. 1, спр. 11; ф. Р 347, оп. 1, спр.

167,337; ф. Р-810, оп. 1, спр. 518; ф. Р-816, оп. 1, спр. 20, 48; ф. Р-1919, оп. 1, спр. 92, 226, оп. 2, спр. 93; ф. Р–7449, оп. 1, спр. 2, 6, 42, 64, 72, 102, 106.

Державний архів Одеської області, ф. 42, оп. 3, спр. 7238, 7239, фото

В. Лангемака (виявлено дослідником із Росії О. Глушком).

Кіровоградський державний музей-заповідник І.К.Тобілевича «Хутір

Надія», експозиція.

Кіровоградська обласна універсальна наукова бібліотека ім. Д. Чижев-

ського, архів К. Флоровської.

Кіровоградський міський літературно-меморіальний музей ім. І. К. Кар-

пенка-Карого, КМЛМ-КН 1157 НД, 2717 ФО-290, 7716 ФО-289, фонозапис

Т. Нікітіної.

Кіровоградський міський музей музичної культури ім. К. Шимановського, ММКШ 2203, 2491, 2529, 2638, 3201 НД.

Кіровоградський обласний краєзнавчий музей, АІ № 55, 6564, 6600, 7221, 8750, 9647, 11274, 21262, КВ 42294, ФВ-8759, ФО-395, 3153, 5252, 13552.

Кіровоградський обласний художній музей, ХОМ — 1111 Ж — 469.

Музей Кіровоградської загальноосвітньої школи І–ІІІ ст. № 7 ім. О. Пуш-

кіна, спогади Приліпченко.

Особистий архів автора, копії атестату і свідоцтва З. Бикової про закін-

чення Єлисаветградської громадської жіночої гімназії, фотографій із сімейного

архіву Микитенків, листи О. Микитенка з Києва, лист О. Глушка та копії

фотографій із сімейного архіву І. Полякової (Лангемак) із Росії.

170

Особистий архів кіровоградського колекціонера Ю. Тютюшкіна, фото-

графії.

Особистий архів кіровоградського краєзнавця Ю. Матівоса, генеалогічне

дерево Яновських, лист Р. Громової з Москви.

Особистий архів кіровоградської сім’ї І. та С. Шапок, фотографії.

ІІ. ОПУБЛІКОВАНІ ДОКУМЕНТИ, ЗБІРНИКИ

МАТЕРІАЛІВ, ДОВІДКОВІ ВИДАННЯ

Весь Елисаветградъ. — Елисаветградъ, 1911. — 100 с.

Журналъ заседаній очереднаго Елисаветградскаго Уезднаго Земскаго Со-

бранія въ мае 1899 года (сессія ХХХV) (Съ приложениемъ докладовъ управы

и Комиссій). — Елисаветградъ: Паровая Литотипографія М. А. Гольденберга, 1899. — LVIII + 266 с.

Энциклопедическій словарь. Т. VIIIа. — Изд. Ф. А. Брокгаузъ (Лейпци-

гъ). И. А. Ефронъ (С.-Петербургъ). — С.-Петербургъ: Типографія Акц. Общ.

Брокгаузъ — Ефронъ, 1899. — С. 705–706.

То же. ХХХVIа…1902. — С. 879.

Ежегодникъ «Голоса Юга»: Адресъ-календарь. (Справочная книга по

г. Елисаветграду и уезду, с діаграммами, рисунками, портретами и шаржами).

— Елисаветградъ: Изданіе редакціи газеты «Голосъ Юга», 1913. — 102 с.

Елисаветград и елисаветградцы: диалог веков. Энциклопедия на компакт-

диске. К 250-летию основания крепости св. Елисаветы / Сост. и изд. Чуднов А.

— Кировоград, 2004.

Народное образованіе въ Елисаветградскомъ уезде в 1902 году (Изъ об-

щаго отчëта Елисаветградской Земской Управы за 1902 г.). — Тип. М. А. Голь-

денберга, 1902. — 188 с.

Там же … в 1905 году … 1906. — 142 с.

Там же … в 1906 году … 1908. — 78 с.

Там же … в 1909 году … 1910. — 120 с.

Там же … в 1910 году … 1911. — 127 с.

Там же … в 1911 году … 1912. — 80 с.

Там же … в 1913 году … 1914. — 92 с.

Там же … в 1914 году … 1915. — 78 с.

Отчётъ попечителя Одесскаго Учебнаго Округа о состояніи средних и

низших учебных заведений Одесскаго Учебнаго Округа за 1914 годъ. — Одесса: Типографія О-ва Русская речь, 1915. — 495 с.

Отчётъ правленія Общества вспомоществованія нуждающимся ученицамъ

171

Елисаветградской общественной женской гимназіи с 15.11.1889 по 15.11.1890 г.

/ Утв. общ. собр. 18.11.1890). — Елисаветградъ: Типографія П. А. Зелёнаго, 1890. — 7 с.

Сводъ постановленій Елисаветградскаго Уезднаго Собранія за 1865–1895

годы / Сост. Е. И. Борисовъ. — Елисаветградъ: Типографія А. Гольденберга, 1895. — 896 с.

Систематическій сборникъ постановленій Елисаветградской городской

думы за 1871–1903 г. / Сост. Брейеръ А. К. — Т. 1. — Елисаветградъ: Типографія

А. Гольденберга, 1905 — 773 с.

Систематическій сводъ постановленій Елисаветградскаго Уезднаго Собранія

за 1865–1895 годы / Сост. Борисовъ Е. И. Изданіе Елисаветградскаго Уезднаго

Земства. — Елисаветградъ: Типографія А. Гольденберга, 1895. — 896 с.

Систематическій сводъ постановленій Херсонскаго губернскаго земскаго

собранія 1865–1888 (23 очер. сессіи 1865–1887 гг. и 14 чрезвычайных 1865–1888

гг.). — Т. I. Изданіе губернскаго земства. — Одесса: Тип. «Одесскіхъ Ново-

стей», 1888. — 700 с.

Советская историческая энциклопедия. Т. 12. — М.: Сов. энциклопедия, 1969. — 972 с.

Уставъ Общества вспомоществованія нуждающимся ученицамъ Ели-

саветградской общественной женской гимназии. — Елисаветградъ: Тип.

А. Гольденберга, 1883. — 10 с.

Циркуляръ по Одесскому учебному округу. — 1900. — Май. — № 5. — Одес-

са: Тип. Акціонернаго Русскаго Общества Печатнаго Дела, 1900. — 265 с.

Там же. — 1904. — Январь. — № 1 … 1904. — 105 с.

Там же. — Май. — № 5 … 1904. — 105 с.

Там же. — 1909. — Іюнь. — № 6 … 1909. — 401 с.

Там же. — Сентябрь. — № 9 … 1909. — 667 с.

Там же. — Ноябрь. — № 11 … 1909. — 823 с.

Там же. — Декабрь. — № 12 … 1910. — 924 с.

ІІІ. ПРЕСА

Ведомости Елисаветградскаго Городского Общественнаго Управленія.

— 1895. — 28 сентября; 1896. — 23 июня; 1897. — 27 июля, 11 августа; 1898.

— 26 ноября; 1899. — 5 января, 14, 18 февраля, 5, 23 марта, 27, 29 апреля, 2, 4

мая, 13 июня, 7 октября, 14 ноября; 1901. — 18 января, 9, 18 февраля, 1 марта, 27 мая; 1902. — 19 марта, 9, 20 мая; 13 июня; 1903. — 23, 25, 27 февраля, 1, 6, 13, 16, 19, 30 марта, 1, 3, 27 апреля, 15, 18, 29 мая, 1, 12, 15, 29 июня, 6 июля, 172

30 сентября, 5, 7, 14, 16, 19 октября, 16, 20, 23, 30 ноября, 2, 4, 23, 10 августа, 30 декабря; 1904. — 1, 2, 5, 22, 25, 29 января, 10, 17, 24 февраля, 2, 13, 16, 25

марта, 1, 8, 11, 13, 15, 16, 18, 27, 29 апреля, 1, 4, 6, 16, 25, 27 мая, 5, 10, 13, 27

июня, 12, 13, 20 июля, 8, 15 августа, 5, 7, 14 октября.

Відомости тижневика «Наша хата». — 1918. — 6, 11, 20 грудня; 1919. — 3, 22, 31 січня.

Голосъ Юга. — 1905. — 8 мая, 28 июля, 21, 26–28 августа, 15, 22 октября; 1906. — 9, 19 июня, 15, 18, 27 октября, 24 ноября; 1907. — 17 января, 14, 17, 20, 27 февраля, 4, 6, 7, 9, 10, 13, 30 марта, 4, 8, 10, 13, 19 апреля, 15 июня; 1908.

— 5, 22, 23, 25 января, 10, 11 июня, 17 декабря; 1909. — 23, 29 января, 9 июня, 1, 3, 13, 17, 18, 25–27 ноября, 2, 4 декабря; 1910. — 21 февраля, 27, 28 марта, 4, 11, 13, 18, 22, 27 апреля, 30 мая, 18 июня, 1 октября; 1911. — 26 января; 1912.

— 15, 17, 22 июня, 3, 7, 9, 10 октября; 1913. — 17 февраля, 7 мая, 4 сентября, 29

ноября, 4, 20 декабря; 1914. — 4, 8, 21, 26 февраля, 2 марта, 4, 11, 21 октября; 1915. — 21, 23, 30 января, 4, 23, 24, 25, 27 февраля; 3 марта, 2, 3, 28, 30 мая, 7, 10, 15, 21 июня, 19 августа, 4, 6, 8, 11, 22, 30 ноября; 1, 6, 8, 12, 13, 15, 19, 25

декабря; 1916. — 20 января, 4, 16 сентября, 25 октября, 1, 2, 13, 16, 19, 21, 24, 29 ноября, 1, 4, 6, 8, 9, 11, 13, 18, 24 декабря; 1917. — 22 апреля, 6, 7, 11, 17 мая, 30 июня, 22 августа, 6, 12, 17, 22 сентября, 1, 4, 7, 14 октября; 1, 11 ноября, 1 декабря; 1918. — 20 января, 24, 25, 27, 28, 30 апреля, 25 июля, 7, 11, 15, 29

августа, 27 сентября, 24, 25, 27, 29, 31 октября, 3, 18 ноября, 2, 3, 7, 14, 19, 22, декабря; 1919. — 1, 3, 4, 10, 28, 30 сентября, 4, 9, 11, 13, 24, 30 октября, 2, 4, 6–8, 15, 19, 21, 23, 26, 28, 29 ноября, 15 декабря.

Елисаветградскій вестникъ. — 1880. — 9, 13, 18 апреля, 13, 15, 18 июня, 4, 13, 30 июля; 1882. — 22 ноября; 1885. — 1 января, 13 февраля.

Елісаветградскія новости. — 1904. — 12 апреля, 13, 17, 18 декабря; 1905.

— 9 ноября.

Известия / Вісти. — 1919. — 26 апреля, 3, 5, 22, 26 июня, 2, 3, 5, 6, 9, 12, 17, 23, 30 июля; 1920. — 1 лютого, 15, 18, 28 травня, 10 червня, 22 сентября.

Кіровоградська правда. — 1967. — 10 вересня.

Коммунистъ. — 1919. — 9 апреля.

Наша жизнь. — 1918. — 17, 24 декабря; 1919. — 4, 5, 26 января, 4 мая.

Новая волна. — 1906. — 6, 14 июня, 8–10, 12, 31 августа, 1 сентября.

Новий шлях. — 1918. — 18 травня.

Педагогическій Вестникъ. — 1881. — 6 мая.

Труд. — 1920. — 15, 18, 25, 29 февраля, 2, 3, 10 марта.

Трудовая жизнь. — 1918. — 4, 14, 29 сентября. 5, 10 октября.

Южные Отклики. — 1907. — 9, 10, 13 января.

173

ІV. МОНОГРАФІЇ, БРОШУРИ, СТАТТІ

Бейлина С. З. В классе профессора В. Х. Разумовской. — Л.: Музыка, 1982. — 64 с.

Блажков І. До 110-ї річниці з дня народження Кароля Шимановського

// Єлисавет. — 1992. — 5 серпня.

Босько В. «Душі мінливої прикмети» // Кіровоградська правда. — 1978.

— 9 липня.

Босько В., Ковальова Р. Університет починався з жіночої гімназії // На-

родне слово. — 1998. — 16 червня.

Бракер Н. Володимир Миколайович Ястребов (До тридцятих роковин

смерти) // Єлисавет. — 20 травня.

Варгатюк П. Л. Подвиг революционерки // Бош Е. Б. Год борьбы. — 2 изд.

С прил. писем авт. — К.: Политиздат Украины, 1990. — С. 5–21.

Вівсяна І. А. Українські Січові Стрільці на Єлисаветградщині: Навчаль-

но-методичні матеріали для вчителів. — Кіровоград: РВЦ КДПУ ім. В. Ви-

нниченка, 2001. — 68 с.

Вівсяна І. Заснування педагогічного інституту в Єлисаветграді (1918–1919

рр.) // Університетський меридіан. — 2000. — 24 листопада.

Волкогонов Д. Троцкий / Политический портрет. — М.: Изд-во «Ново-

сти», 1992. — 416 с.

Глушко А. В. Создатель «Катюши» // Труды НПО «Энергомаш» ХІХ /

Под. ред. чл.-кор. РАН Б. И. Каторгина. — М.: Б/о, 2001. — С. 404–426.

Грушевський М. Про українську мову і українську школу. — К.: Веселка, 1991. — 46 с.

Деятели Союза Советских Социалистических Республик и Октябрьской

Революции (Автобиографии и биографии). — Ч. 1. — М.: Книга, 1982. — 304 с.

Долгіх М. Сторінки музичної освіти Єлисаветграда // Матеріали облас-

ної науково-практичної історико-краєзнавчої конференції «Культурно-освітні

процеси краю у ХІХ столітті». — Кіровоград: ПП «Поліграф-Терція», 2004.

— С. 134–142.

Дон Аминадо. Поезд на третьем пути. — М.: Книга, 1991. — 330 с.

Єлисаветградська гімназія. Книга перша. — Кіровоград: Народне слово, 1997. — 190 с.

Завадовский М. М. Страницы жизни. — М.: Изд-во МГУ, 1991. — 336 с.

Завадский С. В. На великомъ изломе // Архивъ русской революции. В

22 т. Т. 11–12. — М.: «Терра»: Политиздат, 1991. — С. 5–73.

Залізняк Л. А. Від склавинів до української нації. — К.: Бібл. українця, 2004. — 255 с.

174

Затока В. В. Златопільська гімназія. Сторінки історії. — Кіровоград.: РВГ

ІЦ КДПУ ім. В. Винниченка, 1998. — 132 с.

Збірник на пошану Олександра Шульгина (1889–1960): Праці історико-

філософської секції / Записки НТШ. Т. CLXXXVI. — Париж — Мюнхен: Б/в, 1969. — 359 с.

Историческій очеркъ г. Елисаветграда / Сост. и изд. А. Н. Пашутинъ.

— Елисаветградъ: Лито-Типографія Бр. Шполянскихъ, 1897. — 311 с.

Кендюхова А. З історії розвитку приватної освіти // Актуальні аспекти

дослідження історії міста (матеріали обласної історико-краєзнавчої конферен-

ції). ІІ частина. — Кіровоград: ПП «Поліграф-Терція», 2006. — С. 79–96.

Кизименко П. Пам’ять степів. Історичні нариси з минулого Кіровоград-

щини. — Кіровоград: ПВЦ «Мавік», 2003. — 246 с.

Клин Б. Національне виховання. — Берлін: Українське слово, 1923. — 36 с.

Козуля О. Жінки в історії України. — К.: Преса України, 1993. — 255 с.

Красные вехи: Сборник воспоминаний и материалов революционного

движения на Зиновьевщине. — Первый выпуск. — Зиновьевск: Червоный

шлях, 1925. — 206 с.

Краян З. Незабутнє. Спогади про Івана Микитенка // Українська мова

та література. — 1997. — № 45. — 1998. — № 4.

Куценко Л. «Дружнє слово почув…» // Кур’єр Кривбасу. — 2002. — Січень.

— № 146. — С. 171–207.

Куценко Л. Князь Духу: Статті про життя і творчість Євгена Маланюка.

— Кіровоград: Б/о, 2003. — 184 с.

Куценко Л. «Народу самосійні діти…» Українська доля Дикого поля.

— Кіровоград: Спадщина, 2005. — 120 с.

Левківський М. В. Історія педагогіки: Підручник. — К.: Центр навчальної

літератури, 2003. — 360 с.

Лисенко І. Словник співаків України: Енцикл. видання. — К.: Рада, 1997.

— 113 с.

Лихачева Е. Матеріалы для исторіи женского образованія в Россіи (1086–

1796). — С.-Петербургъ: Типографія М. М. Стасюлевича, 1890. — V + 296 с.

Любар О. О., Стельмахович М. Г., Федоренко Д. Т. Історія української

школи і педагогіки: Навч. посібник. — К.: Знання, 2006. — 447 с.

Маковицкий Д. П. Яснополянские записки. В 4-х кн. Книга 1 (1904–1905).

— М.: Наука, 1979. — 544 с.

Маленький Париж. Елисаветград в старой открытке / Авт.-сост. Петраков

В. В., Машковцев В. П. — М.: Пинакотека, 2004. — 240 с.

Матівос Ю. М. Місто на сивому Інгулі: Історико-публіцистичний нарис.

— Кіровоград: ТОВ «Діаграма», 2004. — 296 с.

175

Мелешко Ф. Українські січові стрільці на Єлисаветчині. — 23 с. // Кіро-

воградський міський літературно-меморіальний… КМЛМ — КН 2065.

Микитенко І. Зібрання творів у шести томах. Т. 3. Нариси. Фейлетони.

Поезії. — К.: Наук. думка, 1965. — 403 с.

Нейгауз Г. Г. Размышления, воспоминания, дневники. Избранные статьи.

Письма к родителям. — М.: Всесоюзное издательство «Советский композитор».

Изд. второе, испр. и доп., 1983. — 526 с.

Никитина Т. Необычайное происшествие, случившиеся со мной и с Ар-

сеном Тарковским в 20-х годах в городе Елисаветграде // «Я жил и пел ког-

да-то…«. Воспоминания о поэте Арсении Тарковским. — Томск: Издательство

«Водолей», 1999. — С. 5–8.

Ноземцева Е. Арсений Александрович Тарковский в Кировограде // Там

же. — С. 19–21.

Обзоръ деятельности ведомства Министерства народного просвещения

за время царствованія Императора Александра III (Со 2 марта 1881 г. по

20 октября 1894 г.). — С. Петербургъ: Государственная типографія, 1901.

— XXVIII + 524 с.

Омельчук І. В. Рідний край. Історико-краєзнавчі додслідження. — К.: КМЦ «Поезія», 2004. — 492 с.

Панченко В. Морський рейс Юрія Третього. — Кіровоград: ПВЦ «Мавік», 2002. — 148 с.

Персоналії в історії національної педагогіки. 22 видатних українських

педагоги: Підручник / А.М.Бойко, В.Д.Бардінова та ін. — К.: ВД «Професіо-

нал», 2004. — 576 с.

Плахотина М. Три года в гимназии (1916–1918) // Елисаветград и ели-

саветградцы: диалог веков…

Плахотіна М. «Найвищою чеснотою була скромність» // Народне слово.

— 1996. — 7 березня.

Поліщук П. Гімназії // Енциклопедія українознавства. Т. 1. — Львів: Мо-

лоде життя, 1993. — С. 381–383.

Постолатій В. В. Педагогічна освіта на Кіровоградщині (1865–1965 рр.).

— Кіровоград, 2006. — 144 с.

Постолатій В. Підготовці вчителів у краї — 120 літ // Університетський

меридіан. — 2001. — 3 жовтня.

Растопчина Н. Феликс Михайлович Блуменфельд. — Ленинград: Изд.

«Музыка», Ленинградское отделение, 1975. — 88 с. (См. также: Мусоргский

М. П. Письма. — 2-е изд. — М.: Музыка, 1984. — 446 с.; Николай Андреевич

Римский-Корсаков. Воспоминания В. В. Ястребцова. Том второй. 1898 — 1908.

— Ленинград: Гос. муз. изд., 1960. — 634 с.) 176

Реферат за спогадами Клавдії Флоровської // Єлисавет. — 1993. — 20

квітня.

Розвиток народної освіти і педагогічної думки на Україні (Х — поч. ХХ

ст.): Нариси. — К.: Радшкола, 1991. — 381 с.

Рубан В.В. Український портретний живопис другої половини ХІХ — по-

чатку ХХ століття. — К.: Наук. думка, 1986. — 224 с.

Русова С. Вибрані педагогічні твори. — К.: Освіта, 1996. — 304 с.

Русова С. Мемуари. Щоденник. — К.: Поліграфкнига, 2004. — 544 с.

Свято-Преображенський собор : Книга-альбом / Авт. текст. Левицький

В., Чуднов О. — Кіровоград: Імекс-ЛТД, 2005. — 352 с.

Семененко О. Харків, Харків… / Видання друге. — Б/о, 1997. — 124 с.

Сенатор Михайло Завадський (1848–1926) / Передм. і публ. О. Чуднова

// Єлисавет. — 1993. — 25 лютого, 31 березня.

Синявський А. Вибрані праці. — К.: Наук. думка, 1993. — 383 с.

Сірополко С. Історія освіти в Україні. — К.: Наук. думка, 2001. — 212 с.

Сонячні гони: Спогади про Івана Микитенка. — К.: Дніпро, 1967. — 263 с.

Спогади про Івана Карпенка-Карого: Зб. — К.: Мистецтво, 1987. — 187 с.

Тарковская М. Осколки зеркала. — М.: Дедалус, 1999. — 285 с.

Тарковский А. Очерк революционного движения 80-х годов в городе Ели-

саветграде // Єлисавет. — 1992. — 16 вересня.

Татищев В. Н. История Российская. — Том второй. — М.–Л.: Изд-во АН

СССР, 1963. — 352 с.

Тичина П. Г. Подорож з капелою К. Г. Стеценка. — К.: Рад. письменник, 1982. — 261 с.

Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі. — К.: Державне видавництво образот-

ворчого мистецтва і музичної літератури УРСР, 1952. — 475 с.

Турбай Р. В обласному краєзнавчому // Кіровоградська правда. — 1967.

— 10 вересня.

Тюрін С. Шкільний друг // Лист у вічність: Спогади про Юрія Яновського.

— К.: Дніпро, 1980. — С. 98–101.

Федоров Т. И образ, и функция. Страницы творческой биографии А. Л.

Лишневского // Строительство и архитектура Ленинграда. — 1980. — № 6.

— С. 31–35.

Федосова Э. П. Бестужевские курсы — первый женский университет в

России (1878 — 1918). — М.: Педагогика, 1980. — 144 с.

Феоктистов А. Объ одаренности (Опыт экспериментально-психологическо-

го изследованія) // Русская школа. — 1909. — Январь. — № 1. — С. 181–195.

Чикаленко Є. Спогади (1861-1907). — Нью-Йорк: Українська Вільна Ака-

демія Наук у США, 1955. — 502 с.

177

Чикаленко Є. Щоденник (1918 — 1919). У 2-х т. — К.: Темпора, 2004.

— Т. 2. — 464 с.

Чуднов А. Науку она любила… // Порог. — 1993. — Богослов и философ

Георгий Флоровский. — С. 32.

Шевченко С. Весна української школи // Народне слово. — 2007. — 5

квітня; його ж. «Вони зустрілися випадково…» // Вечірня газета. — 2007. — 29

червня; його ж. Восьмий, педагогічний // Університетський меридіан. — 2006.

— 13 вересня; його ж. Гімназія в Єлисаветграді: перший досвід // Молодіжне

перехрестя. — 2006. — 4 травня; його ж. Дві освітні гілки Єлисаветграда: жіноча

громадська та чоловіча класична гімназії // Вечірня газета. — 2007. — 16 берез-

ня; його ж. «Дорогій товаришці Ен» // Народне слово. — 2006. — 28 вересня; його ж. Жовніри звільнили приміщення для української гімназії // Вечірня

газета. — 2007. — 19 січня; його ж. Кохання у доІНТЕРНЕТНУ добу // Там

само. — 2007. — 9 березня; його ж. «Кращий концертний зал міста» // Кірово-

градська правда. — 2006. — 21 жовтня; його ж. Першими в Європі сіли за парти

наддніпрянки // Народне слово. — 2006. — 20 квітня; його ж. «Приміщення з

прекрасною архітектурою» // Вечірня газета. — 2007. — 29 червня.

Шевченко С. І. Історія Кіровоградського державного педагогічного уні-

верситету імені Володимира Винниченка (1964–1999 рр.). — Кіровоград: ВО

«Акорд», 2005. — 127 с.

Юрченко А. Н. Записки краеведа. — Кировоград: Имэкс-ЛТД, 1999. —

206 с.

Яновська О. Слово про брата // Лист у вічність … — С. 87–97.

Янчуков С. Краєзнавчі видання на Кіровоградщині в часи незалежності

України // Актуальні аспекти… І частина… 2005. — С. 137–139.

178

Дані про автора.

Шевченко Сергій Іванович. Народився 1958 року в с. Водяному Доброве-

личківського району на Кіровоградщині. Закінчив Павлівську середню школу

Світловодського району. Отримав фах історика-архівіста та викладача істо-

рії і суспільствознавства у Київському ордена Леніна держуніверситеті ім.

Т. Г. Шевченка. Працював архівістом, завідуючим Світловодським держ-

міськархівом, директором Держархіву Кіровоградської області, журналістом

(за сумісництвом) у «Кіровоградській правді», «Украине-Центр», «Ведо-

мостях». Закінчив аспірантуру Інституту української археографії та дже-

релознавства ім. М. Грушевського НАН України. Має 20 років педстажу у

Кіровоградському держпедуніверситеті ім. В. Винниченка, доцент кафедри

всесвітньої історії, кандидат історичних наук. Автор понад 150 наукових пу-

блікацій в Україні, Сербії, Білорусі, Польщі, Росії з історії міжнародних та

міжетнічних зв’язків, освіти, краєзнавства, архівознавства, народознавства, літературознавства. Окремими виданнями вийшли «Кіровоградщина — ко-

зацький край» (2001 р.), «Обабіч Інгулу (до 30-річчя Кіровського району

м. Кіровограда)» (2004), «Кіровоградщина в роки Великої Вітчизняної війни

(на допомогу вчителю)» (2004), «На пограниччі культур: Кіровоградщина

— Польща в літературних зв’язках (ХІХ — поч. ХХІ ст.)» (2004), «Україн-

ська доля Нової Сербії. Історичні нариси з минулого Кіровоградщини (Кіро-

воградщина в українсько-сербських зв’язках (1752–2002)» (2004), «Історія

Кіровоградського державного педагогічного університету імені Володимира

Винниченка (1964–1999 рр.)» (2005), «Україна в міжнародних економічних

відносинах (1950–1980-і рр.)» (2006), у співавторстві — «Історичний факультет: віхи зростання» (2001), «Історія рідного краю (навчальний посібник для шкіл

Кіровоградщини» (2001) та ін. Лауреат обласних пам’яткоохоронної (1987 р.), за краще висвітлення у засобах масової інформації 60-річного ювілею області

(1999 р.), краєзнавчої ім. В. Ястребова (1996 р.) та газети «Народне слово»

ім. В. Винниченка (2007 р.) премій.

179

ІМЕННИЙ ПОКАЖЧИК

А

Абрамович Н.

Анисимова

Адріатіс К.

Анисимова М.

Азмин М.

Анисимова Н.

Айденберг Б.

Анна (Ганна, Янка) Всеволодівна

Акименко К.

Анна Ярославівна, королева Франції

Александровський П. А.

Апостол

Алексєєв

Арваніті Н.

Алексєєва Г.

Арєшников П.

Алексєєва Г. І.

Арєшникова

Алексєєва О.

Аркушевський

Алепський П.

Архангородський

Альперт К.

Асотський

Анастасьєв В.

Асотський Н.

Анастасьєва М. В.

Астрономова Л.

Б

Базилевич М.

Барська

Байрон

Барська П.

Баккал

Барська Ф.

Баккал С.

Барський

Бакуленко І.

Бах

Бакуменко

Бахмутська

Балакирєв

Бачинський

Балановська

Бейлина С.

Балашова Н.

Бек Г.

Балик А. І.

Бек Х.

Балич

Бердичевська

Бальмонт

Беренштейн

Бардах

Бересневич Е.

Бардах М.

Бересневич І.

Бардінова В.Д.

Бересневич Й.

Барілотті

Бересневич Л.

Бересневич О.

Бондарєв С.

Бересневич П.

Бондарєва Т.

Беркович

Бонфельд

Бернштейн (Залеська) А.

Борисов Е. И.

Бетховен

Бородінов Я.

Бєдний Д.

Бортовський Г.

Бєлінська

Бортовський І.

Бєлина-Белинович С.

Босько В.

Бєляєвська Є.

Ботушан Г. Ф.

Бєльська

Бочковський І.

Бєльська С.

Бош Є. Б.

Бибикова О.

Бошняк І.

Бибинова

Бошняк О.

Бикова О.

Бракало П.

Біднова

Бракер М.

Біднова Г.

Бракер Н.

Біла Н.

Брамсон К.

Блажков І.

Брамсон О.

Близнін Г.

Браянська О. К.

Близнюк М.

Брейєр А. К.

Блок

Брейєр К.

Блуменфельд Ф.

Брейєр (Бреєр) М.

Блюмкін

Брендель

Блютнер

Брестоцький Л.

Богговут

Бржозовська М.

Богданович

Бродська Є.

Богданович Е.

Брокгауз Ф. А.

Богданович Є.

Бромберг

Богушевська М.

Бронштейн О. Д.

Божерянов

Броун

Бойко А. М.

Броун Т.

Бомзе

Буженицька Є.

Бомзе М.

Бузко

Бондаренко

Букассасі

1

Булацель М.

Бюлов

Бухвостова

Бютнер О.

Бухвостова П.

Бялкіна

В

Вагнер

Вишневська В.

Вайнлуд Т.

Вишневський

Вайсенберг Є.

Вівсяна І. А.

Валькіна А.

Віннер Р.

Вандровський В.

Вінницька

Варгатюк П. А.

Вінницька М.

Варжицька

Вінницький

Вартмінська

Віст

Варун-Секрет С.

Владичин П.

Васильєв В.

Владичин Ф.

Васильєва К.

Власова

Ващенко І.

Власова А.

Ващенко М.

Власова Н.

Вдовенко В.

Волков

Венгловський

Волкогонов Д.

Веньямінов Г.

Волов

Вернер Г.

Володарська

Вернський Л.

Володарська-Рабинович

Верцька О.

Володарський

Веселий Й.

Волотківський

Винниченко В. К.

Волохін Г. Й.

Винниченко Р.

Волохін О. Й.

Виноградов Т. І.

Волохіна О.

Виноградова

Волохіни

Виноградова А.

Воробйов В. Г.

Вишневецька

Вульф

Г

Гааг М.

Гагарін

2

Гайсинський (Верхотурський) Д.

Гольдштейн А.

Гайсинський Б.

Гольєт Г.

Галкін В.

Гольст

Галчинський Н. Г.

Гомберг

Гальперін

Гончаренко

Гангеблов

Горбенко В.

Ганзен Ю.

Горизонтов А.

Гаращенко

Горошанова

Гаршанова М.

Горфінкель Є.

Гендель

Горфінкель Л.

Гете

Горфінкель С.

Гірникова

Горян

Гладка Є.

Горький М.

Глазовий В.

Гослен

Глазунов

Гослен М.

Глінка

Готовцев П.

Глушко О. В.

Грабенко А. (Конощенко)

Гоген В.

Грабовський

Гогін В.

Грановська К.

Гоголь Н. В.

Графф Г.

Годар

Гревениць

Голинська

Григор’єв

Голишева Г.

Григорович В.

Голишева Р.

Грінько М.

Головіна

Громадзська

Головченко Т.

Громов Д.

Голубцов

Громов І.

Гольденберг

Громова Р.

Гольденберг А.

Грузинцева

Гольденберг І.

Грушевський М.

Гольденберг Й.

Грушецький Н.

Гольденберг М.

Губарєва Л.

Гольденберг М. А.

Гукович Є.

Гольденберг С.

Гуляницька

3

Гуляницька О.-М.

Гур’янова О.

Гумільов

Гурфінкель

Гуно

Гутштейн І.

Гунькіна

Гюго

Д

Давидови

Добровольський С.

Давидович

Доброховська А.

Дайчман

Довженко О.

Данієльмст О.

Додін

Даргомижський

Додін Г.

Дементьєва М.

Додіна

Демерджі

Долгіх М.

Демченко

Долинський І.

Денікін

Драгоманов М.

Державець С.

Дремлюга

Дериченко Р.

Дубинський

Дешевов В.

Дубняков П.

Дешевов Г.

Дубовська М

Джіотті І.

Дубровинський

Дзержинський

Дубровинський І.

Дическулова

Дубровський

Диш

Дудін С.

Диш А.

Дунін А.

Діабеллі

Дунін-Жуховський А.

Добровольський

Е

Егдеровська

Емануель Д.

Ейльберт

Емануель Є.

Екельн

Емануель І.

Ельворті

Емануель Катерина Д.

Елькінд

Емануель Кирило

Емануелі

Емануель С. О.

Емануель Г.

Ерделевська

4

Ерделі А. М.

Еттер С. А.

Ерделі К. П.

Є

Єгоров

Єфимов Є.

Єленевський Х.

Єфимовська

Єленська

Єфимовська З.

Єлисавета, імператриця

Єфремов

Єремєєв М.

Єфрон (Ефрон И. А.)

Ж

Жаданова

Журавська А.

Жаданова М.

Журавська Ф.

Жукова

Журко

Журавська

З

Завадовська

Заславська К.

Завадовська М.

Заславський

Завадовська Р.

Заславський І.

Завадовський М. М.

Затока В. В.

Завадовські

Захарова Д. Ф.

Завадський М. Р.

Здорик

Завадський С. В.

Зелений

Завіновський С.

Зелений П. А.

Завротинська Є.

Зельцер

Загадаєва

Зерцалова

Загорська

Зиміна

Загорський

Зінов’єв (Радомисльський) Г.

Загорський Й.

Зіоров З.

Зайденварг Р.

Значко-Яворська

Залізняк Л. А.

Золотарьова Р.

Заньковецька М.

Зосимова М.

Заславська

Зубков Т.

5

І

Іваницька О.

Іванов-Козловський

Іванов

Івановська

Іванов І.

Іванченко М.

Іванов Л.

Івашкевич Я.

Іванов М.

Ігнатович

Іванов Н.

Ілінський

Іванова

Іллічівська

Іванова А.

Іллічівська О.

Іванова Г.

Ілляшевич

Іванова М.

Іустин, архієпископ

К

Каган Б.

Каторгин Б. И.

Калашников П.

Кауфман

Калашникова Р.

Кац Є.

Калениченко Т. В.

Келиповська

Калузька О.

Келлер

Каменецька

Келлер В.

Каменєв Л.

Кендюхова А.

Каменєв О.

Керенський О.

Каменєв Ю.

Кеслер П. Н.

Камінський

Кесслер Є.

Каму С.

Кесслер М.

Канатова О.

Кизименко П.

Канделакі В.

Киреєвський Ф.

Каневська

Киркеруп

Канцерова

Кир’яков

Караманенко М.

Кир’яков М. І.

Карамзин

Кир’якова

Каренко

Кишкін А. П.

Карлик

Кияшко

Карменбеф

Кіяшко М.

6

Кірхнер

Колкович

Климов К.

Колоковський Д.

Клин Б.

Коломієць А.

Клочек Г.

Колосов П.

Кобець Я. П.

Колотьєвський Д.

Ковалдіна

Компанієць

Ковалевська

Кондрацька Є.

Ковалевська А.

Кононенко П.

Ковалевський

Конторович

Коваленко

Кончинський Й.

Коваленко Г.

Кореневський В.

Ковальов С.

Коренко

Ковальов Я.

Коренко А.

Ковальова

Коренко М.

Ковальова Г.

Коренко Н.

Ковальова М.

Коренко О.

Ковальова О.

Корецький В.

Ковальова Р.

Корменбеф Т.

Ковтуновська

Корнілов

Коган Г.

Коросташевський

Коган Р.

Корф

Коган Я.

Косая Н.

Когон

Косовська

Когон Я.

Косовський

Кодієва В.

Косовський Л.

Кожемякіна М.

Косой

Козакевич О.

Косой М.

Козачинська Н. Ф.

Коссюра А.

Козачинський Ф.

Коссюра Г.

Козачинські

Коссюро

Козуля О.

Косюра О.

Кокошкін

Котляр

Кокошко Є.

Коцюба

Коленко З.

Кочержинська

7

Кочмарчик

Кримський

Кошель

Кропивницький М.

Кошиць Є.

Крусер

Кошиць Л.

Кубишкіна М.

Кошиць М.

Кузнецов О.

Кошиць Н.

Кузнецова

Кошиць О.

Кузнецова А (Г).

Крамаренко

Кузьмицький

Крамаренко Ж.

Кулакова А.

Красавченко І.

Кулаковський

Красновський

Кулантовська

Кратов Ф.

Кулицький В.

Краян З.

Куліш

Кренц

Куманський Б.

Кривденко Н.

Купетін (Купетин) А. М.

Кривченко

Куракіна

Крижанівська Л.

Курило

Крижанівська М.

Курнатовська

Крижанівський

Куценко Л.

Крижанівський М. К.

Кучерський

Крилов

Л

Лайер

Левашов В. А.

Лализина В.

Левитський М.

Ланге

Левицький В.

Лангемак В.

Левківський М. В.

Лангемак Г.

Левшинський П.

Лангемак Е.

Лейбкін

Лангемак Марія

Лейбкінд

Лангемак Марія К.

Лейпикова Є.

Лангемаки

Лелюк І. Д.

Лебедєв А.

Лемберг Є.

8

Лемден

Лошкарьова Є.

Ленін В. І.

Луковська

Леонард

Лук’янов С.

Леонтович

Луначарський

Леонтович Є.

Лупенко (Гарайський) В.

Леонтьєва О.

Лупенкова Л.

Лермонтов

Лур’є

Лещенко

Лутковська

Лещенко М.

Лутковський

Линецький

Любар О. О.

Липецький

Любарєва

Лисенко І.

Любарська

Лисенко М.

Любарський

Литвиненко В.

Любарський Р.

Лихачева Е.

Любович Є.

Лишневська С.

Ляховецька

Лишневський О. Л.

Лящов

Лівшиць Д.

Лящова

Ліницький А.

Лящова І.

Ліст

Лящова К.

Лоренц Н.

Лящова Л.

Лошкарьов В.

Лящова М.

Лошкарьов Д.

Львівська

М

Магржиковська Є.

Макеєв М.

Мадент

Маклецов

Мазепа

Маклецов С.

Майков

Маковицький Д. П.

Майш Г.

Макроусова

Майш О. Г.

Малаєв

Майш Ф.

Малаєв М.

Макаров М. С.

Малаєв М. Н.

Макеєв І.

Малаєва

9

Малаєва А.

Мексина Ф.

Малаєва Н.

Мельничук С.

Маланюк Є. Ф.

Мен О.

Маланюки

Мендельсон

Малиновська Г.

Мерцалова

Малиновський І.

Мерцалова Л.

Мальчевська О.

Мехельсон

Маріані М.

Микитенки

Маркевич О.

Микитенко (Бикова, Ен, Краян) З.Г.

Марковицький Д.

Микитенко Є.

Маркович Д.

Микитенко І. К.

Маркс К.

Микитенко Оксана

Марнець Н.

Микитенко Олег І.

Мартинов

Микитенко Ю.

Маруся, отаманша

Микола (Михайло), єпископ

Мар’янович А.

Микола ІІ

Мар’янович І. Є.

Мистюшин С.

Мар’яновичі

Михайлов В.

Масс Е.

Михайлов І.

Масс Х.

Михайлов І. А.

Матвєєв М.

Михайлова Г.

Матівос Ю. М.

Михайловська З. Г.

Матковська

Михалевич П.

Мацис Л.

Михальчі К.

Мацненко

Михальчі Л.

Машковцев В. П.

Михеєва Г.

Маяковський

Мілеант

Медем

Мілеант К.

Медем О. П.

Мілеант О.

Медем К. В.

Мілеант С.

Медем М. П.

Мілевська

Межеровська

Мірандова О.

Межибовська

Мірандова Ф.

Межировська

Мірошниченко

10

Міятович

Мрочковський С.

Мова

Мусін-Пушкін

Мойсеєва М.

Мусоргський

Моцарт

Н

Набокова П.

Нікітіна Є.

Назарова

Нікітіна Н.

Напольська

Нікітіна (Станіславська) Т. В.

Напольська М.

Нікітіни

Напольська О.

Нікітіч В.

Нев’ярович

Ніколаєв

Нейгауз Генріх Г.

Ніколаєнко С.

Нейгауз Густав

Нікольська

Нейгауз Н.

Нікольська К.

Немировська

Німченко

Нечай

Ніс

Нечволодов

Нісс

Никанор, митрополит

Ніщинський П.

Ніжний

Ноземцева Є.

Нікітін В. О.

Нольде

Нікітін Ф. В.

Норов

Нікітін Ю.

Нотаров С.

О

Овсяникова

Омельчук І. В.

Ойф

Орджонікідзе

Олександр І

Ординський Р.

Олександр ІІІ

Орлик

Олесь

Орлик Р.

Олінський Я.

Орлова К.

Ольшевська

Орлова Н.

11

Оросальський

Островська

Осецька Г.

Остроухов С.

Осипов М.

Очаківська-Барська Б.

Осмьоркін О.

П

Павлов

Петриченко М.

Павлов Д.

Петро І (Великий)

Павлович

Петровська М.

Павловська

Петровський Г.

Павловський

П’єрсон

Палеолог

Пирогов М.

Панасевич М.

Писаревська М.

Панченко В.

Писаренко

Парфенов

Писарєв О.

Парфенов М.

Пікрс Ф.

Паученко Я.

Пісецький Я.

Пашутін О. М.

Плахотіна М.

Пашутіна М. М.

Плескачевська

Пащенко С.

Плетцер М.

Пекарська Л. О.

Плоппа

Пеньковський С.

Плотников М.

Пепескул

Плотников Н.

Пепескул Д.

Подольський

Пергамент О.

Подрєзан

Перепьолкіна Є.

Подрєзан Г.

Перехрест Л.

Покровський В.

Петліна

Поліщук П.

Петлішенко М.

Полонський

Петлюра С.

Полуботок

Петляш О.

Полякова

Петраков В. В.

Полякова І.

Петрарка

Поляновська І.

12

Поляновська Н.

Припутенко Л.

Поляновський Г.

Прищепенко

Поляновський О.

Прокеш

Поляновські

Прокеш І. Ф.

Польський Я. М.

Прокеш Н. І.

Попандопуло

Проніна Є.

Попескул

Протопопов В. Я.

Попруженко Г.

Протопопова Є. Г.

Попруженко М.

Прохоров

Постолатій В. В.

Прядко Л.

Потоцький С.

Пузенкіна К.

Починаліна Л.

Пушкарьова

Прженосил Н.

Пушкін О. С.

Приліпченко Т.

Р

Радкевич

Рильська

Радомисльська Р.

Рильський

Рапалло А.

Рильський М. Т.

Рапалло О.

Римский-Корсаков Н. А.

Растопчина Н.

Римська-Корсакова В.

Ратушенко М.

Римський-Корсаков

Рахманінов

Римський-Корсаков П. В.

Рачковська В.

Ринчицький

Рачковська (Назимова) К. О.

Рітнер Г.

Ревуцька М.

Рогальов І.

Ревуцький П.

Родкевич Н.

Рейсер З.

Розенштейн

Ренар

Розенштейн М.

Рєзников

Розмирович

Рєпін І.

Розмирович Е. Г (Т).

Рєпіна В.

Розмирович (Трояновська) О. Ф.

Рижиков Ф. І.

Розумовська В. Х.

13

Розумовський

Руденко А.

Розумовський Й.

Рулін П.

Розумовські

Рункевич

Романенко Г.

Русанова Є. В.

Романов К.

Русов О.

Романови

Русова (Ліндфорс) С. Ф.

Романченко

Рутковський С.

Ростовський М.

Рябков П.

Рубан В. В.

С

Савельєва

Сиротинський Є.

Савченко О.

Сікорська

Садовнича

Сірополко С.

Сакатенко

Скобелєв

Салтиков-Щедрін

Скоропадський

Саницька

Скрябін

Саницька Н.

Славінський Є.

Сахарова М.

Славський І.

Сейдер

Славуцький Г.

Селевін А.

Слєдковська

Семененко О. П.

Слюсарева В.

Семенов

Смиченко

Сен-Санс

Соколова Л.

Сергєєв

Соколова-Бородкіна В. Г.

Сидилковська Р.

Соколова-Бородкіна В. П.

Сидоренко

Соколов-Бородкін

Сидорова

Соколов-Бородкін К. В.

Сидорова Є.

Соколов-Бородкін С. К.

Синицин В.

Соколовський

Синицин І.

Соловйова

Синицина Є.

Сольський Х. П.

Синявський А.

Сорока

14

Сорока П.

Степіна

Сорокін Г.

Степіна Г.

Сорокіна

Стефанович К. С.

Сорокіна О. А.

Стеценко К. Г.

Сорокіни

Стешенко І.

Сорочинська Є.

Стешенко Г.

Сталін Й.

Стешенко О.

Станіславський М.

Стиранкевич

Станкевич З.

Стиранкевич І. Т.

Старий М.

Стиранкевич К. Т.

Старицька-Черняхівська

Стойко Є.

Стасюлевич М. М.

Столипін

Стельмахович М. Г.

Суворов

Степанова

Суська М.

Степанова Г.

Сухомлин М.

Степанова Л.

Сухомлинська О.

Т

Тагор

Тартаковський

Тамм Є.

Тартаковські

Тамм І.

Татищев В.

Таранович

Таубе

Таранович Є.

Теплицька

Тарковська В. К.

Терентьєва

Тарковська (Титаренко) Є.

Тереховко З.

Тарковська Марина

Терлецька

Тарковська (Рачковська) Марія Д.

Терлецька Л.

Тарковський Андрій

Терлецька Р.

Тарковський Арсен

Терлецький

Тарковський О.

Тертинов П.

Тартаковська

Тетяна Миколаївна, вел. княгиня

Тартаковська М. Д.

Тимірязєв

Тартаковська С.

Тиняков

15

Тиняков М.

Тобілевичі

Титаренко 13

Толстой

Тичина

Толстой Д. А.

Тітов

Толстой Л. М.

Тобелевич К.

Томашевська

Тобелевич О. К.

Троцький (Бронштейн)

Тобілевич

Трутовська Г.

Тобілевич А.

Тулуб О.

Тобілевич Г.

Турбай Р.

Тобілевич (Карпенко-Карий) І.

Тургенєв

Тобілевич К.

Турецька

Тобілевич (Садовська-Барілотті) Марія

Туркенич

Тобілевич (Садовський) М.

Турчанов Ф.

Тобілевич П. К.

Турчанова М.

Тобілевич (Саксаганський) Панас

Тюрін С.

Тобілевич С.

Тютюшкін Ю.

Тобілевич Ю. І.

У

Угринович К.

Успенський Е.

Угринович М.

Устимович Л. М.

Угринович Н.

Ухтомський Е.

Угринович П.

Ушаков

Ф

Факлієр С.

Феоктистов

Фальц Г.

Фіалковський В.

Федоренко Д. Т.

Філатов

Федоров Т.

Філіптєв А.

Федоровська В.

Фінкель

Федоровська М.

Фірсов П.

Федосова Э. П.

Фірсова Г.

16

Флорина

Фойницька М.

Флоровська К. В.

Фохтер

Флоровський А.

Франко

Флоровський В. А.

Фрідман

Флоровський Г.

Фундуклій І.

Флоровські

Х

Хаймовська

Холодний П.

Хандакова М.

Хоржевська Д.

Хандалова М.

Хоржевська Л.

Харитонова

Хороманський М.

Хвильовий М.

Хрущова

Ц

Цвєтинович

Цимбал А.

Цвєтков

Цицерошин Г. М.

Церковна М.

Цуканова Є.

Цигульська О.

Ч

Чайковська

Черняховська

Чайковський

Чехов А.

Чвалинська М. О.

Чигиринська

Чеботарьов М.

Чижевський Д.

Чепіга

Чикаленко Є.

Череватенко П.

Чистенко

Череватенко Ю.

Чолак

Черепова Є.

Чуднов О.

Черниш В.

Чюліна

Чернявська

17

Ш

Шалит

Шкловська М.

Шапар

Шкроб

Шапір

Шкуро

Шапіра Г.

Шмідт

Шапіро С.

Шопен

Шафонська М. К.

Шорштейн Й.

Шебалін А.

Шостовська

Шебаліна Є.

Шостовська Е.

Шевелюк С.

Шостовська С.

Шевченко

Шостовський

Шевченко В.

Шполянська

Шевченко С. І.

Шполянська Д.

Шевченко Т.

Шполянська Е.

Шевяков Б.

Шполянський А. (Дон Амінадо)

Шевяков Н. Ф.

Шполянські

Шегарцев Є.

Шрейтель Ф.

Шейдер Х.

Штифт

Шемякіна Є.

Штромберг

Шендіс

Шуберт

Шерр

Шуйська Н.

Шигарьов

Шуйський К.

Шило Г.

Шульгин О.

Шило К. С.

Шульгин Я.

Шимановський К.

Шульгина Н.

Ширман Н. І.

Шульгини

Шишель

Шульгіна-Іщук

Шишкевич І.

Шуман

Шишковська

Щ

Щербаков

18

Ю

Юльдрі Л.

Юшкевич

Юра Г.

Ющенко В.

Юрченко А. Н.

Я

19

Яковлєв Л. Г.

Якубовська

Якубовський

Якубовський А.

Якубовський Л.

Ямболов

Яневич А.

Янковська

Янович

Яновська М.

Яновська О.

Яновська Т.

Яновський

Яновський Ю.

Яновські

Янчуков С.

Ярослав Мудрий

Ярчевська Є.

Ясинецька

Яскульський

Ястребов В. В.

Ястребов Василь

Ястребов Володимир

Ястребов П.

Ястребова (Рудольф) О. К.

Ястребцов В. В.

Ястржембський В.

Яцевич Н.

Яцевич О.

20

Наукове видання

Шевченко С.І.

Старі стіни: Єлисаветградська

громадська жіноча гімназія

(1860–1920 рр.).

Художнє оформлення, макет

та комп’ютерна верстка І.М. Шалюта

Підписано до друку 4.12.2007. Формат 60х901/ .

16

Гарнітура Петербург. Папір офсетний №.1. Друк офсетний.

Ум. друк. арк. 13.25. Тираж 400 пр. Замовлення № 7-667.

Редакційно-видавничий відділ Кіровоградського державного

педагогічного університету імені Володимира Винниченка.

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців: ДК №1537 від 22.10.2003 р.

Адреса: 25006, м. Кіровоград, вул. Шевченка, 1.

Тел.: (0522) 22-18-34. Факс: (0522) 24-85-44.

Надруковано на ВАТ «Білоцерківська книжкова фабрика», 09117, м. Біла Церква, вул. Леся Курбаса, 4.

Document Outline

��!

��VAB

��@83>@V9

��ABC?

��V4

��>AL8:;0A=0

��C4V2=8FB2>

��!B0@0

��V=07VO

��#:@0W=V70FVO

��AB0==V9

��VA;O>20

��V=078AB:8

��65@5;0

��@EV2=V

��?C1;V:>20=V

��@5A0

��>=>3@0DVW

��0=V

��?8A