КІРОВОГРАД У РОКИ ОКУПАЦІЇ:  

ЖИТТЯ НАСЕЛЕННЯ ТА ОКУПАНТІВ 

ДОКУМЕНТИ І СПОГАДИ 

Автор-укладач – Олександр  Жосан 

Кропивницький 

2018 

УДК 94(477.65-074)”1941/1944” 

        Ж 81 

Рекомендовано до друку вченою радою комунального вищого навчального закладу  

«Вінницька академія неперервної освіти»  

(протокол від 28.11.2017 року № 9) 

Ж 81 

Кіровоград  у  роки  окупації:  життя  населення  та  окупантів  (документи  і 

спогади) : [альбом] / автор-укладач О. Жосан. – Кропивницький : Ексклюзив-

Cистем, 2018. – 480 с. 

Рецензенти: 

Степан Дровозюк,  доктор історичних наук, професор; Юрій Митрофаненко,  кандидат історичних наук; 

Оксана Молчанова,  кандидат психологічних наук. 

Експерти: 

Олексій Струкевич,  доктор історичних наук, професор; Майя Коннова,  кандидат історичних наук, доцент; 

Жанна Федірко,  кандидат педагогічних наук, вчитель історії вищої категорії; Світлана Козловська,  вчитель історії вищої категорії. 

Консультанти: 

Володимир Босько, Лариса Гайда, Віталій Неділько, Володимир Урсулов.    

На основі архівних документів та спогадів очевидців викладені 

головні  напрями  і  важливі  факти з  життя Кіровограда  та  деяких 

інших  населених  пунктів  області  в  роки  німецької  окупації 

(серпень 1941 – січень 1944) у соціально-економічній, політичній 

і культурній сферах.  

Здійснено спробу психологічного аналізу проблеми поведінки 

людей у період окупації.  

Для професійних істориків, краєзнавців, педагогів та широкого 

кола читачів. 

ISBN 978-617-7079-64-3                                                                                   © О.Е.Жосан, 2018 

~ 2 ~ 

З  М  І  С  Т 

Переднє слово………………………………………………………………………… 4 

Початок окупації……………………………………………………………………... 7 

Зустріч окупантів. Мрії і сподівання…………….…………………………………. 13 

Діяльність органів управління в соціально-економічній та політичній 

сферах……………………….………………………………………………………… 30 

Управлінська та організаційно-господарська діяльність на селі………………..... 107 

Гроші під час окупації………..…………………………………………………….... 134 

Освіта, культура………..…………………………………………………………….. 141 

Преса в роки окупації………..……………………………………………………..... 181 

Добровільна та примусова праця в Німецькій імперії. Трудова мобілізація……... 206 

Церковне життя…….………………………………………………………………… 233 

На вулицях міста під час окупації……………………….………………………….. 271 

Площа Велика…….………………………………………………………………….. 322 

Ковалівський парк……...……………………………………………………………. 342 

Ринок, Базарна площа………………………………………………………………..  347 

Завод «Червона зірка» (плужно-ливарний завод)……………….………………..... 354 

Новомиколаївка, аеродром………….………………………………………………. 359 

Залізниця. Станція Кірово Українське…………..………………………………….. 370 

Станція Знам’янка……………………………………………………………………. 374 

Українська служба порядку, мировий суд…………………………………………. 380 

Німецькі служби безпеки, німецькі суди, позасудові покарання, геноцид………  384 

Військовополонені…………………………………………………………………… 397 

Місця страт і поховань……………………………………………………………….. 412 

Рух опору….………………………………………………………………………….. 417 

Звільнення Кіровограда……….……………………………………………………..  424 

Руйнування…….……………………………………………………………………... 440 

Післямова або Історія повторюється…………….………………………………….. 460 

Список використаних джерел………………………………………………….........  476 

~ 3 ~ 

ПЕРЕДНЄ СЛОВО 

Я  народився  в  Кіровограді,  я  пам’ятаю,  яким  було  це  місто  в  60-х  роках: з  оригінальними  фонтанами,  численною  парковою  скульптурою,  шедеврами  єлисавет-

градської  архітектури.  Більшість  із  зазначеного  вже  втрачено  назавжди  завдяки  старанням 

та/або  бездіяльності  радянської  та  пострадянської  влади.  Проте  перший  сильний  удар  по 

ландшафту  й  інфраструктурі  міста  було  нанесено  війною.  Звісно,  кількість  руйнувань             

у  Кіровограді,  як  і  втрати  серед  цивільного  населення,  є  значно  меншими,  ніж  у  Києві  та 

деяких  інших  містах,  але  по  ньому  війна  також  пройшлася  двічі:  в  липні-серпні  1941  та  в 

січні-лютому 1944, назавжди залишивши свої сліди.  

Страшний удар війна нанесла і по моїй родині. Мій дідусь Прокопій Павлович Жосан 

загинув  у  травні  1945  року  під  Прагою.  Бабусі  пережили  окупацію:  Єлизавета  Федорівна 

Жосан  (Телегіна)  із  синами  Геннадієм  і  Едуардом  (моїм  татусем)  –  у  Тирасполі, Наталя  Тихонівна  Гончаренко  (Задворня)  з  донькою  Ларисою  (моєю  мамою)  –  у  селі 

Софіївка Компаніївського району. Бабуся Наталя після війни дивом уникла переслідувань з 

боку радянської влади як донька сільського старости, багато років жила в постійному страху 

за  себе  і  свою  сім’ю.  Дідусь  Михайло  Федорович  Гончаренко  перед  війною  працював  на 

заводі  «Червона  зірка»,  у  липні  1941  року,  встигнувши  два  тижні  разом  із  іншими 

робітниками  порити  протитанковий  рів  та  завантаживши  на  станції  чергову  партію 

демонтованого  обладнання,  замість  евакуації  пішов  на  фронт,  воював  у  Волзькій  флотилії, був тяжко поранений під Сталінградом, повернувся до Кіровограда в 1945 році. Працюючи 

багато  років  фельд’єгерем  обласного  відділу  спецзв’язку,  маючи  доступ  до  неофіційної 

інформації,  дідусь  багато  розповідав  мені,  зокрема,  й  про  історію  нашого  краю.  Саме  він 

уперше повів мене, ще п’ятирічного хлопчика, до краєзнавчого музею і став першим у моєму 

житті екскурсоводом. Дідусь дуже любив своє рідне місто і передав цю любов мені.  

Сьогодні є ще не до кінця вивченим важливий період життя нашого міста, як і нашої 

країни взагалі – роки німецької окупації. Дуже важко встановити, хто більше наніс збитків 

місту: німці з союзниками чи Червона Армія. Це стосується й інших міст і сіл області. Але 

найголовнішою, на мою думку, є проблема життя населення під час окупації. Тут міститься 

ще чимало незрозумілих і складних для сприйняття питань. Ось одне з них:  «Чому значна, якщо не більша, частина населення України, як на заході, так і на сході, з радістю зустрічала 

окупантів?». Не є провиною жителів Кіровоградщини, як справедливо зауважує О. Бабенко, що  «понад  мільйон  із  них  опинилися  під  пануванням  гітлерівців.  Це  більшовицька  влада, маючи  всі  можливості,  свій  народ  не  захистила.  Для  неї  та  Червоної  Армії  громадяни 

жертвували  всім,  чим  могли  –  відправляли  на  військову  службу  своїх  синів  і  дочок, неймовірно тяжко працювали, а самі жили в надзвичайній бідності та впроголодь, щоб тільки 

військо  отримало  танки  і  літаки,  гармати  і  кораблі.  РСЧА  дійсно  все  це  одержала  в 

кількостях,  що  перевищували  озброєння  військ  найбільших  країн  світу,  разом  узятих,  за 

всіма  показниками.  Тож  народ  міг  розраховувати  на  те,  що  випестувана  ним  фактично 

непереможна  армія  та  її  полководці  захистять,  принаймні,  свою  країну  від  ворога.  Однак 

цього  не  сталося  –  в  Україну,  яка  впродовж  всіх  передвоєнних  років  перетворилася  чи  не 

найбільшого жертводавця й донора держави, прийшли гітлерівські окупанти» [92, с. 3-5].  

Сьогодні в історичній науці й методиці викладання історії в школі прижився і широко 

використовується  термін  «нацистська  окупація».  Із  розумінням  ставлячись  до  причин  його 

виникнення  (раніше  в  радянській  науці  і  методиці  використовувалися  терміни  «німецько-

фашистська  окупація»  та  «фашистська  окупація»,  не  лише  неточні,  але  й  за  змістом 

неправильні),  маю  висловити  сумнів  у  його  коректності.  Термін  «нацистська  окупація»           

є  більш  точним,  але,  на  мою  думку,  недостатньо  коректним,  оскільки  в  нашу  країну                 

в 1941 році вторглися не лише нацисти: частина німецьких солдат не належала до націонал-

соціалістичної  партії,  до  того  ж,  серед  окупантів  були  румуни,  угорці,  словаки,  італійці. 

Розпочалася німецько-радянська, а не нацистсько-радянська війна. Розмовляли окупанти не 

«нацистською»,  а  німецькою,  румунською,  угорською,  словацькою  та  італійською  мовами; 

~ 4 ~ 

на  окупованих  територіях  діяло  німецьке  (із  деякими  допусками  радянського),  а  не 

«нацистське» законодавство. Офіційною мовою в рейхскомісаріаті Україна, крім української, вважалася  німецька,  а  не  «нацистська»  мова.  За  змістом  ця  окупація  також  була  не  зовсім 

нацистською,  бо  крім  масових  убивств  євреїв  і  ромів  більше  ніхто  із  громадян  за 

національною  ознакою  не  переслідувався  і  не  знищувався.  Звісно,  наш  народ  ніколи  не 

зможе  пробачити  німецьким  нацистам  убивства  сотень  тисяч  співвітчизників  у  рамках 

реалізації  ідеологічних  установок  німецької  расової  доктрини  та  націонал-соціалістичної 

ідеології,  але,  на  мою  думку,  не  можна  зводити  всю  політику  окупаційної  влади  лише  до 

зазначених  аспектів,  як  це,  на  жаль,  продовжують  робити  деякі  сучасні  дослідники, застосовуючи комуністичні установки та радянські штампи.  

Отже,  правильніше  було  б  називати  цю  окупацію  німецько-румунсько-угорсько-

словацько-італійською, але, враховуючи те, що саме Німеччина (Німецька імперія) розпочала 

цю війну, саме німецькі війська вторглися на територію нашої країни 22 червня 1941 року, саме німецька авіація  піддала бомбардуванню Київ та інші наші міста і села, саме німці на 

найвищому  політичному  рівні  формували  політику  окупаційної  адміністрації  в  усіх 

окупаційних зонах, доречним, на мою думку, є застосування терміна «німецька окупація». 

Саме його я і використовуватиму в цій роботі, не заперечуючи проти використання іншими 

дослідниками терміна «нацистська окупація».  

Життя  населення  в  період  німецької  окупації  –  явище  досить  складне,  різноманітне  і 

потребує  глибокого  і  детального  вивчення.  Ця  тема  майже  не  розкрита  в  сучасних 

підручниках  історії  як  для  загальноосвітньої  середньої  школи,  так  і  для  вищої  освіти.  У 

деяких  підручниках,  посібниках,  науково-популярних  виданнях  і  навіть  наукових  статтях 

можна побачити однобокий, недостатньо обґрунтований і  деталізований виклад історичних 

фактів, тлумачення історичних термінів, що інколи межує з фальсифікацією історії.  

Недостатньо  точно,  на  мою  думку,  сьогодні  тлумачиться  поняття  колабораціонізму. 

Гадаю,  воно  потребує  вивчення  і  корегування  на  міжнародному  рівні,  оскільки  згідно  з 

сучасним  його  визначенням,  колабораціоністами  в  1941–1944  роках  можна  назвати  дві 

третини  тридцятимільйонного  українського  народу.  А  чи  ставили  ми  колись  собі  таке 

запитання: «Як би  я повівся в тій ситуації, коли радянська влада і рідна комуністична партія 

кинули  мене  напризволяще  перед  обличчям  сильного  і  підступного  ворога,  навіть  не 

забезпечивши  мені  можливості  евакуюватися;  зруйнували  частину  промислових  об’єктів, інфраструктури  та  житлового  фонду,  фактично  поставивши  значну  частину  населення  на 

межу фізичного виживання, а німці прийшли до мого міста, майже не бомбардувавши його, зруйнувавши  всього  дві-три  будівлі,  та  ще  й  проголосили  про  звільнення  мого  народу  від 

більшовицького ярма?».  

На одному з форумів в Інтернеті під час обговорення «подвигу» Зої Космодем’янської 

та  сталінської  тактики випаленої  землі  переконана  місцева  комуністка  з  завзятістю писала: 

«Вообще,  насколько  я  знаю,  Зоя  поджигала  немецкие  конюшни,  а  не  жилые  дома 

колхозников, но даже если это и так, то мы должны понимать, что время такое было и значит 

так  было  нужно  –  для  победы  над  врагом».  Інша  наша  землячка  з  Бобринця,  аналізуючи 

фотодокументи, на яких було чітко видно, як сотні жителів Києва, Слов’янська та Миколаєва 

з  квітами  зустрічали  окупантів,  спочатку  не  могла  в  це  повірити,  а  потім,  зрозумівши,  що     

це – не фотомонтаж, написала таке: «Ну и дураки! Я бы такого никогда не сделала. Вот же 

идиоты!».  А  на  моє  зауваження:  «Хіба  можна  наших  дідусів  і  бабусь,  що  раділи  приходу 

німців, називати такими словами? Можливо, у них були на це причини? А як би Ви вчинили 

тоді?» вона відповіла: «Какие там причины! Подлизаться хотели к немцам, но не вышло. Вот 

и  получили  потом.  Я  бы  такого  никогда  не  сделала.  Надо  же  думать,  а  не  кастрюлю  на 

голову  одевать!».  Отже,  вивчення  проблем  життя  людей  у  період  окупації,  без  сумніву, потребують  не  лише  застосування  історичних  наукових  методів,  але  й  урахування 

загальнолюдських  моральних  норм.  На  жаль,  на  сьогодні  в  більшості  досліджень 

відстежується  тенденція  щодо  здійснення  історичного  аналізу  за  формулою:  «Партизани  і 

підпільники  –  герої,  а  ті,  хто  працював  у  міській  або  сільській  управі,  органах  освіти, культури, театрах, бібліотеках, інших бюджетних установах, на військових підприємствах – 

прислужники німців і зрадники Батьківщини». 

~ 5 ~ 

Жосан П.П., Телегіна Є.Ф., 

1936 

Задворня Н.Т., 1940 

Гончаренко М.Ф., 1942 

Будинок на розі вул. К.Маркса та М.Гоголя, фото 60-х рр. Другий поверх займали обком комсомолу 

та бухгалтерська школа, а на першому поверсі було розташовано галантерейний магазин (вхід на 

розі) та кілька квартир (вхід із подвір’я). В одній із них пройшли перші шість років мого життя. 

Звісно, я не зможу охопити весь діапазон проблеми вивчення життя населення в умовах 

окупації,  але  намагатимусь  на  основі  великої  кількості  фото-  і  текстових  документів, спогадів  очевидців,  із  застосуванням  наукових  методів  дослідження  наблизитися  до 

розуміння основних її питань. До того ж, у цій роботі мною зроблено спробу психологічного 

аналізу  поведінки  людей  під  час  економічних,  політичних,  соціальних  та  ідеологічних 

зламів, які були викликані окупацією.  

У  роботі  поряд  із  архівними  матеріалами  і  спогадами  очевидців  використано  чимало 

аналітичних  матеріалів  та  результатів  наукових  досліджень.  Передусім,  це:  публікації      

Івана  Петренка  [92;  93],  Василя  Даценка  [9;  13-15],  Володимира  Боська  [4;  5], Федора  Шепеля  [115]  та  матеріали  відкритої  групи  «Краєзнавство:  Центральний  регіон»       

на сайті “Facebook” (адміністратор – Віталій Неділько) [69].  

Олександр Жосан,  

кандидат педагогічних наук,  

учитель історії та суспільствознавства 

~ 6 ~ 

ПОЧАТОК ОКУПАЦІЇ 

За 

відносно 

короткий 

час 

війська 

«наумовці»  згаяли  дорогоцінний  час  на  ці 

гітлерівської  Німеччини  підійшли  до  західних 

безуспішні  пошуки,  втратили  мобільність,  тож 

районів  Кіровоградської  області.  За  умов 

незабаром  були  оточені  гітлерівцями  і  розбиті 

паніки,  безладу,  поспішного  відступу  Червоної 

ними  в  запеклому  бою.  Згодом  від  деяких 

Армії  всі  державні  установи  в  районних 

партфункціонерів, які всю окупацію прожили в 

центрах  області  та  в  Кіровограді  при 

селах,  доля  відвернулася,  тож  після  звільнення 

наближенні 

ворога 

зачинялися 

або 

декого  з  них  проголосили  «зрадниками»  й 

самоліквідовувалися.  В  них  знищувалися  чи 

відправили  в  радянські  фільтраційні  або 

вивозилися  на  Схід  деякі  документи,  але 

концентраційні табори. 

начиння  багатьох  кабінетів  залишалося.  Вже  в 

Процес  виходу  на  Схід  керівних  кадрів 

умовах  окупації  відділи  районних  та  міських 

разом  із  сім’ями  назвали  евакуацією.  Для 

управ  –  новоствореної  влади  –  здійснювали 

більшості  з  них  вона  відбулася  в  доволі 

описи  поспішно  залишеного  майна  відділами 

комфортних  умовах  –  у  пасажирських  вагонах 

облвиконкому  та  обкому  партії,  райкомів  та 

чи  на  персональних  авто  з  усіма  необхідними 

райвиконкомів,  судів  та  прокуратур.  Перелік 

документами,  запасами  провіанту  та  одягу. 

становив,  як  зазначає  І. Петренко,  «тисячі 

Звичайній  людині  відправитися  в  евакуацію 

найменувань  матеріальних  цінностей,  включно 

виявилося  справою  доволі  важкою,  адже 

з  телефонами  та  друкарськими  машинками, 

потрібно було дістати дозвіл на неї – своєрідну 

меблями  та,  головне,  цінними  документами. 

«евакуаційну путівку». Однак дозволів як таких 

Панічні  настрої  серед  населення  посилювалися 

усім  бажаючим  не  видавали,  транспорту  для 

від  того,  що  першими  накивали  п’ятами  в 

подолання  сотень  кілометрів  небезпечного 

східному  напрямі  ті,  хто  ще  недавно  палко 

шляху теж не було. 

закликав  громити  ворога  на  його  власній 

Настирливі  прохання  отримати  документ 

території:  працівники  обласного  комітету 

на  виїзд  часто  провокували  підозри  та,  згодом, 

партії, 

облвиконкому 

та 

їх 

районних 

арешти: 

за 

«поширення 

поразницьких 

підрозділів,  судді  та  прокурори,  співробітники 

настроїв», «за антирадянські панічні слухи», «за 

органів  внутрішніх  справ,  керівники  багатьох 

зневіру  в  непереможність  Червоної  Армії»,  «за 

підприємств 

та 

установ, 

керівники 

панікерство», 

«за 

очікування 

приходу 

ТСОВІАХІМу 

тощо. 

Члени 

сімей 

фашистів»  тощо.  Натомість  масу  людей, 

відповідальних 

працівників 

самовільно 

зокрема  молодь,  відправили  за  десятки  і  сотні 

залишали  робочі  місця,  посилюючи  цим 

кілометрів від рідних домівок, але не на схід, а 

дезорганізацію 

в 

діяльності 

лікарень, 

в  західному  напрямі  –  на  будівництво 

телефонних  станцій,  установ  та  підприємств, 

протитанкових  ровів.  Титанічна  праця  десятків 

залізничних  станцій.  Завантаживши  домашні 

тисяч  людей  виявилася  загалом  безглуздою  і 

речі  на  автомобілі,  кінні  підводи  чи  в  купе 

непотрібною. 

Цими 

ровами, 

проте, 

вагонів,  «слуги  народу»  виїхали  з  ними  в 

скористалися  окупанти,  розстрілюючи  в  них 

напрямі  до  Дніпра.  Багатьом  із  них  вдалося 

часто  тих,  хто  ці  глибокі  канави  свого  часу 

переправитися  через  річку  та  опинитися  в 

копав» [92]. 

глибокому  тилу.  Ті  з  відповідальних  партійних 

Не  дивно,  що  «на  окупованій  території 

та  державних  працівників,  хто  вимушено 

Кіровоградщини  опинилося  понад  мільйон 

залишився,  а  це  переважно  уродженці  краю, 

жителів,  включно  з  тисячами  єврейських   

покинули  обласне  місто  чи  районні  центри  і 

родин – тих, які не займали якихось державних 

переїхали  до  сіл.  Вже  по  війні  декого  з  них, 

посад. 

Колгоспну 

худобу 

та 

уцілілих 

від 

гітлерівських 

репресій, 

сільськогосподарську  техніку  все  ж  вирішили 

проголосили 

керівниками 

комуністичного 

переправити  за  Дніпро,  але  наказали  це 

підпілля, їхні сховища – явочними квартирами. 

здійснити  власним  ходом,  чим  спричинили 

«Конспірація»  цих  керівників  виявилася  такою 

загибель  тисяч  голів  недоєних,  голодних  і 

майстерною,  що  бійці  партизанського  загону 

непоєних  корів  свиней,  овець,  яких  погоничі,  

Наумова, 

ввійшовши 

на 

територію 

часто  підлітки  та  жінки,  гнали  під  палючим 

Кіровоградської  області  весною  1943  року, 

сонцем,  нерідко  під  ворожими  обстрілами, 

впродовж  тривалого  часу  шукали  міфічне 

сотні  кілометрів  майже  без  зупину.  Оскільки 

підпілля на чолі з підпільним обкомом партії та 

сільськогосподарська  та  військова  техніка, 

нібито  створеним  ним  партизанським  загоном, 

худоба, 

військові, 

цивільне 

населення 

але  так  і  не  змогли  їх  знайти.  Нікого!  Відтак 

прямували  до  єдиної  найближчої  вцілілої 

~ 7 ~ 

переправи через Дніпро біля Кременчука, що її 

області  встановилося  безвладдя.  «Спритні» 

гітлерівці постійно бомбили, то місця на ній на 

прагматичні 

громадяни 

використали 

цю 

всіх  не  вистачило,  тож  тисячі  голів  змученої 

обставину 

так: 

пограбуванню 

піддалися 

худоби  розбрелися  понад  рікою,  техніку 

магазини,  торгівельні  бази,  склади  –  з  них 

покинули  біля  переправи  або  по  дорозі  до  неї, 

виносили  все,  що  там  залишалося.  «Залишки», 

цивільних  на  міст  вже  майже  не  допускали, 

як 

правило, 

виявилися 

значно 

переправляючи, в першу чергу, військових. Тож 

переполовиненими:  в  період  хаосу  та  паніки 

упорядкованої,  продуманої  евакуації  людей, 

вмістом  баз  та  складів,  магазинних  підсобок 

окрім  «керівних  кадрів»,  а  також  техніки, 

добре  поживилися  працівники  торгівлі,  різні 

худоби  фактично  не  організували.  Це  також 

керівні  кадри  –  саме  вони,  готуючись  до 

стосувалося  обладнання  та  устаткування 

евакуації,  щедро  запаслися  всім  необхідним, 

більшості  заводів  і  фабрик.  Воно  й  не  дивно, 

безцеремонно привласнивши чимало народного 

адже  воювати  збиралися  на  чужій  території. 

добра. 

Крім того, будь-які міркування про евакуацію з 

В  цей  час  у  Новоархангельському  районі 

території області, що на той час знаходилася за 

відбувалася  страхітлива  трагедія:  дві  радянські 

багато сотень кілометрів від західного кордону 

армії  –  6  та  12,  які  б  за  іншого  розвитку  подій 

та  бойових  дій,  що  там  розгорялися,  неминуче 

могли  захистити  жителів  області  від  ворожої 

призвели б до арешту авторів цих висловлених 

навали,  втрапили  до  оточення,  героїчно 

уголос  думок.  То  що  вже  говорити  про  якісь 

захищалися,  але  не  змогли  прорвати  ворожу 

детально  розроблені  плани!  Все  ж  деяке 

оборону  та  були,  за  незначним  винятком, 

обладнання  й  устаткування  заводу  «Червона 

повністю 

розгромлені. 

Шлях 

на 

схід 

зірка» поспіхом евакуювали на Схід, де відразу 

гітлерівцям  виявився  відкритим.  Серйозного 

взялися 

за 

виготовлення 

артилерійських 

опору  їм  ніхто  не  чинив,  а  окремі  локальні 

боєприпасів» [92]. 

вогнища  героїчних  і  запеклих  боїв,  що  їх  вели 

Упродовж  кількох  передвоєнних  місяців 

розрізнені  частини  Червоної  Армії,  рясно 

1941  року  і  до  початку  серпня,  «навіть  тоді, 

пролита  кров  рядовими  бійцями  та  їх 

коли  гітлерівське  військо  вже  підходило  до 

командирами,  зокрема  під  Новоукраїнкою, 

обласного  центру,  стаханівськими  методами 

Помічною,  на  ст.  Адабаш,  урятувати  ситуацію 

працювали  районні  та  міські  відділи  НКВС  у 

не могли. З’ясувалося також, що сил, достатніх 

Кіровоградській  області.  Вони  наполегливо 

для оборони обласного центру, теж немає, хоча 

здійснювали  зачистку  області  від  вигаданих 

ще  місяць  тому,  9  липня  1941  року,  в 

«панікерів,  контрреволюціонерів,  шпигунів, 

Кіровограді 

створили 

дивізію 

народного 

осіб  німецької  та  польської  національностей, 

ополчення.  Перші  «ополченці»  записалися  до 

розповсюджувачів 

поразницьких 

настроїв, 

неї  на  мітингу  «трудящих  Кіровограда»,  що 

симпатиків  фашизму»,  віруючих  та  їх  уцілілих 

відбувся  3  липня.  На  10  липня  бійців 

пастирів  та  ін.  Тож  сотні  абсолютно  ні  в  чому 

нараховувалося вже 1062, з них жінок – 103. За 

не винних жінок та чоловіків – жителів області 

тиждень кількість добровольців зросла до понад 

стали  жертвами  більшовицьких  репресій: 

6  тисяч,  розподілених  між  5  полками. 

багатьох  з  них  розстріляли  у  в’язниці 

Очолювали  дивізію  «старі  члени  партії» 

Кіровограда  за  день-два  до  вступу  в  місто 

Гуляницький, 

Кочерещенко, 

Спренжин. 

гітлерівців, інших погнали на схід країни і там 

Начальником  штабу  призначили  Купріянова, 

вчинили 

над 

ними 

суд. 

Але 

багато 

комісаром – Лісничого. Бійці дивізії народного 

заарештованих  –  наших  земляків  цих  судів  не 

ополчення,  а  до  неї  відібрали  «старих 

дочекалися,  адже  загинули  в  дорозі  від 

комуністів,  кадрових  робітників,  активних 

нелюдських 

умов 

транспортування 

та 

комсомольців», 

отримали 

посвідчення, 

поводження  з  ними  охорони.  Для  знищення 

нарукавні пов’язки з написом «Н.О.» («народне 

слідів  своїх  злочинів  у  переддень  вступу 

ополчення»)  та  зброю.  Вони  цілодобово  несли 

гітлерівців до Кіровограда співробітники НКВС 

чергування  на  вулицях  обласного  центру, 

вирішили  спалити  архіви  міської  в’язниці. 

затримали  кількох  дійсних  чи  вигаданих 

Виконання цього завдання доручили Комарову і 

шпигунів,  полонили  екіпаж  підбитого  в 

Гайдачуку. Із завданням вони впоралися, однак 

околицях  міста  ворожого  літака.  Діяльність 

евакуюватися  вже  не  встигли.  Залишившись  в 

дивізії  народного  ополчення,  як  і  керівництва 

окупованому  Кіровограді,  довго  не  прожили, 

Кіровоградщини, 

у 

липні 

1941 

року 

оскільки гітлерівці їх виявили і розстріляли. 

проінспектували прислані з Києва відповідальні 

Упродовж  кількох  днів  –  з  кінця  липня  до 

працівники  ЦК  КПУ  Дрожин,  Жуковський  та 

початку  серпня  1941  року,  в  Кіровограді  та 

Чепурний.  Після  їх  від’їзду  навчання  бійців 

загалом  у  незахопленій  гітлерівцями  частині 

відбувалися  щодня  і  тривали  по  5-6  годин. 

~ 8 ~ 

Вивчали 

мінно-підривну 

справу, 

будову 

над  яким  взяв  підполковник  С.Г. Грачов.  Ядро 

гвинтівок  та  кулеметів,  уміння  надати  першу 

загону  становили  200  прикордонників  79–го 

медичну  допомогу.  За  тиждень  інтенсивні 

Ізмаїльського  прикордонного  загону,  до  них 

заняття  припинилися  –  18  липня  більшість 

приєдналися  близько  500  бійців  з  інших 

народних  ополченців  відправили  на  риття 

розрізнених частин і родів військ, що поквапом 

протитанкових  ровів  на  південний  захід  від 

відступали  від  західних  кордонів  країни  повз 

Кіровограда  –  місцеві  стратеги  саме  звідти 

місто.  На  захист  Кіровограда  виступили  також 

очікували 

нападу 

ворога. 

Ця 

загалом 

жителі  міста.  Загалом  назбиралося  військо         

циклопічна  за  розмахом,  але  абсурдна  за 

до 1 тис. осіб. 4 серпня 1941 року вони дали бій 

наслідками  земляна  робота  з  залученням  тисяч 

передовим  підрозділам  гітлерівської  армії, 

жителів міста, тривала до 2 серпня 1941 року. З 

затримавши  ціною  власного  життя  захоплення 

невідомих причин сотні тисяч жителів України, 

ворогом міста на один день.  У серпні 1941 року 

а  серед  них  –  десятки  тисяч  кіровоградців, 

в  ньому  проживали  майже  70  тис.  жителів  із 

робили  в  перші  тижні  війни  тільки  один  вид 

довоєнних 100 тис.  «Прості» громадяни нікуди 

укріплень  –  протитанкові  рови.  Про  те,  щоб 

не  евакуйовувалися,  на  захист  міста  масово  не 

заздалегідь  викопати  траншеї  та  окопи  на 

виступили,  а  чекали  нової  влади:  одні  покірно, 

ділянках,  найбільш  придатних  для  оборони,  в 

інші – з великим нетерпінням» [92]. 

яких радянські бійці були б надійно захищені та 

У  перших  числах  серпня  1941  року 

могли б зустріти ворога, ніхто чомусь не думав 

Кіровоградщину  повністю  окупували  війська 

і  не  планував,  хоч  це  і  передбачав  Польовий 

гітлерівської  Німеччини.  «В  багатьох  селах, 

Статут Червоної Армії 1939 року» [92]. 

містечках  та  містах  ворогів  зустрічали  хлібом-

Крім 

дивізії 

народного 

ополчення,             

сі  ллю,  встановлювали  на  честь  їх  приходу 

«в 22 районах області створили так звані загони 

«тріумфальні  арки».  Багато  хто  сподівався,  що 

народного  ополчення,  в  них  перебував  66281 

гітлерівці  прогонять  ненависну  більшовицьку 

боєць, з яких жінок – 11454.  

владу  і  встановлять  справедливий  лад.  В  цих 

На  Кіровоградщині  також  діяли  32 

наївних очікуваннях не були винятком і жителі 

винищувальні  загони  та  1015  груп  сприяння 

Кіровограда. 5 серпня деяка частина мешканців 

винищувальним 

загонам. 

За 

належної 

Кіровограда, святково одягнені, вийшли далеко 

організації це була значна військова сила. Потім 

за  межі  міста  назустріч  німецьким  військам, 

трапилася  загалом  типова  тогочасна  історія  – 

несучи  їм  хліб  та  інші  страви.  Все  принесене 

керівники народного ополчення м. Кіровограда 

розстелили  на  килимі  і  чекали,  коли  зі  степу 

та  районів,  чимало  командирів  винищувальних 

з’являться  гітлерівці.  Дочекалися,  і  з  появою 

загонів,  замість  того,  щоб  узгоджено  вивести 

авангарду  –  ворожих  мотоциклістів,  старші  з 

своє  чимале  військо  на  захист  області  від 

натовпу  піднесли  їм  вгощення,  мовивши:  «Ми 

ворога,  відійшли  на  Схід.  Рядові  бійці-

вас ждали – і не даремно! Годі нам голодувати 

ополченці  та  бійці  винищувальних  загонів, 

та  поневірятись  в  злиднях!»  До  народу 

позбавлені  чітких  наказів,  бо  нікому  було  їх 

підійшов  офіцер  і  мовив:  «Українці!  Вас          

давати,  майже  всі  розбіглися.  Про  це 

24  роки  оббирали  більшовики,  знущалися, 

переконливо засвідчили спогади комісара ІІІ-го 

експлуатували.  Ви  голодували  і  сиділи  по 

полку 

Кіровоградської 

дивізії 

народного 

в’язницях.  …  німецька  армія  несе  вам  волю  і 

ополчення М.І. Пшеничного – він, замість того, 

спокійну  працю.  Негайно  приступайте  до  своєї 

щоб  палким  словом  та  власним  прикладом 

постійної роботи!» Потім колона гітлерівського 

повести  своїх  бійців  у  атаку  проти  ворога,  теж 

війська рушила до міста, де на них теж чекали 

відбув за Дніпро. 

кіровоградці.  Стоячи  обабіч  центральних 

4  серпня 1941  року  підполковник  Грельов, 

вулиць,  жителі  з  радістю  зустрічали  німецьких 

який  прибув  до  Кіровограда  з  комісією  від 

вояків,  підносячи  багатьом  квіти.  Апофеозом 

Південного  фронту  розібратися  з  оперативною 

зустрічі  гітлерівців  у  Кіровограді  була 

обстановкою  на  місці,  в  своєму  бойовому 

встановлена  на  їх  честь  арка  (на  перехресті 

донесенні  командуванню  фронту  написав: 

нинішніх  вул.  Шевченка  і  Чорновола), 

«Місто  горить,  немає  нікого,  грабунки,  п’янки, 

уквітчана гірляндою з квітів» [92]. 

місто  порожнє.  …  На  аеродромі  нікого  немає. 

Радісна 

зустріч 

окупантів 

значною 

Запалили  склади  на  аеродромі».  Не  дивно,  що 

частиною  населення  –  це  не  феномен 

безпосередньо  в  Кіровограді  вдалося  поспіхом 

Кіровоградської  області,  і  ми  про  це 

назбирати  лиш  невеликий  загін,  командування 

поговоримо нижче. 

~ 9 ~ 

Основні удари німецьких та 

союзних військ   

у Кіровоградській області, 

серпень 1941.  

Із колекції І

горя Світецького. 

На околиці К  

іровограда, 

серпень

 1941. Орієнтовно – 

Олександрійське шосе 

(з фондів ЦДКФФА України 

[114]). 

Вул. К.Маркса, серпень 1941. 

Квартал між великим мостом 

та вулицею К.Лібкнехта  

(з фондів ЦДКФФА України 

  [114]). 

~ 10 ~ 

На околиці Кіровограда,  

серпень 1941 року 

(із колекції «Третій рейх 

у кольорі» [119]). 

~ 11 ~ 

Вул. К. Маркса (Велика Перспективна), серпень 1941 р. Праворуч – будівля обласного суду 

(із колекції «Третій рейх у кольорі» [119]. 

Німецький танк на розі вул. К.Маркса та Т.Шевченка, 5 серпня 1941 року  

(із колекції Ігоря Світецького). 

~ 12 ~ 

ЗУСТРІЧ ОКУПАНТІВ. 

МРІЇ І СПОДІВАННЯ 

Фотографії з колекції «Воєнний альбом» [8]. 

Повалений  у  серпні  1941 року  жителями міста пам’ятник  С. Кірову  став  улюбленим 

місцем  фотографування  кіровоградців.  На  цих  фотографіях  ми  бачимо  їх  поряд  із 

«визволителями». 

Слід  зауважити,  що  значна  частина  населення  України  повірила  в  те,  що  німці, румуни,  угорці,  словаки  та  італійці  прийшли  звільнити  їх  від  комуністичного  ярма.  

Напевно, й окупанти (принаймні ті, хто не належав до вищого керівництва та генералітету) були впевнені в цьому. 

~ 13 ~ 

На цих фотографіях серпня  – початку вересня 1941 року жителі міста мирно сидять на 

лавках  поряд  із  німецькими,  італійськими  і  румунськими  військовими  (фото  з  колекцій 

«Фотографії війни» [124]).  

Ще немає розстрілів цивільного населення, впровадження «нового порядку», примусової 

праці в Німеччині тощо. Люди занурені в мрії про світле і щасливе майбутнє їхньої країни     

у співпраці з дружнім німецьким народом у складі «нової Європи». 

~ 14 ~ 

Спокійна, а інколи і радісна, 

зустріч «окупантів-

визволителів», мрії про світле і 

щасливе майбутнє України – 

зовсім не кіровоградський 

феномен. Таке було в усіх 

регіонах України. 

На фото – кияни отримують 

атрибутику «визволителів», 

вересень 1941. 

З архіву Рейберт.інфо [101]. 

В одному з українських міст

 [73]. 

В одному з українських сіл [124]. 

Селянка впевнена, що благословляє 

Зустріч окупантів, 1941 [130]. 

визволителів, серпень 1941 [114]. 

~ 15 ~ 

   Плакати, 1941 [80]. 

~ 16 ~ 

Газета Кіровоградської обласної та міської управи «Український голос». – 1941. – № 1. – С. 1  

(із фондів Наукової бібліотеки Львівського національного університету ім. І. Франка та 

Державної наукової архівної бібліотеки [111]). 

~ 17 ~ 

Український голос». – 1941. – № 1. –               

С. 2 [111]. 

~ 18 ~ 

Український голос. – 1941. – № 1. – С. 3 [111]. 

~ 19 ~ 

Український голос. – 1941. – № 1. – С. 3 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 5. – С. 1 [111]. 

~ 20 ~ 

Український голос. – 1941. – № 5. – С. 2 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 14  

(11 жовтня). – С. 3 [111]. 

Фото 1941 року [128].  

~ 21 ~ 

Плакати, що вивішувалися в усіх публічних місцях Кіровограда та інших  

населених пунктів [82]. 

Календар на 1942 рік 

(з колекції «Німецькі плакати  

на окупованих територіях»  

[80]). 

~ 22 ~ 

Портрети «Гітлера-визволителя» були популярними серед населення України [128].  

~ 23 ~ 

Український голос. – 1941. – № 6. – С. 2 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 11 (4 жовтня). – С. 2 [111]. 

~ 24 ~ 

Плакат, який широко використовувався окупаційною владою, 1941 [80]. 

~ 25 ~ 

Український голос. – 1941. – № 11  

(4 жовтня). – С. 2 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 7 

(вересень). – С. 1 [111]. 

~ 26 ~ 

Плакати, 1941 

(з колекції «Німецькі 

плакати на окупованих 

територіях» [80]). 

~ 27 ~ 

Український голос. – 1941. – № 12 (8 жовтня). – С. 2 [111]. 

~ 28 ~ 

Плакат, 1941 

(із колекції «Німецькі плакати на окупованих територіях» [80]). 

~ 29 ~ 

ДІЯЛЬНІСТЬ ОРГАНІВ УПРАВЛІННЯ 

В СОЦІАЛЬНО-ЕКОНОМІЧНІЙ ТА ПОЛІТИЧНІЙ СФЕРАХ

Створенням 

органів 

управління 

на 

Факт 

призначення 

рейхсміністром 

окупованих  територіях  України  опікувалося 

окупованих  східних  земель  А. Розенберга  було 

Рейхсміністерство  у  справах  окупованих 

оприлюднено  тільки  в  листопаді  1941.  Його 

східних  територій  (нім.   Reichsministerium  für постійним 

заступником 

був 

А. Маєр, 

die  besetzten  Ostgebiete  або   Ostministerium)  – 

представником при ставці фюрера – В. Кьоппен. 

вищий  орган  цивільної  влади нацистської 

Створенню  Східного  міністерства  передувало 

Німеччини

призначення  Розенберга  уповноваженим  «з 

 на  чолі  з  райхсляйтером  Альфредом 

Розенбергом

питань 

Сходу» 

(квітень 

1941). 

Коло 

для 

управління окупованими 

територіями СРСР, створений на підставі наказу 

повноважень  міністерства  і  його  відносини  з 

іншими  установами  Третього  Райху,  а  також 

Гітлера 

«Про 

цивільне 

управління 

на 

концептуальні 

засади 

його 

політики 

окупованих  східних  територіях»  від  17  липня 

визначалися  наказами  і  розпорядженнями 

1941 р. [12]. 

Гітлера, Розенберга, Герінга, Кайтеля та ін., що 

було  також  відображено  в  інших  документах 

щодо окупаційного 

режиму 

на 

території 

України  1941–1944  рр.  («Зелена  папка», 

«Коричнева папка» тощо) [12]. 

Міністерство  мало  чотири  територіальні 

підрозділи  (окупаційні  зони)  в  Україні:              

1)  дистрикт  Галичина;  2)  Трансністрія  і 

Бесарабія;  3)  прифронтова  (військова)  зона;       

4)  Рейхскомісаріат  Україна.  райхскомісаріат 

Україна (райхскомісар – Еріх Кох), складовими 

частинами якого були: 

1.  Генеральна округа Волинь-Поділля. 

2.  Генеральна округа Дніпропетровськ. 

3.  Генеральна округа Житомир. 

4.  Генеральна округа Київ. 

5.  Генеральна округа Миколаїв. 

6.  Генеральна округа Таврія. 

Альфред Розенберг 

Кіровоградська  область  увійшла  до  складу 

генеральної  округи  Миколаїв  Рейхскомісаріату 

Україна.

Міністерство  встановлювало  в  рамках

Генплану 

«Ост»

державний 

порядок 

у 

райхскомісаріатах  Остланд  і  Україна  на  основі 

расової  ідеології.  Його  основним  завданням 

була 

політична 

германізація 

окупованих 

східних  земель  з  одночасним  винищенням  усіх 

східноєвропейських євреїв. Починаючи з участі 

в  Акції  Т4,  протягом  війни воно  стало 

центральною 

нацистською 

установою 

з 

організації геноциду  євреїв  поряд  із  Головним 

управлінням  імперської  безпеки,  Імперським 

міністерством  юстиції  та  зовнішньополітичним 

відомством [12]. 

Еріх Кох 

~ 30 ~ 

Німецька цивільна адміністрація в окупованих східних областях  

(—  - створена; - - -  - запланована) [58]. 

Мапа Рейхскомісаріату Україна, який мав за планами А. Розенберга простиратися від Волині 

до Поволжя (з фондів Державного архіву ФРН [121]). 

~ 31 ~ 

Міністерський 

апарат 

«складався 

з 

Оперативний  штаб  райхсляйтера  Розенберга, 

центральних служб у Берліні та низки структур 

який  займався  конфіскацією  та  вивезенням 

на  окупованих  обширах.  Основні  структурні 

культурних цінностей. 

підрозділи  міністерства  розташовувалися  в 

Повноваження міністерства і його діяльність 

різних  районах  Берліна  (загалом,  за  різними 

у  багатьох  сферах  були  обмежені  або  лише 

даними,  від  35  до  55  адрес  для  різноманітних 

формальні,  зокрема  в  питаннях  військової 

відділів). Кількість співробітників центрального 

економіки,  пропаганди,  безпеки  та  поліційного 

апарату  міністерства  у  Берліні,  за  даними 

управління, 

оскільки 

міністерство 

А. Цельгубера,  становила  близько  1600  осіб  і 

функціонувало  в  умовах  конкуренції  з  іншими 

складалася 

з 

працівників 

інших 

служб 

службами 

Третього 

Райху: 

Головним 

Розенберга,  наприклад  зовнішньополітичного 

управлінням  імперської  безпеки  Німеччини  та 

відомства НСДАП, а також інших міністерств і 

його підрозділами, зокрема таємною державною 

служб  Третього  Райху  —  райхсканцелярії, 

поліцією  (гестапо)  і  службою  безпеки,  з 

міністерства 

економіки, 

міністерства 

військовими 

структурами, 

службами 

закордонних  справ  тощо.  На  місцях  до  складу 

міністерства  зовнішніх  справ  тощо.  Значно 

службовців міністерства входили співробітники 

впливав  на  діяльність  міністерства  в  Україні 

місцевого походження. Станом на 1943 р. у його 

особистий  конфлікт  Розенберга  і  Коха  через 

складі  були  три  основні  відділи  з  численними 

розбіжності 

у 

поглядах 

на 

концепцію 

підвідділами  і  службами,  кількість  яких 

управління зайнятими територіями [12]. 

періодично  змінювалася.  Центральним  був 

Рейхсміністр 

Розенберг 

розумів, 

що 

Головний відділ «Політика». Інші відділи: ті, що 

окупаційний  режим,  позбавляючи  українців 

відповідали 

за 

райхскомісаріати, 

відділи 

національної 

культури, 

так 

чи 

інакше 

культурної  політики,  народностей  і  міграційної 

спричинить  пасивний  опір  населення.  Свою 

політики  (переселення),  преси  і  просвіти, 

позицію  щодо  даного  питання  він  висловив  у 

молоді, жінок тощо. На початку 1943 р. з нього 

розпорядженні  від  10  квітня  1942  р.  «Про 

виокремився  самостійний  відділ  пропаганди. 

ставлення  до  культури  українців»,  в  якому 

Другий  відділ  міністерства  (адміністративний): 

наголошував:  «Метою  нашої  політики  є 

головний  займався  питаннями  внутрішнього 

залучення 

українського 

населення 

до 

управління,  

добровільного  співробітництва,  а  це  вимагає 

фінансів,  правової  сфери,  охорони  здоров'я, 

терплячого  ставлення  до  притаманної  їм 

соціальної  політики  тощо.  Третій  відділ,  під 

культури.  Надмірне  обмеження…  культурних 

назвою 

«Економіка» 

(«Господарство»), 

проявів  українців  може  потягти  за  собою  не 

складався  з  груп  і  відділів  з  економічного 

радісне  відношення  до  праці,  а  відразу  до  неї, 

управління, 

ціноутворення, 

матеріального 

замість  привернення  населення  на  свій  бік  — 

забезпечення,  продовольства,  промисловості  і 

пасивний опір» [97]. 

транспорту.  Частина  служб  міністерства  не 

Ось  як  висловлювався  з  цього  приводу 

входила  до  складу  цих  трьох  відділів  і 

Е. Кох: «Українцям не треба думати про школи 

підпорядковувалася 

Розенбергу 

або 

його 

й  університети,  тому  що  вони  зобов’язані 

заступникові, 

наприклад 

«Служба 

працювати,  для  роботи  освіта  не  потрібна. 

уповноваженого  з  особливих  питань»  та 

Відкриття  навчальних  закладів  вважаю  зовсім 

«Центральний 

відділ» 

(для 

управління 

недоцільним,  бо 

тубільцеві-хліборобові  і 

міністерством)» [12]. 

тубільцеві-робітникові  освіта  лише  шкодить» 

При  міністерстві  існувала  низка  інших 

[72, с. 81]. 

установ:  Центр  з  вивчення  Сходу,  Центральна 

Місцеві органи управління. У містах діяли 

служба обліку та охорони культурних цінностей 

міські  управи.  Нижчою  ланкою  влади  були 

окупованих  східних  територій,  т. зв.  команда 

районні  управи.  «Вони  створювалися,  як 

Штумпа  (займалася  збором  відомостей  про 

зазначає  І. Петренко,  відразу  після  того,  як  до 

німецькі  поселення  на Півдні  України і Росії) 

районних центрів вступали гітлерівські війська. 

тощо.  У  колі  повноважень  міністерства,  крім 

Районним управам підпорядковувалися сільські 

завдання 

германізації 

зайнятих 

східних 

управи на чолі з сільськими старостами. З кінця 

областей  у  рамках  націонал-соціалістичної 

лютого 1942 року для органів української влади 

расової 

концепції, 

перебувало 

політичне 

запроваджувалися єдині форми нових печаток і 

планування, 

організація 

адміністративного 

штампів.  До  цього  використовувалися  або 

управління,  правництво,  трудова  політика, 

саморобні,  або  ж  старі  радянські.  Упродовж 

культура,  церковне  життя,  міграційна  політика 

деякого  часу  –  з серпня 1941  року  і  до  вересня 

тощо. 

Серед 

організацій, 

що 

тісно 

1942  року,  –  у  найменуваннях  тогочасних 

співробітничали  з  міністерством,  був  також 

органів  влади  вживалося  серед  населення 

~ 32 ~ 

загальне  слово  «комендатура».  1  вересня        з поміж інших довірою гітлерівців і допущених 

1942  року  жителям  оголосили,  що  і  як 

до, нехай і обмеженої й неповноцінної, але, все-

правильно  називати.  Тож  віднині  заборонялося 

таки,  влади.  Займані  посади  в  «допоміжній 

в офіційних зверненнях писати чи усно вживати 

владі» давали їх власникам певні преференції – 

«комендант»,  натомість  запроваджувалася  нова 

гарантована  зарплата,  більші  пайки,  близькість 

окупаційна 

термінологія 

– 

гебітскомісар 

до  окупантів  у  вирішенні  певних  побутових 

(керівник  кількох  районів),  гебітсландвірт 

проблем тощо. 

(керівник  сільського  господарства  гебіту), 

Чимало  питань  в  області  вирішувала, 

голова  управи  (міської,  районної),  староста  

враховуючи побажання й думки гітлерівців, так 

(сільуправи,  громадського  двору)  тощо.  Такий 

звана  «українська»  влада.  Українською  вона 

термін, 

як 

«бургомістр», 

майже 

не 

була  лише  територіально,  адже  до  її  складу, 

застосовували 

в 

роки 

окупації 

на 

особливо  в  Кіровограді,  входили  представники 

Кіровоградщині  –  він  нав’язаний  радянською 

різних  національностей.  За  формування  такої 

післявоєнною історіографією. 

влади  з  місцевого  населення,  зокрема  в 

Новостворена 

«українська» 

влада 

обласному 

центрі, 

військовий  комендант 

спромоглася  не  допустити  голоду  в  області, 

Подевіц  узявся  11  серпня  1941  року,  тобто  на 

рішуче  боролася  проти  поширення  епідемій 

шостий  день  свого  перебування  в  захопленому 

інфекційних  хвороб,  відновила  навчання  дітей  

місті.  Саме  цього  дня  з’явився  його  наказ №  1, 

у  школах,  створювала  робочі  місця  на 

спрямований  на 

створення 

«тимчасового 

відновлених 

виробництвах, 

сприяла 

керівництва» 

для 

«відновлення 

роботи 

відродженню  приватної  діяльності,  допомагала 

підприємств  і  установ  міста  і  побутових  умов 

в  будівництві  нового житла,  виділяла  землі  під 

проживання  населення  м.  Кіровограда».  Наказ 

городи, 

боролася 

зі 

злочинністю 

та 

передбачав  призначення  голови  «тимчасового 

хуліганством. 

Одночасно 

ця 

влада, 

керівництва»  і  керівників  галузей:  відділу 

перебуваючи  під  прискіпливим  контролем 

загальної охорони, відділу облаштування міста з 

окупантів,  забезпечувала  поставки  до  Рейху 

секторами: квартирним, пожежним, шляховим і 

великої  кількості  зерна  та  м’яса,  інших 

побутовим,  відділу  постачання  з  секторами 

природних  ресурсів,  десятків  тисяч  рук 

харчування  та  торгівлі,  відділу  соціальних 

підневільної  робочої  сили,  складала  списки 

закладів  з  секторами  лікувальних  закладів, 

всіх, 

хто 

підлягав 

етнічним 

чисткам, 

дитячих 

будинків, 

соціальної 

допомоги 

створювала  для  них  гетто…  Така  влада  була 

пенсіонерам,  відділу  освіти  з  секторами  вищої, 

тільки придатком окупаційної» [92]. 

середньої 

і 

початкової 

школи, 

відділу 

Кіровоградська 

міська 

управа.                        

промисловості  тощо.  Наказом  від  11  серпня 

У  Кіровограді  з  5  серпня  1941  року  все 

1941  року  головою  тимчасового  керівництва 

керівництво  належало  польовій  комендатурі 

Кіровоградом  військовий  комендант  призначив 

№ 679  (з  листопада  –  №  242).  «Її  деякий  час 

С.Г. Юрка, 

благоустроєм 

міста 

займався 

очолював  «польовий  комендант»  граф  Подевіц. 

С.Й. Косоногов, 

завідувачем 

квартирним 

Спецслужби  польової  комендатури  відразу 

сектором  призначили  П.І. Бузька.  Комендант 

розпочали  виявлення  та  страту  керівників  і 

наказав  негайно  відновити  роботу  всіх 

членів  винищувальних  загонів,  їхні  бази 

підприємств міста та припинити, скориставшись 

продовольства  та  зброї,  наспіх  створених  у 

місцевою  охороною,  будь-які  грабунки.  Усі 

перші  тижні  війни,  взялися  за  знищення 

роботи,  наказував  комендант,  здійснювати 

громадян єврейської національності. 

тільки за його згодою» [92]. 

Згодом  війська  відправилися  на  схід,  а  з 

«Третього вересня 1941 року новим головою 

ними  і  польові  коменданти  Кіровограда  та 

міста  польовий  комендант  Подевіц  призначив 

інших  міст  і  районних  центрів  області. 

ветеринарного  лікаря  Іллю  Петренка.  На  цій 

Змінилася  і  форма  влади  –  від  військових  вона 

посаді  той  пробув  менше  двох  тижнів.                

15  грудня  1941  року  перейшла  до  цивільних 

З  17  вересня  1941  року  і  впродовж  тривалого 

комісарів,  які,  однак,  усі  носили  військову 

часу  на  посаді  міського  голови  Кіровограда 

форму.  Про  зміну  суті  окупаційної  влади 

перебував  Медведков.  Потім  його  змінив 

населення  Кіровоградщини  дізналося  7  січня 

колишній  царський  офіцер  Зякін.  Після  арешту 

1942  року,  коли  в  газеті  «Українські  вісті» 

останнього  восени  1942 року,  міським  головою 

з’явилося  оголошення  Генерального  комісара 

призначили  Шейфеле.  Увесь  час  змінювалася 

Миколаєва  про  «встановлення  цивільного 

назва  цієї  влади:  спочатку  це  звучало  як 

управління». Виник своєрідний владний гібрид, 

«тимчасове  керівництво»  містом  Кіровоградом 

в  якому  генератором  ідей  виступали  окупанти,   

(у серпні 1941 р.), згодом Кіровоградська міська 

а  виконавцями  –  місцеві  жителі,  виокремленні      управа  (до  початку  1943  р.),  а  з  1943  – 

~ 33 ~ 

допоміжна  управа  м.  Кіровограда.  Така 

відбулося  суттєве  скорочення  управлінського 

трансформація 

назв  влади,  створеної 

з 

апарату  –  з  цього  дня  у  відділах,  секторах  та 

місцевого населення, її суті не змінювала – вона 

багатьох  службах  залишилося  234  службовців. 

завжди сприймалася окупантами як другорядна, 

Чергове скорочення  в  міській  управі,  здійснене 

вторинна,  підсобна.  Повноваження  української 

в  січні  1943  року,  залишило  в  її  відділах             

влади  та  її  місце  в  системі  тогочасних  владних 

та  секторах  192  працівників:  112  чоловіків  і       

координат  коротко  й  чітко  визначив  11  жовтня 

80 жінок. 

1941  року  військовий  комендант  Кіровограда  в 

Відділи і сектори міської управи охопили всі 

своєму  листі  до  міської  управи:  «Кожна 

спектри  складного  життя  цивільного  населення 

самостійна  дія  забороняється.  Призначення 

Кіровограда:  від  відновлення  роботи  адресного 

робить  тільки  комендант.  Хто  порушить  це 

столу  –  до  облаштування  дитячих  ясел  і  шкіл. 

правило  –  буде  зміщений.  Службовці  міської 

Така структура влади майже нічим не різнилася 

управи  не  службовці  населення,  а  тільки 

від  довоєнної  радянської.  Поза  компетенцією 

німецького командування» [92]. 

цивільної 

української 

влади 

залишилися 

Загалом  у  Кіровограді до  початку  1942  року 

«Водотрам»  (водогін),  КРЕП  (електростанція), 

встановилося  фактично  тривладдя.  «Містом  та 

хоча  формально  вони  підпорядковувалися 

прилеглими  районами  керували  одночасно 

технічному  відділу  міської  управи.  Ніякого 

гебітскомісар,  міський  комісар,  а  також  міська 

відношення  цивільна  влада  не  мала  до  табору 

управа.  Напевне,  що  чіткого  розподілу 

для військовополонених (шталаг) № 305, тюрми 

обов’язків,  зокрема  між  собою,  окупанти  не 

«СД» та ін. 

встановили,  що  впливало  на  якість  їхнього 

Про  наслідки  спільного  керівництва  містом 

керівництва  шляхом  дублювання  наказів  і 

німецької  та  «української»  влади  на  весну      

розпоряджень. 

Зрештою 

в 

Миколаєві 

1942  року  дізнаємося  з  листа  голови  міської 

схаменулися  і  з  кінця  жовтня  1942  року 

управи  Медведкова  до  Кіровоградського 

окупаційні  міський  та  обласний  комісари 

міського  комісара  Дюркопфа,  який  залишав 

об’єдналися в одну установу. Усі повноваження 

посаду  та,  напевне,  відправлявся  на  фронт. 

перейшли  до  Кіровоградського  гебітскомісара 

Медведков,  зокрема,  писав:  «Ми  дізналися,  що 

Родде» [92]. 

Ви  залишаєте  наше  місто.  Вважаємо  за 

Структура  Кіровоградської  міської  управи 

обов’язок  стверджувати,  що  за  період  Вашого 

«на середину 1942 року повністю сформувалася 

керівництва  містом  всі  галузі  міського 

і складалася з 13 відділів та окремих служб, які, 

господарства  за  Вашими  компетентними 

у свою чергу, ділилися на підвідділи та сектори. 

вказівками  набрали  форми  розвитку.  Всі  без 

Так, загальний відділ міської управи складався з 

винятку  підприємства,  не  тільки  довоєнні,  але 

адміністративно-господарчої 

частини, 

чимало і нових, працюють безперебійно. Криза 

підвідділів  статистики  та  кадрів,  сектору 

електроенергії через нестачу палива, коли місто 

первинного  виконання  постанов,  нотаріальної 

опинилося  напередодні  повного  позбавлення 

контори.  До  відділу  охорони  здоров’я  входили 

світла  і  води,  благополучно  минула,  дякуючи 

сектори:  соціального  забезпечення  (з  Будинком 

Вашому 

енергійному 

втручанню. 

інвалідів), 

лікувальних 

установ, 

дитячих 

Облаштування  міста,  що  перебувало  в  досить 

установ  та  шпиталева  каса.  Відділу  освіти 

непристойному  стані  після  більшовицької 

підпорядковувалися:  школи  м.  Кіровограда, 

розрухи,  набуло  нині  зовсім  іншого  вигляду: 

театри  (драматичний  ім.  Тобілевича,  Будинок 

розвалин  майже  немає,  площі  і  вулиці 

Просвіти, 

театр 

«Вар’єте», 

ляльковий), 

озеленені,  все  прибрано  й  очищено.  Випадків 

краєзнавчий 

музей, 

центральна 

міська 

епідемічних  захворювань  …  зовсім  немає.  Всі 

бібліотека,  два  кінотеатри.  При  міській  управі 

лікарні, диспансери і амбулаторії обслуговують 

також  діяли  окремі  служби,  такі  як:  служба 

населення  міста  і  вчасно  надають  потрібну 

порядку,  слідча  частина,  редакція  газети, 

допомогу.  Населення  міста  цілком  забезпечене 

транспортна  біржа,  Держбанк,  Біржа  праці, 

продуктами, 

ознак 

голодувань 

серед 

земельна управа тощо. 

найбіднішого  населення  немає…  Ваша  турбота 

Загалом 

на 

1 

квітня 

1942 

року 

про дітей найбіднішого населення заслуговує на 

безпосередньо  в  апараті  міської  управи 

особливе визнання… ми можемо зараз сказати, 

працювали 42 особи, у фінвідділі – 41, у відділі 

що  голодних  і  роздутих  дітей  в  місті  немає: 

постачання 

– 

40. 

Найменша 

кількість 

всебічна допомога надана 1500 дітям і матерям. 

службовців трудилися у відділі освіти – лише 3 

… Вся Ваша діяльність – діяльність розумного, 

особи. Загальна кількість працівників у органах 

освіченого, 

справедливого 

керівника…». 

української  влади  м.  Кіровограда  в  квітні 

Пишучи  такого  медоточивого  листа,  голова 

досягла 348 осіб. Однак до 15 жовтня 1942 року 

міської  управи  Медведков  добре  знав,  що 

~ 34 ~ 

впродовж осені 1941 р. – весни 1942 р. нацисти 

певну  посаду  склалася  загалом  своя  власна 

стратили  в  протитанковому  рову  на  околиці 

доля. Як правило, трагічна.  

міста  кілька  тисяч  громадян  єврейської 

Долю жителя Кіровограда С. Зякіна дослідив 

національності  –  жителів  Кіровограда,  не  без 

В. Даценко.  За  його  даними,  Сергій  Львович 

відома,  звичайно,  «розумного,  освіченого, 

Зякін,  1987  року  народження,  походженням        

справедливого  керівника»  комісара  Дюркопфа 

із  дворян  –  підполковник  царської  армії         

та його попередника аристократа Подевіца [92]. 

(1917 року тимчасовим російським урядом йому 

Заробітна  плата  «залежала  від  посади,  яку 

було  присвоєно  звання  полковника),  тричі 

обіймав  службовець.  Так,  у  січні  1943  року 

репресований  радянською  владою,  прийшов  до 

голова 

Кіровоградської 

міської 

управи 

органів  управління  1  листопада  1941  року  з 

отримував  2500  крб.  на  місяць,  завідувач 

метою  отримати  шматок  хліба,  як  і  більшість 

відділу  –  1200  крб.,  рядовий  працівник  відділу 

інших їх працівників. Але була в нього й інша  

чи сектору – 400 крб., перекладачам платили від 

мета:  співпрацюючи  з  окупантами,  він 

900  до  660  крб.,  швейцар  міської  управи 

сподівався  урятувати  свою  дружину  –  єврейку 

отримував  300  крб.  Службовців  міської  управи 

за  національністю  та  сина,  який  згідно                 

обслуговувала їдальня з буфетом, де працювали 

з  законами  рейху  про  расову  чистоту  також 

2  кухарі,  5  кухонних  працівниць,  4  офіціантки,  

вважався  євреєм  [15].  Згодом  С. Зякін  став 

2 буфетниці» [92]. 

заступником  міського  голови,  а  в  кінці           

У  кожного  призначеного  чи  обраного  на 

1942  року  був  призначений  гебітскомісаром 

головою  міської  управи.  На  цій 

посаді  працював  кілька  місяців, 

налагоджуючи  і  удосконалюючи 

роботу 

заводів, 

майстерень, 

закладів 

освіти, 

соціального 

забезпечення,  театрів,  кінотеатрів, 

бібліотек  і  музеїв  [111].  Проте, 

проявляючи 

активність 

і 

виказуючи  лояльність  і  відданість 

окупантам, 

С. Зякін 

не 

зміг 

врятувати  від  знищення  свою 

дружину  та  сина,  яких  нацисти 

розстріляли  за  доносом  [15].          

За  приховування  певних  фактів       

у 

своїй 

біографії 

гітлерівці 

С. Зякіна  теж  заарештували  в 

середині  1943  року,  тримали            

у в’язниці, звідки відпустили перед 

звільненням 

Кіровограда 

радянською армією [92]. 

Випробовування  для  нього  на 

цьому не закінчилися – на початку 

1944  року  він  був  заарештуваний 

органами  НКВС,  а  військовий 

трибунал  22  квітня  того  ж  року 

засудив до розстрілу. Згодом вирок 

змінили  на  позбавлення  волі  на     

10  років  з  утриманням  у  таборах. 

Подальша  доля  нашого  земляка, 

героя  Першої  світової  війни, 

нагородженого  орденами  Святої 

Анни  4  ступеня  з  написом  «За 

хоробрість»,  Святої  Анни  2  і  3 

ступенів,  Святого  Станіслава  2  і  3 

Сергій Зякін. Фото 1927 року  

ступенів, Святого Володимира 3 і 4 

(з колекції В. Даценка). 

ступенів,  почесною  Георгіївською 

зброєю, – невідома [15]. 

~ 35 ~ 

Заступник 

Голова міської управи  

Загальний 

голови 

(міський голова) 

відділ 

Відділ

Фінансовий 

відділ

облаштування 

міста 

Відділ

Відділ освіти

постачання 

Відділ 

охорони здоров’я 

Будівельний 

та соціального 

відділ 

забезпечення  

Комісія 

Відділ торгівлі, 

кустарної 

Червоного хреста 

промисловості, 

індустрії 

Транспортний 

Служба порядку 

відділ 

Слідча частина 

Відділ праці 

Редакція газети 

Транспортна біржа

міської управи

Церковне  

Міський банк 

Земельна управа

управління

Структура Кіровоградської міської управи (1941–1943). 

~ 36 ~ 

Мапа Кіровоградської області, 

червень 1941. 

На першому етапі окупації 

окупаційна адміністрація 

користувалася радянським 

адміністративним поділом.  

До складу Кіровоградської області 

входило 30 районів.  

Із приватної колекції. 

Мапи Рейхскомісаріату 

Україна та Генерального 

Мапи  

округу Ніколаєв, 1942 [84]. 

~ 37 ~ 

Плакат, 1941 [80]. 

~ 38 ~ 

Український голос. – 1941. – № 1. – С. 4 [111]. 

(перша частина).  

~ 39 ~ 

Продовження 

Український голос. – 1941. – № 1. – С. 4 [111]. 

~ 40 ~ 

На вітринах магазинів, 

кіосків, входах до органів 

управління та інших 

громадських місцях 

вивішувалися портрети 

«Гітлера-визволителя» 

(із архіву Рейберт.інфо 

 [101]). 

Німецький офіцер дарує 

українській дівчинці 

фотографію «Гітлера-

визволителя»                    

(із архіву Рейберт.інфо [101]). 

Листівка із застереженням солдатам 

німецької армії від її командування, 

  1941 [92]. 

~ 41 ~ 

Місця розташування органів управління, служб безпеки та поліцейських структур на 

сучасній мапі. Більшість відділів міської управи знаходилася  

в правому крилі гебітскомісаріату. 

Будинок коменданта на вул. Калініна 

Будівля школи № 6, де в 1941- 1942 рр. 

(Миргородській) – сучасне фото. 

знаходилася міська комендатура  

(фото 50-х рр.). 

Будівля на розі вул. К.Маркса і В.Леніна, де в 

Будівля на розі вул. Московської та Великої, у 

серпні – жовтні 1941 р. знаходилася польова 

якій в 1942-1943 рр. знаходилася українська 

комендатура (післявоєнне фото). 

служба порядку (фото 1943 р.). 

~ 42 ~ 

Площа Велика. Гебітскомісаріат та міська управа, 1943 [98]. 

Українські вісті. – 1942. – № 8 (січень). – С. 2 [111]. 

~ 43 ~ 

Український голос. – 1941. – № 6 (17 вересня). – С. 4 [111]. 

Українські вісті. – 1942. – № 8 (січень). – С. 4 [111]. 

~ 44 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 8 (січень). – С. 4 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 13  

Український голос. –

(11 жовтня). – С. 4 [111]. 

 1941. – № 6. – С. 4 [111]. 

~ 45 ~ 

Довідка про реєстрацію, 

1941 (з кн. «Велика війна 

1941-1945. Кіровоградський 

вимір» [9]). 

Особове посвідчення, 1943 

[17]. 

Громадяни, за наказом 

окупаційної адміністрації, 

здають мисливську зброю  

та радіоприймачі [92]. 

~ 46 ~ 

Український голос. – 1941. – № 6. – С. 3 [111] 

~ 47 ~ 

Український голос. – 1941. – № 7. – С. 3 [111]. 

Годинникова 

майстерня в одному з 

міст України, 

15.05.1942  

(із фондів ЦДКФФА 

України ім. 

Г.С.Пшенічного 

[114]). 

Український голос. – 1941. – № 25 

(22 листопада). – С. 4 [111]. 

~ 48 ~ 

Повідомлення про 

страхові 

  платежі, 

1942 [52]. 

Прейскурант цін у кіровоградському ресторані № 1, грудень 1941 [52]. 

~ 49 ~ 

Український голос. – 1941. – № 5. – С. 1 [111]. 

Плакат, 1941 [80].           

~ 50 ~ 

Український голос. – 1941. – № 5 (вересень). – С. 2 [111]. 

~ 51 ~ 

Український голос. – 1941. – № 5 (вересень). – С. 2 [111]. 

~ 52 ~ 

Український голос. – 1941. – № 5 (13 вересня). – С. 2 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 8 (24 вересня). – С. 4 [111]. 

~ 53 ~ 

Український голос. – 1941. – № 9 (28 вересня). – С. 3 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 13 (11 жовтня). – С. 3 [111]. 

~ 54 ~ 

Український голос. – 1941. – № 7. – С. 4 [111]. 

~ 55 ~ 

Український голос. – 1941. – № 9. – С. 3 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 6. – С. 2 [111]. 

~ 56 ~ 

Український голос. – 1941. – № 9. – С. 4 [111]. 

~ 57 ~ 

Український голос. – 1941. – № 13. – С. 4 [111]. 

~ 58 ~ 

Український голос. – 1941. – № 15. – С. 3 [111]. 

~ 59 ~ 

Український голос. – 1941. –  

№ 13 (11 жовтня). – С. 4 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 20. – С. 4 

[111]. 

~ 60 ~ 

Український голос. – 1941. – № 19 (1 листопада). – С. 4 [111]. 

~ 61 ~ 

Український голос. – 1941. – № 12 – С. 4 [111]. 

   Український голос. – 1941. – № 6. – С. 4 [111].                Український голос. – 1941. – № 12  

   (8 жовтня). – С. 3 [111]. 

~ 62 ~ 

Український голос. – 1941. – № 17. – С. 3 [111]. 

~ 63 ~ 

Виготовлення плетених виробів кустарним  

способом. Виготовлення щіток, 1942-1943.  

Із фондів ЦДКФФА України ім. Г.С. Пшенічного [115]. 

Український голос. – 1941. – № 14 (15 жовтня). – С. 3 [111]. 

~ 64 ~ 

Український голос. – 1941. – № 17. – С. 4 [111]. 

~ 65 ~ 

Український голос. – 1941. – № 6. – С. 3 [111]. 

Український голос. – 

1941. – № 6. – С. 2 

  [111]. 

~ 66 ~ 

Український голос. – 1941. – № 11. –  С. 3 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 9 (28 вересня). – С. 2 [111]. 

~ 67 ~ 

Плакат, 1941 [80]. 

Як  відомо,  у  Вінниці  за  кілька  днів  до  евакуації  працівники  НКВС  закатували  й 

стратили  кілька  тисяч  людей  та  поспіхом  закопали  їх  у  братській  могилі.  Німці  дозволили 

провести ексгумацію тіл та видачу їх рідним для перепоховання [107].  

Ці  події  широко  обговорювалися  і  в  Кіровограді,  де  родичі  розстріляних  НКВС 

кіровоградців  почали  вимагати  розшуку  та  перепоховання  тіл  загиблих.  Окупаційна 

адміністрація  також  пішла  назустріч  людям,  проте  встановити  більшість  міць  страт  і 

поховань не вдалося. Невідомим це залишається і сьогодні. 

~ 68 ~ 

Український голос. – 1941. – № 6. – С. 4 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 25 (22 листопада). – С. 4 [111]. 

~ 69 ~ 

Міський сад  

            Сквер біля Грецького собору  

Український голос. – 1941. – № 16 – С. 4 [111].                       

Ковалівський парк 

~ 70 ~ 

Український голос. – 1941. – № 16. – С. 4 [111]. 

Український голос. – 1941. –  

№ 12. – С. 4 [111]. 

~ 71 ~ 

Український голос. – 1941. – № 18. – С. 3 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 4. –  

С. 4 [111]. 

Будівля на вул. Гоголя, 78, де в 1941-1944 роках 

знаходилося поштове та телеграфно-телефонне 

управління (фото початку ХХ ст.). 

~ 72 ~ 

Український голос. – 1941. –  

                            № 20 С. 4 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 1. – С. 4 [111].  Український голос. – 1941. – № 16. – С. 4 [111]. 

~ 73 ~ 

Український голос. – 1941. – № 25 (22 листопада). – С. 4 [111]. 

~ 74 ~ 

   Кіровоградські вісті. – 1942. – № 100  

(23 грудня). – С. 3 [111]. 

 Український голос. – 1941. –  № 18 С. 4 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 19. – С. 4 [111]. 

~ 75 ~ 

Український голос. – 1942. – № 15 (21 лютого). – С. 4 [111]. 

Український голос. – 1941. –  № 22 (листопад). – С. 4 [111]. 

~ 76 ~ 

Український голос. – 1941. –  № 19. – С. 1 [111]. 

~ 77 ~ 

Український голос. – 

1941. – № 22. – С. 4 

[111]. 

На ринку в українському 

місті, 1942 [59]. 

~ 78 ~ 

На ринку в українському 

місті, 1942 [59]. 

Підлітки торгують на 

станції, 1943  

(з кн.: Брюннер М. На 

танке через ад. Немец-

кий танкист на Восточ-

ном фронте (ліворуч) [6]   

та з архіву 

  «Рейберт.інфо» [101]). 

~ 79 ~ 

Український голос. – 1941. – № 24. – С. 5 [111]. 

Український голос. – № 26 (26 листопада). – С. 3 [111]. 

~ 80 ~ 

Український голос. – 1941. – № 26. – (26 листопада). – С. 4 [111]. 

Українські вісті. – 1942. – № 58 (25 липня). – С. 4 [111]. 

~ 81 ~ 

Український голос. – 1941. – № 26 (26 листопада). – С. 4 [111]. 

~ 82 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 18 (4 березня). – С. 2 [111]. 

~ 83 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 11 (7 лютого). – С. 4 [111]. 

Українські вісті. – 1942. – № 11 (7 лютого). – С. 4 [111]. 

~ 84 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 11 (7 лютого). – С. 4 [111]. 

Українські вісті. – 1942. – № 13 (4 лютого). – С. 3 [111]. 

~ 85 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 13 (4 лютого). – С. 3 [111]. 

~ 86 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 13 (лютий). – С. 4 [111]. 

Українські вісті. – 1942. – № 17 (28 лютого). – С. 4 [111]. 

~ 87 ~ 

Українські вісті. – 1942. –  № 13 (лютий). – С. 4 [111]. 

Українські вісті. – 1942. –  № 13 (лютий). – С. 4 [111]. 

~ 88 ~ 

Українські вісті. – 1942. –  № 13 (лютий). – С. 4 [111]. 

Українські вісті. – 1942. –  № 13 (лютий). – С. 4 [111]. 

~ 89 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 14 (18 лютого). – С. 4 [111]. 

~ 90 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 14 (лютий). – С. 4 [111]. 

Українські вісті. – № 18 (4 березня). – С. 4 [111]. 

~ 91 ~ 

Розпорядження про порядок організації лікування хворих  

та оформлення лікарняних листів, 1941 [113]. 

Центральний корпус міської лікарні № 1 

Міська лікарня № 3  

(на території колишньої фортеці  

(на розі вул. Пашутінської та Дворцової). 

св. Єлисавети). Сучасне фото. 

Сучасне фото. 

~ 92 ~ 

Лікарня Св. Анни (міська лікарня № 2). 

Довоєнні фотографії. 

 Навмисне  припинення  вагітності  шляхом  умертвіння  зародку  або  передчасного 

його  вигнання  з  утроби  матері  (витравлювання  плоду  –  аборт)  в  усіх  цивілізованих 

країнах розглядається, як злочин проти життя плоду. 

При цьому розрізняються: 

1.  Умертвіння і вигнання плоду самою матір’ю, або з її згоди сторонніми особами. 

2.  Надання  вагітній  засобів  до  витравлювання  плоду  або  проведення  викидання 

будь  ким  за  винагороду.  Штучний  викидень  припускається  тільки  в  особливих 

випадках з метою врятування життя матері за висновками лікарів. 

А тому Міська Управа ухвалює: 

1.  Категорично заборонити переведення абортів ким би то не було. 

2.  Матері,  що  самі  роблять  аборт,  підлягають  перший  раз  адміністративній 

відповідальності  –  штрафу  в  сумі  1000  крб.,  в  другий  же  раз  передаються  для 

покладення на них відповідного покарання Німецькій Військовій Власті. 

3.   Як  медичний  персонал  так  і  неуки,  що  проводять  аборти  з  злочинною  метою, підлягають розстрілу. 

4.   В особливих випадках, для врятування життя матері, припускається проведення 

абортів  за  згодою  лікарської  комісії,  утвореної  Відділом  Здоровоохорони  Міської 

Управи, тільки в хірургічному відділку лікарні Св. Ганни. 

5.   Зобов’язати  лікарів  та  всі  медичні  установи  негайно  повідомляти  Службу 

Порядку  про  кожний  помічений  випадок  абортів  для  притягнення  винних  до 

відповідальності. 

МІСЬКИЙ ГОЛОВА МЕДВЕДКОВ. 

ДОЗВОЛЕНО МІСЬКИМ КОМІСАРОМ. 

Українські вісті. – 1942. – № 16 (25 лютого). – С. 4 [111]. 

~ 93 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 8 (січень). – С. 3 [111]. 

~ 94 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 14 

(18 лютого). – С. 4 [111]. 

Допомога дітям,  

1943 [92]. 

~ 95 ~ 

НАКАЗ № 102 

по Кіровоградській Міській Управі від 28.У.1942 року 

Згідно дозволу пана Міського комісара в справі надання допомоги бідним дітям міста   

НАКАЗУЮ: 

1. Відділу  постачання,  за  рахунок  Міської  Управи,  відпустити  Комісії  допомоги 

дітям: борошна 300кгр., крупи 180кгр. Та олії 50 кгр. 

2. Організувати другий добровільний збір речей, продуктів та грошей серед місцевого 

населення. 

3. Фінансовому відділу відпустити з фонду театру 5000 крб. 

4. Директорам  театра  ім.  Тобілевіча  та  театру  естради  у  неділю  31-го  цього  травня 

влаштувати денні вистави на користь найбідніших дітей міста. Весь збір передати Комісії 

Допомоги. 

5. Фінансовому  відділу  списати  з  рахунка  Міської  Управи  10000  крб.  і  передати 

Комісії допомоги дітям. 

Міський Голова  -  Медведков 

З оригіналом згідно: секретар  (підпис) 

  Із фондів ДАКО [29]. 

Українські вісті. – 1942. – № 8 (січень). – С. 4 [111]. 

~ 96 ~ 

Український голос. – 1941. – № 17. – С. 4 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 24. – С. 6 [111]. 

~ 97 ~ 

Український голос. – 1941. – № 24. – С. 6 [111]. 

Українські вісті. – 1942. – № 17 (28 лютого). – С. 4 [111]. 

~ 98 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 74. – С. 4 [111]. 

~ 99 ~ 

Український голос. – 1941. – № 20. – С. 3 [111]. 

~ 100 ~ 

Листівка антисемітського змісту, 1941 [80]. 

Із перших днів окупації німецька влада почала системну та різнобічну антисемітську 

пропаганду  серед  населення,  головною  метою  якої  було  формування  почуття  неприязні  до 

євреїв та нав’язування ідеї єдності і неподільності євреїв і комуністів. 

~ 101 ~ 

Плакат, 1941 [80]. 

~ 102 ~ 

Листівка, 1942 [80]. 

Плакат, 1942 [80]. 

~ 103 ~ 

Плакати на вулицях, 1941 [63]. 

~ 104 ~ 

Плакат, який широко використовувався окупаційною владою, 1941 [80]. 

Німці приділяли особливу увагу догляду за могилами своїх воїнів, наймали для цього 

спеціальних працівників із цивільного населення. На вимогу гебітскомісаріату в 1942 році 

міська управа протягла гілку водопроводу на фортечні вали, де знаходився німецький 

військовий цвинтар [21]. Фото з архіву Рейберт.інфо [101]. 

~ 105 ~ 

НАКАЗ № 33 

по Кіровоградській Допоміжній Управі від 8.ІІІ.1943 року 

Відвідавши  8-го  лютого  Допоміжну  Управу  п.  Гебітскокомісар  д-р  Тайкль  залишився 

досить невдоволений загальним станом відділів, крім фінансового. 

Головні зауваження д-ра Тайкеля зводяться до слідуючого: 

1. У переважній більшості службовців відсутні ознаки елементарного виховання; тільки в 

небагатьох  випадках  службовці  вважають  своїм  обов’язком  вітати  п.  Комісара  вставанням, останні проявили повну енертність, яка свідчить про їх невихованість. 

2.   Помічено,  що  службовці  не  займаються  ділом,  навіть  стоять  у  пічок  і  ЧИТАЮТЬ 

РОМАНИ. 

3. В приміщеннях брудно, безладдя, ОСОБЛИВО В МІСЬКТОРЗІ. 

4. В деяких кімнатах від тютюнового диму стоїть туман. 

Констатуючи,  на  превеликий  жаль,  повну  справедливість  всіх  зауважень  д-ра  Тайкеля, НАКАЗУЮ: 

1. Начальникам відділів зайнятися вихованням своїх службовців і внушити їм елементарну 

істину про вітання при вході в помешкання старших за званням. 

2. Службовці,  які  не  зайняті  ділом,  очевидно,  з’являються  зайвими,  а  тому  начальникам 

відділів усунути персонально таких, представивши їх до скорочення. 

3. Безладдя  і  бруду  не  повинно  бути.  Приміщення  прибирається  два  рази  в  день  і 

підтримання  в  них  чистоти  –  обов’язок  самих  службовців  під  загальним  наглядом  кожного 

начальника відділу і завідуючого підвідділу. 

4. Стороннім  палити  цигарки  в  приміщеннях,  безумовно  заборонено.  Самі  ж  службовці 

можуть  курити,  але  курити  культурно,  не  перетворюючи  службову  кімнату  в  некультурний 

вигляд. 

Відмічаючи  гарний  стан  фінансового  відділу,  ставлю  на  вид  всім  начальникам  відділів  і 

пропоную всі зауваження усунути в найкоротший термін. 

Завгоспу мати постійний нагляд за чистотою приміщення. 

Голова Допоміжної Управи                                                             / Зякін / 

З оригіналом згідно: секретар (підпис) 

Із фондів ДАКО [30, арк. 78]. 

~ 106 ~ 

УПРАВЛІНСЬКА ТА ОРГАНІЗАЦІЙНО-ГОСПОДАРСЬКА  

ДІЯЛЬНІСТЬ НА СЕЛІ 

Косметичні  зміни  в  колгоспній  системі.  

запрацювали  ще  одні  органи  визиску  й 

Гітлерівське  військо  багато  хто  з  селян 

експлуатації  –  «штіцпункти»  (опорні  пункти), 

зустрічав  «з  великою  надією  на  те,  що  вони 

що  об’єднували  кілька  господарств  одного 

ліквідують  ненависні  для  народу  колгоспи,         району.  Цим  запроваджувався  ще  більший 

а  землю  розподілять.  Тож  квіти  та  приязне 

контроль за виходами селян на щоденну працю, 

попервах  ставлення  місцевого  населення  до 

виконання 

ними 

податків 

та 

завдань, 

окупантів  слугували  своєрідним  авансом        дотримання спокою в селах тощо» [92]. 

для  них  від  колгоспників.  Минав  місяць  за 

Вагома  роль  в  організації  роботи  в 

місяцем,  –  пише  І.Петренко,  –  а  колгоспів, 

господарствах належала старостам громадських 

змінивши  їм  лише  назви  на  громадські  двори, 

дворів  –  «так  з  початку  1942  року  почали 

ніхто  не  реформував.  І  не  дивно:  загарбники 

іменувати на новий лад голів колгоспів. Відразу 

скористалися 

винайденою 

більшовиками 

після  окупації  Кіровоградщини  німецьке 

надзвичайно  ефективною  формою  нещадної 

військове 

командування 

розробило 

та 

експлуатації  землеробів  у  формі  колгоспів-

поширило  в  селах  області  «Вказівки  для 

трудоднів, 

що 

повністю 

задовольняло 

Провідника 

колишнього 

колгоспу». 

Тож 

окупантів.  Крім  того,  десятирічна  довоєнна 

керівник  господарства  персонально  відповідав 

практика  існування  колгоспів,  розкуркулення, 

за  дисципліну  в  господарстві  та  за  збирання 

голодомор,  репресії,  що  в  українському          врожаю.  Йому  наказувалося  зібрати  увесь 

селі  розпочалися  не  в  1937  році,  а  набагато 

реманент,  техніку  і  звести  все  це  до  певного 

раніше, 

зробили 

селян 

надзвичайно 

місця,  потурбуватися,  щоб  кожен  селянин  мав 

«дисциплінованими».  Ось  такі  колгоспи  з 

коси і серпи. Мешканців сіл було попереджено, 

«вимуштруваними»  колгоспниками  надавали 

що  всі,  включно  з  жінками  та  дітьми,  повинні 

можливість  окупантам  нещадно  грабувати 

працювати в полі. «У твоєму селі,  - зверталося 

сільське населення» [92]. 

німецьке 

командування 

до 

керівника 

«Косметичні  зміни  в  колгоспах,  звичайно, 

господарства, - не має ніхто права лишатися без 

відбулися.  Зникли  більшовицькі  партійні 

роботи».  Усю  робочу  худобу,  яку  селяни, 

організації  в  господарствах,  але  члени  партії 

скориставшись  з  безвладдя,  розібрали  по 

залишилися.  Так,  колгоспом  «Вільна  праця» 

домівках,  наказувалося  негайно  повернути  до 

с. Ольгівка  Аджамського  району  в  жовтні    

колгоспу. У себе вони могли залишити взятих із 

1941 року все ще керував комуніст Г. Коваль. 

колгоспів свиней, корів, але зобов’язані про них 

Змінилися  подекуди  голови  колгоспів.  Їх 

«добре 

дбати». 

«Поясни 

твоїм 

спочатку  обирали  на  загальних  зборах  селян. 

співпрацівникам,-зверталося німецьке військове 

Так,  5  лютого  1942  року  відбулися  загальні 

командування  з  погрозою  до  керівника 

збори  членів  громадського  двору  №  19 

господарства,  -  що  всякий  саботаж  карається 

Великовисківського  району,  на  яких  селяни 

смертю». У «Вказівках…» селян запевняли, що 

ухвалили 

обрати 

новим 

керівником 

німецька  влада,  у  випадку  доброї  роботи, 

господарства  Олексу  Шевченка,  а  його 

забезпечить  їм  «кращу  будучність»,  за 

попередника  –  Івана  Біловуса,  звільнили  через 

вирощену 

й 

здану 

продукцію 

вони 

хворобу. 

отримуватимуть  більше,  ніж  за  радянського 

На  районному  рівні  запрацювали  земельні 

режиму,  «всім  пильним  в  роботі  селянам  і 

управи 

– 

або 

так 

звані 

українські 

робітникам буде змога набути на власний дім і 

сільськогосподарські  виробничі  бюро,  штати 

землю» [92]. 

яких  комплектувалися  українцями,  але  які          

У  роки  війни  постійно  відчувався  брак  не 

у  своїй  роботі  повністю  залежали  від 

лише  сільськогосподарської  техніки,  але  й 

крайсландвіртів – районних сільгоспкерівників, 

іншої  тяглової  сили  –  коней.  «Використання 

присланих з Німеччини. Їм підпорядковувалися 

селянських  корів  на  сільськогосподарських 

сільськогосподарські 

коменданти, 

теж, 

роботах у громадських дворах  – теж поширене 

звичайно,  німці,  які  керували  безпосередньо 

тогочасне  явище.  Адже  доля  багатьох  коней  у 

одним  або  кількома  громадськими  дворами  та 

роки  війни  доволі  трагічна  –  їх  теж 

були  живим  втіленням  окупаційної  влади  на 

мобілізовували  на  фронт,  де  вони,  як  і  люди, 

селі. 

В 

округах 

(гебітах) 

сільським 

масово  гинули.  Зокрема,  у  травні  1942  року  з 

господарством  відали  гебітсландвірти.  Із  1942 

громадських  дворів  Кіровоградщини  забрали 

року  в  Україні,  зокрема  на  Кіровоградщині, 

найсильніших  коней і  першого  червня  послали 

~ 107 ~ 

цілий  ешелон  цих  тварин  в  саме  пекло  війни  – 

Сповістили  про  це  мешканців  області  5  червня 

на  фронт.  Скільки  їх  поїхало  і  скільки  вижило 

1943  року.  Тож  конкретними  заходами, 

після  боїв  –  невідомо.  Слід  зазначити,  що 

втіленими  в  «Інструкцію  по  організації  праці  в 

сільськогосподарська  техніка  в  області  була. 

товариствах», 

передбачалося 

виділити 

в               

Вона зосереджувалася у створених ще до війни 

6 

гебітах 

області 

– 

Кіровоградському, 

машинно-тракторних  станціях.  От  тільки 

Олександрійському, 

Олександрівському, 

послуги  за  використання  цієї  техніки  на  своїх 

Новомиргородському, 

Бобринецькому 

і 

полях  для  більшості  громадських  дворів 

Долинському,  тільки  446  громадських  дворів 

виявилися  непосильними.  На  Кіровоградській 

(майже  з  2  тисяч!),  яких  до  осені  1943  року 

базі  сільськогосподарського  постачання  в 

планували  розформувати  й  перетворити  на 

лютому  1942  року  нагромадилося  достатньо 

землеробські 

товариства. 

Кожен 

із                   

запасних  частин  до  плугів,  сівалок,  жаток, 

446  громадських  дворів,  виділених  для 

комбайнів. 

Вільно 

продавалися 

сівалки              

реформування, 

планувалося 

поділити 

на 

8-12-13-ти  рядні  кінні  та  тракторні,  різного 

землеробські  товариства,  куди  записували  по    

профілю  залізо  та  вози.  Але  купити  все  це 

10 селянських дворів, яким рівномірно наділяли 

громадські  двори  часто  не  мали  змоги  через 

землю, де всі ці 10 родин працювали. Земля їм 

брак коштів» [92]. 

наділялася  однією  ділянкою,  встановлювати 

Новий  земельний  лад.   Системне  явище 

межі  в  1943  році  заборонялося.  Посів,  зокрема 

часів  окупації  –  небажання  селян  працювати  в 

зернових,  відбувався  спільно  й  одночасно,  а 

громадських  дворах  заради  трудоднів  із 

догляд, 

збирання 

врожаю 

та 

обмолот 

мінімальним  їх  наповненням.  «Усі  дії  «нової» 

здійснювався  кожною  сім’єю  індивідуально.  Із 

влади,  як  окупаційної  нацистської,  так  і 

зібраного  родина  обов’язково  здавала  хліб 

місцевої  української,  викликали  в  селян  тільки 

державі,  платила  ним  інші  податки,  закладала 

розчарування  та  спротив.  Проаналізувавши 

насіннєвий  та  фуражний  фонди,  віддавала 

настрої  селян,  вище  нацистське  керівництво 

частину  на  прогодування  старих  і  немічних, 

вирішило  запровадити  в  Україні  «новий 

решту  залишала  собі.  Поза  реформуванням 

аграрний  лад».  Відправною  датою,  коли 

залишалися  майже  півтори  тисячі  громадських 

наважилися  на  реформування,  є  15  лютого    

дворів  області.  Зрозуміло  чому  –  із  них 

1942  року.  «Новий  аграрний  лад»  передбачав 

окупантам  легше  вдавалося  відбирати  зерно  та 

поступовий  перехід  від  сталінсько-колгоспної 

інші  продукти  харчування,  ніж  із  кожної  сім’ї 

системи  господарювання  на  селі  до  створення 

окремо.  У  цьому  їх  переконали  два  попередні 

сільськогосподарських 

товариств, 

або 

роки. 

самостійних  селянських  господарств.  На 

Невдачі  гітлерівців  на  фронтах  повністю 

Кіровоградщині 

про 

земельну 

реформу 

поховали їхні плани з реформування сільського 

дізналися  навесні  1942  року.  Упродовж  літа 

господарства  в  Україні.  Неефективна  форма 

1942  року  її  почали  впроваджувати.  Однак  не 

господарювання на селі – колгоспи, збереглися 

тими методами й темпами, на які розраховували 

на  Кіровоградщині  до  початку  90-х  років  ХХ 

селяни.  У  переважній  більшості  сіл  області 

ст.» [92]. 

впродовж  1942  та  до  середини  1943  року 

Районні  управи  були  створені  в  перші 

тривала лише пропагандистська кампанія щодо 

тижні  окупації.  «Їхні  функції  мало  чим 

земельної  реформи  під  гаслом  «Роботящому 

різнилися  від  тієї  роботи,  що  їх  виконувала 

селянинові  –  своя  земля!».  Мета  проголошеної 

Кіровоградська  міська  управа.  Районні  управи, 

реформи  –  одноосібне  господарювання  на 

запитавши  дозволу  в  окупантів,  відновили 

землі.  Однак,  попри  обіцянки  окупантів 

роботу  шкіл,  лікарень  та  фельдшерсько-

відмінити  трудодні,  скасувати  податки  з  землі, 

акушерських  пунктів,  збирали  й  розподіляли 

дозволити  тримати  худоби  скільки  завгодно, 

податки,  відправляли  на  роботи  до  Німеччини 

селян  попередили,  що  для  розподілу  землі 

молодь, 

боролися 

з 

хуліганством, 

потрібно,  щоб  громадський  двір  виконав  всі 

самогоноварінням та злочинністю» [92]. 

зобов’язання,  що  самовільний  переділ  землі 

У  більшості  сіл  області  створили  сільські 

суворо  заборонений,  і  якщо  хто  «політично 

управи – найнижча ланка в системі тогочасної 

непевний»,  тоді  поділу  землі  теж  не 

влади.  Якщо  на  посади  голів  міських  та 

відбудеться.  Крім  того,  окупанти  збиралися 

районних 

управ 

окупанти 

переважно 

втілити 

земельну 

реформу 

тоді, 

коли 

призначали  когось  із  місцевих  жителів, 

«дозволять  обставини».  «Сприятлива»  для 

керуючись 

своїми 

критеріями 

відбору 

здійснення 

земельної 

реформи 

ситуація 

потрібних  управлінців,  то  в  селах  сільських 

склалася  по  всій  Кіровоградщині,  на  думку 

старост  обирали  на  зборах  за  участю  всіх 

окупантів,  аж  на  початку  літа  1943  року. 

дорослих  жителів.  Сільський  староста  –  одна 

~ 108 ~ 

із  трагічних  постатей  в  історії  України. 

Вироком військового трибуналу військ НКВС 

Переважна  їх  більшість  нічого  поганого  не 

Кіровоградської  області  від  9  вересня  1944  р.  

зробила  для  селян.  Вони  підтримували  лад  у 

Задворний  Т.М.,  1896  року  народження,  був 

селах 

та 

організовували 

нормальну 

їх 

засуджений  за  ст.  54-1а  КК  УРСР  до  10  років 

життєдіяльність.  Проте  всі  вони  в  1944  році 

позбавлення  волі  з  відбуванням  покарання  у 

були  проголошені  колабораціоністами  та 

виправно-трудовому таборі з поразкою в правах 

засуджені  до  різних  термінів  позбавлення  волі 

на  5  років  з  конфіскацією  всього  особистого 

(від  10  до  25  років)  у  таборах.  Таку  ж  долю 

майна.  Нічого  не  було  відомо  про  його  долю. 

мали  і  працівники  районних  управ,  районні 

Лише  кілька  років  тому  родичам  вдалося 

старшини,  бригадири  громадських  дворів  та 

дізнатися,  що  він  помер  у  квітні  1952  року          

інші  учасники  організаційно-господарської 

у  виправно-трудовому  таборі  в  Хабаровському 

діяльності на селі під час окупації.  

краї.  Незважаючи  на  те,  що  Задворний  Т.М. 

За  спогадами  жителів  села  Софіївка 

офіційно  не  реабілітований,  жителі  села 

Компаніївського 

району 

Кіровоградської 

Софіївка  ніколи  не  вважали  його  злочинцем.        

області, у жовтні 1941 року на посаду старости 

І  таких  прикладів  є  тисячі  в  різних  регіонах 

було  обрано  Задворного  Тихона  Михайловича, 

України.  

працівника  пошти,  людину  грамотну  та 

Як  зазначає  І. Петренко,  відомі  «лише 

організовану,  при  чому  вибори  проводилися      поодинокі  випадки,  коли  цим  людям  удалося 

на 

альтернативній 

основі, 

із 

кількома 

уникнути  покарання  або  тривалих  термінів 

кандидатами  –  такого  селяни  не  змогли 

ув’язнення. Один із них – староста с. Могильне 

пригадати  ні  до  ні  після  окупації,  аж  до  90-х 

Гайворонського  району  І.М. Ренгольд.  Його  з 

років. 

якихось 

причин 

радянська 

влада 

не 

У  квітні  1944  року,  коли  органи  НКВС 

переслідувала» [92]. 

заарештовували  всіх  «зрадників  батьківщини», 

Доля  працівників  районних  управ  та 

селяни  намагалися  відстояти  цю  людину, 

районних  земельних  управ  склалася  не  менш 

уберегти від арешту, але безрезультатно.    

трагічно, ніж доля сільських старост.  

Вибори старости в одному з сіл 

України, 1941  

 (з фондів ЦДКФФА України            

ім. Пшенічного [114]). 

Підготовка сільгосптехніки до 

весняної сівби,   1942  [59].  

~ 109 ~ 

Українські селяни вітають 

«визволителів», 1941 [73 ]. 

~ 110 ~ 

Ренгольд І.М., староста с. Могильне 

Гайворонського району (із архіву 

В.Г.Дерезовського) [92]. 

  Сільські діти і підлітки, 1942 [73]. 

~ 111 ~ 

Задворний  Т.М.,  староста 

с. Софіївка  Компаніївського 

району  Кіровоградської  обл., 

1944 (із сімейного архіву його 

дочки  Гончаренко  Наталі 

Тихонівни). 

Бесіда з сільським  

старостою, 1942   

(із фондів ЦДКФФА  

України ім. Пшенічного 

[114]). 

~ 112 ~ 

Український голос. – 1941. – № 5. – С. 5 

[111]. 

~ 113 ~ 

Кіровоградська МТС, 1941 [130] 

МТС на німецькій мапі. 

~ 114 ~ 

Приятельська розмова, 1942 [59]. 

Ук                                                                                

раїнський голос. – 1941. – № 6. – С. 1 [111]. 

Квашення овочів і фруктів, 1942 [59].  

~ 115 ~ 

Український голос. – 1941. – № 4. – С. 4 [111]. 

~ 116 ~ 

Український голос. – 1941. – № 5. – С. 4 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 13 (11 жовтня). – С. 4 [111]. 

~ 117 ~ 

Селяни разом із 

окупантами, 1941 [73]. 

                           Український голос. – 1941. – № 9 (28 вересня). – С. 3 [111]. 

~ 118 ~ 

Український голос. – 1941. – № 11 (жовтень). – С. 3 [111]. 

~ 119 ~ 

Український голос. – 1941. – № 12. – С. 3 [111]. 

~ 120 ~ 

 Український голос. – 1941. – № 14 (15 жовтня). – С. 3 [111]. 

Зважування теляти в 

присутності офіцера 

Вермахту, 1942-1943  

  [110]. 

  Польові роботи, 1942-1943 [114]. 

~ 121 ~ 

Український голос. – 

1941. – № 18  

(29 жовтня). – С. 3 [111]. 

Сільськогосподарської техніки 

постійно бракувало. 

Селянин разом з окупантом на 

полі, 1942 [92]. 

~ 122 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 19 (7 березня). – С. 1 [111]. 

~ 123 ~ 

Дорогою на ярмарок. 

Златопільський район, 

1943 [123]. 

Окупант підгодовує 

сільську дитину, 1942 

(із архіву Рейберт.інфо 

  [101]). 

Розваги на німецькому 

мотоциклі, 1942  

(із колекції  

«Миро-антік» [127]). 

~ 124 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 3 (10 січня). – С. 2 [111]. 

~ 125 ~ 

Листівка, 1941 [17]. 

Карикатури з газет, 1941

(з Архіву визвольного руху) [56]. 

~ 126 ~ 

Листівка, 1943  

(з фондів ДАКО [52]) 

Покарання батогом за 

спробу крадіжки зерна 

(із фондів ЦДКФФА 

  [114]). 

Селяни на ярмарку, 

  1943 [101]. 

~ 127 ~ 

Кіровоградські вісті. – 1942. – № 100 (23 грудня). – С. 4 [111]. 

~ 128 ~ 

Акт на право приватної власності на земельну ділянку, 1943 [82]. 

~ 129 ~ 

Селянка у побуті. Новгородка, 

Селянка, Новоархан гельський район, 1943 [129]. 

  1943 [129]. 

Селяни в побуті, 1943, Кіровоградський район [129]. 

~ 130 ~ 

Селяни збираються на свято, 1943 [101]. 

Свято врожаю, 1942 [59]. 

~ 131 ~ 

Динаміка 

чисельності 

та 

складу 

поверталися 

військовополонені, 

відпущені 

населення.   За  результатами  Всесоюзного 

гітлерівцями з таборів, або до сіл переселялися 

перепису населення, в Кіровограді в січні 1938 

міські  жителі  –  щоб  бути  ближче  до  землі,  де 

року мешкало 100,4 тис. осіб. За даними міської 

дістати  продукти  харчування  виявилося  значно 

управи,  в  кінці  серпня  1941  року  –  71,9  тис. 

легше. Незаперечно, що збільшилася, порівняно 

Отже,  з  1939  року  населення  Кіровограда 

з  довоєнним  часом,  народжуваність  дітей  – 

зменшилося  на  28,5  тис.  осіб.  Хто  ці  люди? 

навіть  всупереч  тому,  що  до  вакцинації 

Напевно,  це,  передусім,  громадяни,  що  були 

новонароджених  батьки  ставилися  легковажно. 

мобілізовані  або  добровільно  записалися  до 

Так,  готуючи  звіт  до  Хмелівської  районної 

Червоної  Армії;  засуджені  до  позбавлення  волі 

управи,  з  с.  Арсенівка  повідомили,  що 

та/або  розстріляні  радянськими  судами  і 

впродовж 1942 року в селі народилося 24 дітей, 

трибуналами; громадяни, полонені окупаційним 

померло  10  жителів,  взяли  шлюб  6  пар.  По 

військом  в  перші  місяці  війни,  а  також,  хоча        Степанівській  сільуправі Устинівського  району 

і  набагато  в  меншій  кількості  –  ті,  що 

теж  подібна  ситуація  –  за  період  із  1  січня     

евакуювалися  на  схід або  виїхали  до  родичів  в 

1942  року  по  1  січня  1943  року  народилося       

інші райони області та в інші регіони УРСР.  

28 дітей, в той час як померли 11 жителів, тобто 

У  вересні,  якщо  вірити  газеті  Український 

природній  приріст  населення  більш  як  удвічі 

голос  (№  7  від  20.09.1941  [111]),  населення 

перевищував  смертність.  Приріст  населення 

міста  збільшилося  більш,  ніж  на  1000  осіб 

спостерігався  не  тільки  серед  селян,  а  й  в 

(швидше  за  все  –  за  рахунок  повернення  до 

робітничих  поселеннях.  Так,  у  робітників 

міста 

відпущених 

німцями 

радянських 

Шаблино-Знам’янського  цукрового  заводу  за 

військовополонених). 

Але, 

починаючи 

з             

1942  рік  народилося  8  дітей,  а  смертей  серед 

30  вересня,  коли  було  розстріляно  майже       дорослих зафіксували тільки дві. За таких умов 

4000  євреїв,  закріплюється  тенденція  на 

про будь-яку демографічну кризу, попри війну, 

зменшення  населення,  яка  простежується  до 

мови  не  велося.  Приросту  населення  сприяло  і 

кінця  війни,  перериваючись  ненадовго  лише 

те,  що  хліба,  м’яса, олії, молока  та  ін.,  до  чого 

одного разу – на початку 1943 року. 

надзвичайно  ласі  були  окупанти,  в  селян 

Питома вага українців на початку окупації, 

з’явилося 

значно 

більше, 

порівняно 

з 

за  даними  І.Петренка  [92],  сягала  91,6  %  до 

довоєнним  часом,  за  існування  безпросвітної 

всього  населення.  Згодом  цей  показник 

колгоспної  системи  та  накопичення  всіх 

змінився. Взагалі суттєве зменшення населення 

ресурсів  для  війни.  Як  наслідок  цього  – 

стосувалося  переважно  двох  національностей: 

постійне  зростання  сільського  населення.  Воно 

українців  та  євреїв.  За  більш  ніж  півроку 

обірветься  враз  –  поголовними  мобілізаціями 

панування  окупантів  у  Кіровограді  українців 

всього  чоловічого  населення  до  Радянської 

поменшало  майже  на  4800  осіб  або  на  9%,  а 

Армії  в  1944  році  та  масовою  загибеллю 

євреїв  –  на  3970  осіб  (на  99%).  Доля 

новобранців  у  боях.  Тих,  хто  повернувся  з 

єврейського населення міста склалася трагічно: 

перемогою, чекав голод [92, с. 91]» 

їх, 

відповідно 

до 

расових 

чисток, 

Як  відомо,  сільським  жителям  до  війни 

запроваджених  нацистами,  розстрілювали.  На 

паспортів 

не 

видавали, 

що 

було 

кількість українців вплинули: масове вивезення 

дискримінацією,  порушенням  їхніх  прав  щодо 

працездатного  населення  до  Німеччини,  що 

пересування  та  вибору  місця  роботи.  Згідно  з 

розпочалося з весни 1942 року; від’їзд частини 

рішенням  окупаційної  влади  всі  громадяни 

міських  жителів  до  сіл;  засудження  до 

віком  від  16  років,  незалежно  від  місця 

позбавлення  волі  або  до  страти,  позасудові 

проживання, 

підлягали 

паспортизації. 

страти [92, с. 91]. 

«Наявність  паспорта  відігравала  велику  роль 

У  сільській  місцевості,  навпаки,  чітко 

для  збереження  життя  його  власнику:  з  цим 

простежується 

тенденція 

на 

збільшення 

документом  він  міг  пересуватися  районом, 

населення  (у  деяких  районах  дуже  значне).  Як 

областю, чи навіть їхати до інших міст України; 

стверджує І. Петренко, населення там «зростало 

звертатися  за  допомогою  до  лікарні  чи  до 

навіть  попри  те,  що  молодь  добровільно  чи 

відділів  соціального  захисту;  платити  податки 

примусово 

від’їжджала 

на 

роботу 

до 

тощо. 

Одночасно 

його 

відсутність 

за 

Німеччини, що природна смертність не зникла, 

військового  часу  призводила  до  арешту 

а  хвороби  не  оминали  сіл,  що  існували 

громадянина та всіляких його утисків, включно 

ненависні  колгоспи  та  тяжка  праця  в  них,  що 

до  розстрілу  за  підозрою  в  терористичній 

відбулися  «етнічні  чистки».  Які  причини  цього 

діяльності проти Німеччини [92, с. 94-95]». 

зростання?  Напевне,  до  рідних  домівок  масово 

~ 132 ~ 

Український голос. – 1941. – № 7 (20 вересня). – С. 4 [111]. 

на 

на 

на 

на 

на 

на 

Національність   17.02.1926 1   17.01.1939 2   23.08.1941 1  20.09.1941 3  28.05.1942 1  01.01.1943 4 

українці 

29605 

72299 

62406 

62000 

57581 

росіяни 

16588 

10959 

4047 

4000 

3951 

молдовани 

127 

710 

509 

412 

поляки 

704 

337 

349 

євреї 

18368 

14641 

4016 

4000 

46 

білоруси 

124 

391 

221 

260 

німці 

329 

431 

430 

450 

інші 

1392 

2570 

Всього 

65845 

100392 

71967 

73000 

63049 

63403 

Кількість та національний склад населення м. Кіровограда в 1926–1943 рр. 

Населений пункт 

Дати перепису / кількість населення 

05.03.1942 

01.04.1942 

01.06.1942 

Арсенівка 

738 

770 

780 

Ревівка 

1029 

1116 

1151 

Новогеоргіївськ 

5412 

7239 

7320 

Крилів 

1238 

1311 

- 

та ін. 

З результатів трьох переписів населення в Новогеоргіївському районі [92, с. 91]. Усереднені дані по 

чотирьох населених пунктах: на 05.03.1942 – 2104; 01.04.1942 – 2609; 01.06.1942 – 3084. 

Динаміка населення м. Кіровограда 

Динаміка населення кількох сіл 

Новогеоргіївського району в першій 

з січня 1939 р. по середину 1942 р. 

половині 1942 р.

1 ДАКО. -  Ф. 2494. - Оп.1. - Спр.1. - Арк. 25. 

2 РГАЭ РФ (быв. ЦГАНХ СССР), ф. 1562, оп. 336, Д.Д. 256-427 (табл. 26 "Национальный состав населения 

районов, районных центров, городов и крупных сельских населенных пунктов"). 

3 Український голос. – 1941. – № 7 (20 вересня). – С. 4. 

4 Karel Cornelis Berkhoff, Harvest of Despair. Life and Death in Ukraine Under Nazi Rule, Harvard University Press, 2004. – С. 318. 

~ 133 ~ 

ГРОШІ ПІД ЧАС ОКУПАЦІЇ 

На  захопленій  території  СРСР,  як  і  в 

У Рівному навесні 1942 року було утворено 

багатьох окупованих країнах Європи, «німецька 

"Центральний емісійний банк". 1 липня цього ж 

влада  на  певний  період  зберегла  за  довоєнною 

року банк випустив в обіг власні грошові знаки: 

валютою – радянським рублем – силу законного 

карбованці, номіналом в "1", "2", "5", "10", "20", 

платіжного  засобу  нарівні  з  окупаційними 

"50",  "100",  "200"   та  "500".  Згідно  із 

марками.  Майже  рік  головною  грошовою 

спеціальною 

постановою, 

населенню 

одиницею  на  окупованій  Кіровоградщині 

рейхскомісаріату  було  запропоно-вано  до  25 

слугували  радянські  карбованці  та  червінці. 

липня 1942 року обміняти радянські купюри від 

Ними платили заробітні плати, розраховувалися 

5-рублевого  номіналу  і  вище  на  карбованці. 

за  покупки  в  магазинах  та  на  базарах, 

Монети  і  казначейські  білети  СРСР  номіналом 

сплачували  податки.  Однак  ставлення  до  них 

"1 рубль" (з шахтарем) та "3 рублі" (з бійцями-

населення  виявилося  доволі  прохолодним  та 

червоноармійцями)  залишились  в  обігу  як 

скептичним. 

Так, 

місцеві 

мешканці, 

дрібні  купюри.  На  готівку  обмінювалися  лише 

здійснюючи  продажі  на  базарах,  намагалися 

купюри в     5 рублів і 1 червонець. При обміні 

продати  товар  за  рейхсмарки.  Якщо  це  не 

купюр в 3, 5 і 10 червінців "нові гроші" на руки 

вдавалося, 

то 

здійснювали 

примітивний 

не  видавалися.  Їх  еквівалент  зараховувався  на 

натуральний  обмін.  Не  дивно,  що  великим 

безвідсотковий "рахунок заощаджень". 

попитом  у  населення  користувалися  саме 

Після  цієї  грошової  реформи  в  Україні 

німецькі гроші. Вони вважалися «міцними», бо 

залишилися  в  обігу:  карбованці,  радянські 

забезпечувалися  всією  економікою  нацистської 

грошові  знаки  номіналом  в  1  і  3  рублі, 

Німеччини,  в  могутності  якої  тоді  мало  хто 

радянська 

розмінна 

монета, 

окупаційні 

сумнівався.  Тож  конкурувати  з  рейхсмарками, 

рейхсмарки  (остмарки)  і  монети  в  1,  5  і             

що ними володіли німецькі вояки та окупаційна 

10  пфенігів.  Карбованці  були  в  обігу  лише  на 

влада,  «сталінські  карбованці»,  звичайно,         території рейхскомісаріату Україна. 

не  могли.  І  хоча  в  перші  місяці  окупації 

Купюри  карбованців  були  надруковані 

встановили 

еквівалент 

обміну, 

коли                     

Німеччині.  Дизайн  карбованців  розроблений  у 

1  рейхсмарку  прирівняли  до  10  радянських 

темі «щасливе українське населення».  

карбованців,  вільно  зробити  обмін  цивільні  не 

Щоб  запобігти  підробленню  банкнот, 

могли.  Загалом  в  обігу  використовувалися 

купони  захищалися  спеціальною  "сіткою". 

грошові  знаки  всіх  країн-союзниць  Німеччини, 

Купюра  номіналом  у  50  карбованців  була 

війська 

яких 

вступили 

на 

територію 

додатково  захищена  водяним  знаком  із 

Кіровоградщини.  Цю  валюту  місцеві  жителі 

зображенням 

грибів. 

Безпосередньо 

на 

здобували  переважно  на  залізничних  вокзалах, 

банкнотах  українською  та  німецькою  мовами 

де  зупинялися  потяги  з  окупаційним  військом. 

зазначалося, 

що «фальшування 

грошей 

Із  часом  найбільша  грошова  маса  на 

карається тяжкою тюрмою». 

окупованих  територіях  України  –  радянські 

На  сьогодні  найрідкіснішою  з  усієї 

карбованці,  тільки  зменшувалася,  а  кількість 

окупаційної  серії  є  банкнотa  номіналом                

іншої  –  із  країн  Європи,  поволі  збільшувалася. 

2  карбованці.  Центральний  емісійний  банк 

Емісії  «сталінських  карбованців»,  як  такої, 

України  випустив  її  у  Німеччині  10  березня 

ніхто  з  відомих  причин  не  здійснював,  тож 

1942  року. Одна  з  версій  причини  рідкості 

сплачувати  податки  чи  штрафи,  здійснювати 

купюри свідчить, що потяг, який віз в Україну з 

купівлю чого б то не було, жителі часто не мали 

Німеччини  надрукований  тираж,  був  пущений 

чим.  Закономірно,  що  грошова  реформа 

під відкіс партизанами, і увесь тираж номіналу 

назрівала.  Її  необхідність  прискорювало  ще  й 

2 карбованці був знищений. 

те,  що  червінці  мали  зображення  неугодного 

Банкноти, 

випущені 

Центральним 

для  нацистської  ідеології  творця  більшовизму 

емісійним 

банком 

Україна 

в 

Рівному, 

Леніна.  Його  портрет,  мов  ланцюг,  з’єднував 

знаходилися  в  обігу  до  жовтня  1944  року.  Їх 

місцевих  жителів  із  радянським,  як  вважалося, 

швидке  знецінення  почалося  в  цьому  році  під 

минулим.  Така  ідеологічна  складова  грошової 

час  наступу  Червоної  Армії.  Приблизно  тоді  ж 

реформи теж бралася до уваги. Найголовнішою, 

сталася  і  масова  відмова  від  окупаційних 

проте,  виявилася  економічна  –  господарство, 

рейхсмарок, курс яких на "чорному ринку" став 

нехай  навіть  і  окупованих  територій,  не  могло 

нестримно  падати.  Після  звільнення  України 

функціонувати  без  налагодженої  грошової 

карбованці  та  рейхсмарки  на  рублі  не 

системи. 

обмінювалися, вилучалися і  знищувалися» [91; 

92; 97].  

~ 134 ~ 

Номінал

Розмір

Вигляд

, 

Вигляд на звороті 

зображення 

(мм) 

1 

93×48 

2 

Хлопець

120×55 

5 

Дівчинка

130×60 

10 

Селянка

150×68 

20 

Селянин

165×75 

50 

Шахтар

173×85 

100 

Моряк 

179×93 

(докер) 

200 

Селянка

182×98 

500 

Вчений

186×104 

Опис купюр карбованців різних номіналів, 1942-1943. 

~ 135 ~ 

Купюри карбованців, 1942 (із приватної колекції). 

~ 136 ~ 

Купюри карбованців, 1942 (із приватної колекції). 

~ 137 ~ 

Купюри карбованців, 1942 (із приватної колекції). 

~ 138 ~ 

Купюри карбованців, 1942 (із приватної колекції). 

~ 139 ~ 

Купюри карбованців, 1942 (із приватної колекції). На купюрі найбільшого номіналу –          

500 карбованців – було зображено вченого. 

Відомість про нарахування заробітної плати 

вчителям В.-Андрусівської школи Новогеоргіївського району 

Прізвище,  ім’я 

Посада 

Нараховано 

Утримано 

До виплати 

та по батькові 

крб 

крб 

крб 

Кітляр 

Зав.учит. 

780 

58,55 

721,45 

Микола Олекс. 

Податель 

Учит. 

900 

71,05 

828,95 

Степан Яков. 

Доненко 

-//- 

720 

58,55 

661,45 

Ананій Семен. 

Ковтун 

-//- 

810 

71,05 

738,95 

ївга Іванівна 

Живолуп 

-//- 

780 

58,55 

721,45 

Сава Федор. 

Рижик 

-//- 

810 

71,05 

738,95 

Марія Леонт. 

З кн. І. Петренка «Нацистський окупаційний режим на Кіровоградщині 1941-1944»  [92]. 

~ 140 ~ 

ОСВІТА, КУЛЬТУРА 

Політику окупаційної адміністрації у сферах 

рідної Країни. Це цілком зрозуміло. Учні мусять 

освіти  і  культури  можна  охарактеризувати  як 

усвідомити  всю  відповідальність,  яку  вони 

безсистемну,  суперечливу  та  таку,  що  не  мала 

несуть  перед  державою,  школою,  учителем  і 

єдиної 

концепції. 

Ця 

політика 

була 

батьками  за  якість  своєї  навчальної  роботи, 

неоднаковою як на різних етапах окупації, так і 

відношення  до  неї  і  свою  поведінку.  Із  школи 

в  різних  окупаційних  зонах  у  межах  одного  й 

учень  повинен  вийти  цілком  культурною 

того  ж  етапу.  Період  відносного  лібералізму  в 

людиною, в найкращому розумінні цього слова, 

часи окупації, коли масово відкривалися театри, 

озброєним справжніми знаннями… Побажаємо, 

музеї,  створювалися  громадські  культурно-

щоб  школа  рішуче  стала  на  шлях  виховання 

просвітницькі  організації,  завершився  у  першій 

гідних синів нашої дорогої вільної Батьківщини 

половині  1942  року.  Швидке  піднесення 

в  дусі  відданості  справі  національного 

національної свідомості українського населення 

відродження 

нашого 

многострадального 

дуже  занепокоїло  німців,  які  мали  щодо 

народу» [111]. Таке бачення завдань української 

українських  земель  зовсім  не  гуманістичні 

школи «викликало гостру протидію гітлерівців, 

наміри.  Поступово  було  взято  під  контроль 

які 

боялися 

формування 

національної 

відроджене  в  1941  році  товариство  «Просвіта», 

свідомості в поневоленого народу та оволодіння 

більшість 

його 

керівників 

репресовано. 

ним  глибокими  знаннями  з  основ  наук.  Тож 

Діяльність  українських  бібліотек,  музеїв, 

керівництво освітою нацисти перебрали на себе, 

театрів,  хорів,  культурних  і  спортивних 

до дріб’язку регламентуючи все шкільне життя. 

товариств, створених на початку окупації, стала 

Будь-які  публікації  будь-де,  зокрема  на 

помітно  менш  активною,  більшість  із  них  було 

сторінках газет на теми української історії, як і 

закрито.  Молодь,  яку  масово  почали  вивозити 

рекомендовані 

українською 

владою 

нові 

на  роботу  до  Німеччини,  припинила  збиратися 

шкільні  програми,  нацисти  заборонили.  Під 

на  культурні  заходи,  що  майже  паралізувало 

заборону потрапили також національні символи 

українське національне відродження [60]. 

українського народу. Попри все в роки окупації 

На 

початку 

1942 

року 

посилився 

українська  влада,  перебуваючи  під  жорстким 

ідеологічний  контроль  окупаційної  влади  за 

контролем  німецької,  вибудувала  систему 

періодичними  виданнями.  Українська  легальна 

керівництва  освітою  та  організувала  навчання 

преса  втратила  свій  первісний  зміст  і  значною 

дітей  шкільного  віку.  Безпосередньо  цією 

мірою  перетворилася  на  україномовні  рупори 

справою опікувалися міські, районні та сільські     

націонал-соціалістичної  та  німецько-імперської 

управи» [92]. 

пропаґанди.  Згідно  з  директивою  відомства 

В  усіх  районах  Кіровоградської  області 

А. Розенберга від грудня 1942 року, на початку 

згідно  з  розпорядженням  обласної  управи, 

1943  року  була  введена  сувора  цензура  всіх 

районних  і  міських  управ  з  середини          

видань,  проведена  ревізія  архівів,  міських, 

вересня  1941  року  розпочалися  заняття                

районних  і  шкільних  бібліотек,  затверджені 

в  школах,  технікумах  і  ремісничих  училищах.    

списки небажаних письменників та творів [113]. 

У  Кіровограді  не  були  відкриті  педагогічний 

Ставлячись до місцевого населення як до людей 

інститут,  оскільки  там  знаходився  німецький 

«неповноцінних  з  усіх  поглядів»,  окупанти 

шпиталь,  та  педагогічний  технікум,  бо  його 

намагалися 

позбавити 

українців 

їхнього 

будівлю  зайняла  в’язниця  СД.  Стосовно  шкіл 

культурного  спадку,  аби,  як  підкреслював 

слід  зауважити,  що  вони  то  відкривалися,  то 

Е. Кох,  у  майбутньому  німці  не  знали,  що  на 

припиняли  роботу  в  силу  різних  причин, 

підкорених просторах Сходу колись жили люди, 

передусім,  фінансових,  але  протягом  окупації 

які могли створювати мистецькі шедеври. 

більшість  із  них  (до  70%)  періодично 

На  всіх  етапах  окупації  значна  частина 

здійснювали  навчально-виховний  процес.  Не 

інтелігенції 

намагалася 

реалізувати 

свої 

було  відкрито  кілька  центральних  шкіл,  бо  їх 

національні ідеї, незважаючи на погрози з боку 

приміщення  зайняли  німці  під  комендатури  та 

комуністичного  підпілля  та  репресії  з  боку 

склади,  школа  №  30  на  Кущівці,  де  були 

окупаційної адміністрації [71]. 

осередок  гестапо  та  пересильний  табір  для 

Найважливіше завдання, що ставилося перед 

остарбайтерів [52; 62], а також основний корпус 

школою  і  як  його  розуміла  українська  влада  в 

школи  №  33  на  Масляниківці,  у  якому 

перші  місяці  окупації  області,  озвучила  газета 

знаходилися спочатку комендатура, а пізніше – 

«Українські вісті» в № 4 за 14 січня 1942 року: 

шпиталь  (учні  цієї  школи  навчалися  у 

«…Учням  з  першого  ж  дня  в  цих  школах 

пристосованому 

приміщенні). 

Учнівський 

доведено  всю  серйозність  і  велич  тих  завдань і 

контингент  шкіл,  які  не  були  відкриті, 

вимог,  що  стоять  перед  ними  в  галузі  набуття 

розподілявся відділом освіти міської управи між 

глибоких, ґрунтовних знань та їхньої поведінки, 

деякими іншими школами, тому навчання в них 

відповідно до завдань нової епохи в житті нашої 

здіснювалося в дві зміни [71]. 

~ 141 ~ 

Український голос. – 1941. – № 1. – С. 3 [111].  

Український голос. – 1941. – № 16 (жовтень). – С. 1 [111]. 

~ 142 ~ 

   Український голос. – 1941. – № 1. –  

    С. 4 [111].   

~ 143 ~ 

Український голос. – 1941. –  №  6. – С. 4 

Українські вісті. – 1942. – № 8 (січень). – 

[111]. 

С. 2 [111]. 

~ 144 ~ 

Український голос. – 1941. – № 7. – С. 2 [111]. 

~ 145 ~ 

Український голос. – 1941. – № 8 (24 вересня). – С. 4 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 5. – С. 2 [111]. 

~ 146 ~ 

Український голос. – 1941. – № 9 (28 вересня). – С. 2 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 14 (жовтень). – С. 1 [111]. 

~ 147 ~ 

Український голос. – 1941. – № 14 (жовтень). – С. 1 [111]. 

~ 148 ~ 

Український голос. – 1941. – № 17. – С. 1 [111]. 

~ 149 ~ 

Український голос. – 1941. – № 17. – С. 2 [111]. 

~ 150 ~ 

Український голос. – 1941. – № 22. – С. 2 [111]. 

~ 151 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 3 (10 січня). – С. 3 [111]. 

~ 152 ~ 

Український голос. – 1941. – № 17. – С. 2 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 25. – С. 1 [111]. 

~ 153 ~ 

Український голос. – 1941. – № 13 (жовтень). – С. 3 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 15 (жовтень). – С. 2 [111]. 

~ 154 ~ 

Український голос. – 1941. – № 14 (жовтень). – С. 2 [111]. 

~ 155 ~ 

Український голос. – 1941. – № 16 (жовтень). – С. 2 [111]. 

~ 156 ~ 

Український голос. – 1941. – № 19 (1 листопада). – С. 2 [111]. 

~ 157 ~ 

Український голос. – 1941. – № 23. – С. 2 [111]. 

~ 158 ~ 

Український голос. – 1941. – № 20. – С. 2  [111]. 

Український голос. – 1941. – № 20. – С. 2  [111]. 

~ 159 ~ 

Український голос. – 1941. – № 24 (19 листопада). – С. 6 [111]. 

~ 160 ~ 

Український голос. – 1941. –  № 22. – С. 4 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 24 (19 листопада). – С. 6 [111]. 

~ 161 ~ 

Український голос. – 1941. – № 26 (26 листопада). – С. 3 [111]. 

Український голос. – 1941. – № 19 (1 листопада). – С. 4 [111]. 

~ 162 ~ 

Український голос. – 1941. – № 22. – С. 4.      Український голос. – 1941. – № 26 (26.11). – С. 3 

                                                                                                                                                     [111]. 

На подвір’ї середньої 

школи  № 3 

(Новомиколаївка), 1942  

(із приватної колекції) 

Більшість цих учнів продовжили навчання в 1941/1942 навчальному році вже за новими 

програмами (фото з архіву Ю. Тютюшкіна). Середня школа № 3 працювала протягом 

окупації майже безперервно. У верхньому ряду шостий праворуч – батько В. Урсулова 

Василь Данилович. Йому тоді було 12 років [69]. 

~ 163 ~ 

Випускники семирічної 

школи № 33 (Масляниківка), 

1941 

(із прива тної колекції). 

Учні 3 класу школи № 33 з учителькою О. Кубишкіною, яка працювала в школі з моменту 

її заснування (1910). Фото 1941 року (з приватної колекції)

. 

Під час окупації в будівлі семірічної школи № 33 було розташовано німецьку комендатуру

, 

але  школу  не  було  закрито  –  її  було  реорганізовано  в  початкову  (чотирьохрічну)  і 

переведено в пристосоване приміщення. 

Учні та вчителі Воднянської школи Компаніївського району Кіровоградської області. 

Фото 1939 року. Моя бабуся, вісімнадцятирічна вчителька – у верхньому ряду друга з лівого 

краю. Сьогодні майже неможливо встановити, як склалася доля цих дітей протягом 

наступних кількох років. Хтось із них під час окупації, напевно, продовжив навчання за 

новими програмами, хтось пішов працювати на «громадський двір», хтось загинув, а хтось, можливо, разом із батьками, отримавши землю в приватну власність, почав розбудовувати фермерське господарство… 

~ 164 ~ 

НАКАЗ № 37 

по Кіровоградській Допоміжній Управі  

від 11.ІІ.1943 року 

Дитячі садики, дитячі ясла і будинки сиріт 

наперед іменувати: 

Дитячий сад № 1 – Скобелєва, 63 

Дитячий сад № 2 – Миргородська, 34 

Дитячі ясла – Бульварна,14 

Будинок сиріт № 1 – Шевченко, 18 

Будинок сиріт № 2 – Миргородська, 40 

Будинки сиріт № 1 і 2 передати на повне 

утримання організації  самодопомоги. 

Дитячі сади і ясла знаходяться на бюджеті. 

Всі перелічені сади, ясла, будинки в 

адміністративному відношенні підпорядко-

вуються Допоміжній Управі через відділ 

Управління. 

Голова Допоміжної Управи           /Зякін /                        

З фондів ДАКО [30]. 

З оригіналом згідно: секретар (підпис) 

Український голос. – 1941. – № 5. – С. 4 [111]. 

~ 165 ~ 

Український голос. – 1941. – № 5. – С. 2 [111]. 

~ 166 ~ 

Український голос. – 1941. – № 7. – С. 2 [111]. 

~ 167 ~ 

Український голос. – 1941. – № 7. – С. 2 [111]. 

~ 168 ~ 

Український голос. – 1941. – № 7 (20 вересня). – С. 4 [111].  

~ 169 ~ 

Укр. вісті № 19  7 березня С. 4 [111]. 

Укр. вісті № 19  7 березня С. 4 [111]. 

~ 170 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 11 (7 лютого). – С. 4 [111]. 

Українські вісті. – 1942. – № 17 

(28 лютого). – С. 4  [111] 

  Кіровоградські вісті. – 1942. – № 101 (26 

Кіровоградські вісті. – 1942. – № 94                 

  грудня). – С. 4 [111]. 

(2 грудня). – С. 4 [111]. 

~ 171 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 8 (січень). – С. 4 [111]. 

Кінотеатр № 1 «Вікторія» 

Кінотеатр № 2  

(до і після війни – імені Ф. Дзержинського).  

(до і після війни – «Сивашець»). 

Вул. Дворцова (В. Леніна) 

Вул. Велика (К. Маркса) 

Фото 60-х років (із приватної колекції). 

Фото 50-х років (із приватної колекції). 

~ 172 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 9 (31 січня). – С. 4 [111]. 

~ 173 ~ 

Будівля на розі вулиць Дворцової та Інгульської, де в роки окупації знаходилася міська 

бібліотека (фото кінця 50-х років). Із приватної колекції. 

Директива штабу А.Розенберга про ревізію фондів публічних бібліотек, грудень 1942 [113]. 

~ 174 ~ 

Список небажаних авторів, 1942 [113]. 

~ 175 ~ 

Список небажаних авторів, 1942 [113]. 

~ 176 ~ 

Список небажаних авторів, 1942 [113]. 

~ 177 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 8 (січень). – С. 4 [111]. 

~ 178 ~ 

В історичному залі обласного краєзнавчого музею, 1942 [111]. 

~ 179 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 17 (лютий). – С. 1 [111]. 

~ 180 ~ 

ПРЕСА В РОКИ ОКУПАЦІЇ 

На  сьогодні  відомо,  що  на  території 

«Новогеоргіївські вісті»). Головний редактор – 

Кіровоградської  області  в  1941  –  1943  роках 

О.Бандурко. Мова видання  – українська. Обсяг 

видавалося  чотири  газети:  у  Кіровограді  –           газети  –  2  сторінки.  Наклад  від  1 000  до  2 000 

з  1941  року;  у  Бобринці,  Олександрії  та 

примірників. 

Новогеоргіївську – з 1942 року [111].  

«Український  бюлетень  Олександрії»  – 

«Український 

голос» 

– 

газета 

офіційний  орган  м.  Олександрії  та  району. 

Кіровоградського 

обласного 

та 

міського 

Газета  виходила  в  Олександрії  у  1942  році  (з 

управління, виходила в Кіровограді у 1941 році. 

середини  1942  року  –  «Олександрійський 

Редактори: 

В. Пасічняк, 

І. Мозговий 

бюлетень», 

з 

початку 

1943 

року 

– 

(послідовно). Мова видання – українська. Обсяг 

«Олександрійські 

вісті». 

Відповідальний 

газети від 4 до 6 сторінок. Наклад від 20 000 до 

редактор О.фон-Зорг (О.фон-Зорге, О.Фонзорг). 

30  000  примірників.  З  31  грудня  1941  року 

Мова  видання  –  українська,  вихідні  дані  – 

газету перейменовано на «Українські вісті».  

українською  та  німецькою  мовами.  Обсяг 

«Українські 

вісті» 

(з 

листопада             

газети – 2 сторінки. 

1942     року – «Кіровоградські вісті»)  – газета 

Засновниками  та  організаторами  видання 

Кіровоградського  Гебітскомісаріату  Миколаїв-

газет 

були 

представники 

української 

ської 

Генеральної 

округи, 

видавалася 

інтелігенції, які щиро повірили німцям стосовно 

у Кіровограді 

в 1942 році. 

Відповідальний 

їх намірів щодо створення української держави 

редактор І. Мозговий. 

Мова 

видання 

– 

та  всіляко  сприяли  цьому.  Німцям  також  було 

українська. Обсяг газети – 4 сторінки. Наклад – 

вигідно  мати  на  окупованій  території  засіб 

10000 примірників. 

масової  інформації,  який  видавався  б  за  кошти 

«Бобринецький 

голос» 

– 

газета 

місцевої  громади,  оскільки  це  не  потребувало 

гебітскомісаріату  Бобринець  Миколаївської 

додаткових  витрат  і,  до  того  ж,  не  вважався  б 

Генеральної  округи,  видавалася  в  Бобринці  у 

суто німецьким органом.  

1942–1943  роках  чотири  рази  на  тиждень. 

«Хлеб  Убежище  Труд»  –  газета  для 

Редактори: 

М. Толмачов, 

Л. Щербань 

біженців  та  евакуйованих,  видавалася  в 

(послідовно). Мова видання – українська. Обсяг 

Кіровограді  в  1943  році  за  вказівкою 

газети  –  4  сторінки.  Наклад  від  3100  до  4  600 

керівництва  Рейхскомісаріату,  ймовірно,  за 

примірників. 

кошти 

бюджету 

генеральної 

округи. 

«Українська 

думка» 

– 

газета 

Відповідальний  за  зміст  Зондерфюрер  (K)  д-р 

Новогеоргіївського  районового  та  міського 

Х. Краус (H. Kraus). Мова видання  – російська. 

управління,  видавалася  в  Новогеоргіївську  в 

Обсяг газети – 2 сторінки [111].  

1942-1943  роках  (з  14  серпня  1943  року  – 

~ 181 ~ 

УКРАЇНСЬКИЙ ГОЛОС  

(УКРАЇНСЬКІ ВІСТІ, КІРОВОГРАДСЬКІ ВІСТІ) 

Першою  і  кілька  місяців  єдиною  газетою 

газети  "Комуністична  Правда",  вони  сказали 

на  території  області  був  «Український  голос». 

мені,  що  цього  можна  буде  дотриматися. 

Газета  почала  виходити  в  серпні  1941  року          Чотири тижні я не "виявляв фарби", а п'ятого не 

в  Кіровограді.  Її  було  засновано  обласною            

витримав і написав статтю "Тарас Шевченко" – 

і  міською  управами  за  ініціативою  одного  з 

учитель України", в якій подав самостійницьку 

учасників  похідних  груп  ОУН  (мельниківців) 

науку  нашого  генія.  Тоді  мене  відвідали  два 

Василя  Пасічняка,  який  і  став  відповідальним 

рази працівники гестапо в редакції, чемно мене 

редактором.  Він  згуртував  довкола  цієї  газети 

розпитували,  як  і  чого  я  прийшов  до 

місцеву  українську  інтелігенцію.  Це  були 

Кіровограда і чому я беру на роботу в редакції 

переважно  колишні  викладачі  та  студенти 

жидів.  Мої  пояснення,  що  я  це  зробив  за 

Кіровоградського  педінституту,  працівники 

дозволом  Головного  штабу  армії,  їх  не 

місцевих  газет:  Мозговий,  Мудрий,  Малець, 

задовольнило.  Від  мене  відібрали  дозвіл  і 

Шевченко, 

Манюта, 

Будаш, 

Крангач, 

арештували мене, привівши коменданта поліції 

Мартишевський,  Потапов,  Ходак,  Россіхин, 

Юрченка,  який  при  мені  набрехав,  що  я  йому 

Воргачов,  Кравченко  та  ін.  [112].  В.Пасічняк 

передав  літературу  нашого  підпілля.  Я  плюнув 

встиг до арешту Гестапо 11 вересня підготувати 

йому в лице, за що мене гестапівець тяжко збив. 

і відредагувати чотири номери газети [107]. Ось 

В окрузі Кіровоградщини арештували і зібрали 

як  згадує  той  період  свого  життя  Василь 

всіх  західників  до  XXIII  школи  ім.  Тараса 

Пасічняк,  в’язень  нацистських  концтаборів, 

Шевченка. Мене привели туди як останнього і, 

який дивом залишився живим: «Ми мандрували 

як пам'ятаю, чи не двадцятого.  

пішки, а частково їхали на колесах. Ми бачили 

край  у  руїні:  попалені  села,  дуже  мало  людей, 

понищені  сади,  столочені  і  знищені  поля 

збіжжя,  як  нам  казали,  на  наказ  втікаючих 

червоних  комісарів  совєтської  армії.  За 

Проскуровом ми мали перестрілку з червоними 

партизанами.  В  Синюхові,  коли  я  ввечері 

промовляв  на  вічу,  більшовицькі  партизани 

підпалила  кінець  села.  Люди  однак  скоро 

загасили  вогонь  і  знову  повернулися  на  віче. 

Населення, поки з нами познайомилося ближче, 

вело себе стримано, думаючи, що ми німці, які 

вміють  говорити  по-українськи.  Але  пізнавши 

нас,  давали  нам  потрібну  допомогу:  нічліг, 

харчі  й  інформацію.  Очевидно  були  між  ними 

залишені  для  підпільної  роботи  московські 

аґенти, які служили Москві, а німцям доносили 

про нас та про нашу антинімецьку діяльність. Я 

виконував  моє  завдання  в  Кіровограді.  Я 

редагував газету "Український голос", відновив 

                        Василь Пасічняк 

радіомовлення,  театр  і  школи.  Все  це  було 

проведене  впродовж  місяця.  Чудом  з'являлися 

професійні сили, що перед тим працювали в цій 

Коли  я,  запитаний,  чи  знаю  присутніх, 

сфері.  Німці  не  противилися  відновленню 

заперечив,  мене  знову  били.  Через  якийсь  час 

нормалізації  життя.  Провід  армії  хотів  здобути 

нас  вивели  зі  школи  на  подвір'я,  де  над 

для  себе  симпатії  населення.  В  головній 

викопаними  ровами  стояли  жиди  до  розстрілу. 

квартирі  армії  був  перекладачем  галичанин, 

Їх  забрали,  а  на  їх  місце  поклали  вряд  нас.  Я 

який  співпрацював  з  нашим  підпіллям.  Він 

молився.  Може,  і  другі  молилися.  Несподівано 

подбав  про  дозвіл  армії  на  видання  газети,  під 

з'явився  вищий  старшина-гестапівець  і  наказав 

умовою,  що  вона  буде  пронімецька  і 

"КЕРТ ЕЙХ". Ми обернулися. Він заглядав нам 

протибольшевицька.  Коли  я  про  цю  умову 

в  обличчя  і  раптом  скрикнув:  "Мартин",  а  цей 

повідомив  редакторів,  колишніх  робітників 

теж скрикнув: "Кеніньґс". Це вони обидва були 

~ 182 ~ 

колеги  з  навчання  у  львівській  торгівельній 

Олександрович, 

1900 

року 

народження, 

школі-"експортівці".  Це  врятувало  всіх  на  від 

уродженець  м.  Мелітополя  Запорізької  області, 

розстрілу.  Кеніньґс  дав  наказ  везти  нас  до 

українець,  позапартійний,  економіст.  До  війни 

Головного  штабу  в  Новоукраїнці.  Пилат  вмив 

за фахом працював на заводі «Червона зірка» в 

руки» [107]. 

м.  Кіровограді.  Інвалід  2-ї  групи.  Він  був 

З 12 вересня і до кінця 1943 року головним 

позаштатним  працівником  газети  і  періодично 

редактором 

газети 

був 

І.С. Мозговий. 

публікував  вірші,  проникнуті  любов’ю  до 

Заступником 

головного 

редактора 

став 

Батьківщини,  рідної  мови,  рідного  краю.  Ще 

І.І. Шевченко,  відповідальним  секретарем  – 

одним  поетом-аматором,  котрий  у  роки 

Будаш.  У  кінці  грудня  за  рішенням  німецького 

окупації  «часто  думав  про  свій  забутий  рідний 

міського  комісару  газету  було  перейменовано 

край…»,  був  Іван  Тороп,  учитель  із  села 

на «Українські вісті», а в листопаді 1942 року – 

Чаплище Новогеоргіївського району [115]. 

на «Кіровоградські вісті». 

На сторінках газети можна зустріти багато 

Вагму  роль  у  формуванні  концепції  та 

дописів пересічних громадян із різних міст і сіл 

змістових 

напрямів 

газети 

відіграв 

області,  які  зверталися  до  редакції  зі  своїми 

кіровоградський  поет  і  священик  Микола 

проблемами,  просили  про  допомогу,  а  також 

Гагалій. Він став настоятелем Грецького собору 

висловлювали  своє  бачення  майбутнього 

автокефальної 

церкви 

і 

секретарем 

України  в  складі  нової  Європи,  вносили  свої 

єпархіального  управління  в  місті  Кіровограді 

пропозиції щодо розбудови нового життя. 

(вдруге  висвячений  у  сан  священика  в  травні 

Звісно,  значну  частину  матеріалів  на 

1942 року архієпископом Михаїлом Хорошим), 

сторінках 

газети 

займали 

офіційні 

де  мав  можливість  будити  національні  почуття 

повідомлення  з  фронту,  ставки  Гітлера, 

парафіян шляхом служіння українською мовою 

пропагандистські 

статті, 

підготовлені 

і проповіддю [112; 115].  

переважно німцями, що були обов’язковими до 

Газета  певний  час  намагалася  йти  своїм 

друку. 

Зустрічаються 

там 

і 

матеріали 

шляхом:  публікувала  виступи  Уласа  Самчука, 

антисемітського  характеру,  але  в  основному  в 

твори  поетів-неокласиків,  історико-краєзнавчі 

поєднанні з антикомуністичними: у переважній 

матеріали  (серед  них:  «Народ  і  церква» 

більшості  таких  статей  використовуються 

Полтавця  –  літературний  псевдонім  М.Гагалія, 

терміни 

«жидокомуна», 

«жидотерор», 

де,  зокрема,  розповідалося  про  дуже  цікавий 

«жидобольшевицький»,  «жиди-революціонери» 

факт  із  біографії  митрополита  УАПЦ  Миколая 

тощо. Але таких матеріалів відносно небагато в 

Борецького,  котрий,  виявляється,  деякий  час 

загальній  кількості  публікацій  (приблизно  5%). 

служив  у  сані  єпископа  в  Зінов’євську,  а 

При  цьому  слід  зазначити,  що  таких  статей  та 

пізніше  був  репресований),  чимало  віршів 

заміток,  написаних  безпосередньо  працівни-

місцевих  авторів,  у  тому  числі  й  Гагалієвих: 

ками редакції, дуже мало – всього кілька. 

«Українському  народові»,  «Нова  скрижаль», 

Загалом  газета  «Український  голос» 

«Народження Христове» тощо) [115]. 

(«Українські  вісті»)  мала  яскраво  виражений 

Працював у газеті також завідувач кафедри 

національно-патріотичний  характер,  який  був 

хімії педінституту, кандидат педагогічних наук, 

значною  мірою  збережений  навіть  на  другому 

доцент  А. Білорус  –  із  листопада  1941  року  на 

етапі  окупації,  під  час  жорстокої  цензури  та 

посаді  коректора,  а  з  січня  по  травень  1942  на 

масових  репресій  окупантів  проти  ОУН.  Під 

посаді  завідувача  економічного  відділу.  Він 

назвою 

«Кіровоградські 

вісті» 

газета 

друкував на сторінках газети статті, дописи під 

продовжувала періодично, хоча і значно рідше, 

своїм прізвищем та під псевдонімами Лисенко, 

ніж раніше, публікувати матеріали національно-

Дніпровий, 

Ігнатенко 

(прізвище 

матері). 

патріотичного спрямування. 

Наприклад,  «Промислові  товари  для  області  та 

Доля  майже  всіх  працівників  редакції,  як 

міста»,  «Торфовища»,  «Буре  вугілля  та 

основних,  так  і  позаштатних,  була  трагічною. 

електростанції», 

«Українське 

населення 

Частина  з  них  була  репресована  німцями,  а 

Карпат», 

«Фізико-географічний 

нарис 

після  звільнення  –  повторно  радянською 

Кіровоградської області»,  «Незабаром  і  весна», 

владою  [112].  Більшість  із  тих,  хто  постійно 

серія  статей  про  міста  і  села  Кіровоградської 

працював  у  редакції,  зокрема,  й  головний 

області [2; 112]. 

редактор  І. Мозговий,  отримали  в  1944  –  1949 

У цій газеті дуже помітним був, зокрема, й 

роках покарання у вигляді позбавлення волі від 

автор  під  псевдонімом  Помагайба.  Справжнє 

5  до  10  років  за  «співпрацю  з  окупантами  та 

прізвище  цієї  людини  Могилка  Пантелеймон 

зраду  Батьківщині»,  а  Микола  Гагалій  у        

~ 183 ~ 

1944  році  був  розстріляний  за  «вироком 

лише  передплачували  читачі  в  усіх  районах 

закритого засідання трибуналу військ НКВС по 

області,  її  продавали  в  кіосках,  театрах, 

Кіровоградській  області  як  член  ОУНівської 

кінотеатрах,  навколо  гуртувалися  активісти 

організації»  [115].  Кілька  з  цих  людей, 

просвітницьких,  жіночих,  благодійних  та 

переважно  тих,  хто  був  позаштатними 

молодіжних  громадських  організацій,  за  її 

співробітниками    газети,  зокрема  й  М. Гагалія, 

матеріалами  проводились  засідання  міських  і 

П. Могилка,  у  50-х  та  90-х  роках  було 

районних  методичних  об’єднань  учителів 

реабілітовано.  Відомостей  же  про  реабілітацію 

різного фаху. 

І. Мозгового,  І. Шевченка  та  більшості  інших 

Радянськими  органами  цю  газету  було 

штатних  працівників  редколегії  мені  знайти  не 

проголошено  «рупором  фашистів»,  але  таку  її 

вдалося. 

оцінку підтримували далеко не всі жителі міста. 

Газета  «Український  голос»  («Українські 

У 90-х роках я почув шокуючі для мене спогади 

вісті»,  «Кіровоградські  вісті»),  на  мою  думку, 

кіровоградців-старожилів  І.П. Воловоденко   та 

справила  значний  вплив  на  формування 

К.С. Панасюка, 

які 

відзначали 

високий 

свідомості  жителів  міста  і  області.  Такого 

професійний рівень цієї газети та стверджували, 

потужного 

та 

різнобічного 

національно-

що  її  читати  було  набагато  цікавіше,  ніж 

патріотичного 

виховання 

населення 

не 

радянські газети. 

отримувало  ні  до,  ні  після  окупації.  Газету  не 

Український голос. – 1941. – № 8. – С. 2 [111]. 

~ 184 ~ 

Будинок на провулку Поліцейському, 10 (Слуцького, Декабристів), де працювала редакція газети «Український голос»  (з фондів ДАКО [52]).  

У цьому будинку сьогодні знаходиться РАГС. 

Будинок на провулку Декабристів, 10 на сучасній мапі. 

~ 185 ~ 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111].  

~ 186 ~ 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111].  

~ 187 ~ 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111].  

~ 188 ~ 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111].  

~ 189 ~ 

Фрагменти газети «Український голос». – 1941. – № 4 

(із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111]).  

~ 190 ~ 

Фрагменти газети «Український голос». – 1941. – № 4 

(із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111]).  

~ 191 ~ 

Із фондів Наукової бібліотеки Львівського національного університету ім. І. Франка [111]. 

~ 192 ~ 

Із фондів Наукової бібліотеки Львівського національного університету ім. І. Франка [111]. 

~ 193 ~ 

Із фондів Наукової бібліотеки Львівського національного університету ім. І. Франка [111]. 

~ 194 ~ 

Із фондів Наукової бібліотеки Львівського національного університету ім. І. Франка [111]. 

~ 195 ~ 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111]. 

~ 196 ~ 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111]. 

~ 197 ~ 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111]. 

~ 198 ~ 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111]. 

~ 199 ~ 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111]. 

~ 200 ~ 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111]. 

~ 201 ~ 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111]. 

~ 202 ~ 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111]. 

~ 203 ~ 

 «ХЛЕБ, УБЕЖИЩЕ, ТРУД» 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111]. 

~ 204 ~ 

Із фондів Державної наукової архівної бібліотеки [111]. 

~ 205 ~ 

ДОБРОВІЛЬНА ТА ПРИМУСОВА ПРАЦЯ В НІМЕЦЬКІЙ ІМПЕРІЇ. 

ТРУДОВА МОБІЛІЗАЦІЯ 

Зрив  «блискавичної  війни»,  необхідність 

Окупанти  також  закликали  українську  молодь 

проводити 

позиційні 

бойові 

дії 

та 

взяти  участь  у  будівництві  «нової  Європи», 

мобілізовувати  все  більше  німецьких  селян  і 

переконували, що все це прискорить закінчення 

робітників  до  армії  змусили  Гітлера  піти  на 

війни.  Було  обіцяно,  що  ті,  «хто  поїдуть  до 

використання  трудових  ресурсів  з  окупованих 

Рейху,  житимуть  в  кращих  умовах,  лунали 

східних  територій  в  економічних  інтересах 

обіцянки про повернення через півроку додому 

Третього Рейху. 7 листопада 1941 року, вперше 

та  гідну  винагороду  –  земельні  наділи, 

на  таємній  нараді  в  Берліні  обговорювалося 

матеріальна  компенсація,  різні  пільги  тощо.  У 

питання  щодо  використання  робочої  сили  з 

кінотеатрах  в  обов’язковий  репертуар  входило 

України  в  промисловості  та  сільському 

демонстрування 

кіноагітки 

«Дорога 

до 

господарстві  Німеччини.  У  січні  1942  року 

Німеччини».  А  плакатами  та  листівками,  що 

матеріали  цієї  таємної  наради  лягли  в  основу 

спокушали  смачною  та  ситною  їжею,  гарною 

наказу  про  залучення  українців  до  праці  на 

роботою після повернення в Україну, обліпили 

території Німеччини [92]. 

стіни  будинків  у  містах  та  паркани  в  селах. 

Добровільна  праця.   Агітаційна  кампанія 

Одну  з  таких  агіток  опублікувала  газета 

нацистів  в  Україні  почалася  взимку  1942  у 

«Українські  вісті»  в  номері  за  18  березня  1942 

розпал  голодної  зими.  Добровольцям  обіцяли 

року: «Українці! 20 березня ц.р. відправляється 

гідну  заробітну  плату,  гаряче  харчування  та 

у 

Великонімеччину 

перший 

транспорт 

догляд  за  рідними  на  час  перебування 

добровільних  робітників  чол.  і  жін.  статті.  Їх 

працівника  в  Німеччині.  Перший  ешелон  із         чекає  там  новий  гарний  світ,  робота  та 

1117  робітниками-спеціалістами  вирушив  із 

заробіток, помешкання та добре харчування. Ці 

Харкова  до  Кельна  18  січня  1942  року,  другий 

робітники 

висловлюють 

свою 

подяку 

до  Бранденбурга  –  21  січня.  Вивезення 

німецькому  фюреру  та  німецькому  війську  за 

трудових  ресурсів  із  Києва  розпочалося            

своє  визволення  від  праці  більшовизму.  Беріть 

22  січня  1942,  коли  до  Німеччини  було 

собі  приклад  від  них  та  подавайте  заяву  на 

відправлено  1,5  тис.  осіб.  24  лютого  перший 

слідуючий  транспорт  добровільних  робітників 

потяг від’їхав із Сталіно [86]. 

15  квітня  ц.р.  Ідіть  за  тими  десятками  тисяч 

«З  настанням  нового,  1942  року,  в 

українців  зі  всіх  областей  нашої  країни,  що 

м. Кіровограді,  як  і  по  всій  території  області, 

тепер  працюють  у  Великонімеччині.  Заяви 

розгорнулася  пропагандистська  кампанія,  що 

можна  подавати  щодня  до  Відділу  праці 

ставила  за  мету  налагодити  добровільний 

(Велика вул. № 38)» [92]. 

від’їзд на роботу до Німеччини місцевої молоді, 

«На  певну  частину  населення  це  подіяло. 

манячи  їх  нібито  високими  заробітками, 

Тому  сподівання  окупантів  спочатку  частково 

набуттям  високої  кваліфікації,  належними 

виправдовувалися.  Перші  «транспорти»  з 

умовами  праці,  високим  рівнем  побутових 

добровільними  робітниками  з  Кіровограда 

умов, 

«прилученням 

до 

європейських 

відправлялися  до  Німеччини  з  квітами  на 

культурних 

цінностей», 

можливістю 

пероні, з вітальними транспарантами на вокзалі, 

підтримати матеріально рідних, які залишалися 

під  грім  духових  оркестрів.  До  Німеччини 

вдома.  Такі  заклики  часто  вміщувала  газета 

перші  завербовані  дійсно  їхали  в  м’яких 

«Українські  вісті».  Перший  із  них  з’явився  на 

вагонах,  з  ввічливою  обслугою.  Зустрічі  в 

сторінках  цієї  газети  10  січня  1942  року:  «Для 

Німеччині перших посланців з Кіровоградщини 

великих  металевих  та  інших  виробництв  в 

перетворилися  на  невеликі  урочисті  мітинги  – 

Середній  Німеччині,  шукаємо  ми  робочу  силу 

теж  з  квітами  та  привітальними  промовами. 

різних  професій.  Робота  буде  відповідно 

Транспорти  до  Німеччини  відправилися  з 

оплачена. Харчуванням та гуртожитком будуть 

Кіровограда 20 березня, 15 квітня, 4 серпня, 29 

всі  забезпечені.  Для  сільськогосподарських 

вересня, 3 жовтня 1942 року.  

виробництв  шукаємо  жінок,  робота  яких  буде 

Особливістю 

початкових 

німецьких 

також відповідно оплачена і забезпечені будуть 

трудових  наборів  була  чітка  спеціалізація 

харчуванням. 

Добровільні 

спеціалісти, 

робітників за професіями (перевага віддавалася 

робітники  та  сільськогосподарські  робітниці, 

чоловікам  зі  спеціальністю  будівельників, 

які  бажають  їхати  в  Німеччину,  повинні 

металургів,  гірників  тощо),  а  також  їхній 

з’явитися  до  Відділу  праці,  Велика,  42»  [111]. 

здебільшого добровільний характер» [92]. 

~ 206 ~ 

Примусова 

праця.  

Досить 

швидко 

«Доля  розкидала  остарбайтерів  по  всій 

ситуація  почала  змінюватися,  адже  Німеччину 

території  Німеччини,  а  дехто  опинився  у 

вже не задовольняла кількість добровольців.  

Франції,  Швеції,  Норвегії,  Польщі,  Австрії… 

«З  середини  1942  року  окупанти  змінили 

Одні потрапили на промислові виробництва, що 

тактику  заманювання  молоді  на  роботи  до 

свідчило  про  велике  для  них  нещастя,  проте 

Німеччини.  Віднині  гебітскомісари  доводили 

більшість 

українців, 

у 

тому 

числі 

і 

кожному  району  плани  відправки  робочої  сили 

кіровоградців,  залучалися  до  сільськогоспо-

до  Рейху.  Із  районів  рознарядки  відправлялися 

дарських  робіт,  що  давало  можливість  хоч  і 

до  сіл.  Під  вказану  цифру  необхідної  кількості 

важко  працювати,  але  мати  більше  харчів  та 

дармової  робочої  сили  старости  сільуправ 

кращі  умови  проживання,  ніж  у  містах  чи  в 

підбирали  потрібні  за  віком  чи  професіями 

таборах, 

створених 

біля 

промислових 

кандидатури,  прізвища  яких  заносили  до 

підприємств.  Багато  примусово  вивезених  до 

спеціальних  списків.  Відмова  наміченої  жертви 

Німеччини кіровоградців вже в наш час резонно 

від поїздки загрожувала тяжкими покараннями: 

запитували:  «А  хіба  роботи  в  нашому  колгоспі 

ув’язненням,  відбиранням  у  сім’ї  корови, 

або  на  шахті  Донбасу  були  легшими,  ніж  така 

присадибної  землі  та  виселенням  із  хати, 

сама робота в бауера чи на шахті Ельзасу?». 

побиттям  батьків  або  запроторенням  їх  до 

На чужині кіровоградці видобували вугілля 

в’язниці  тощо.  Під  таким  тиском  хлопці  й 

та  залізну  руду,  плавили  метал,  виготовляли 

дівчата  мимоволі  згоджувалися  їхати  до 

зброю,  розчищали  завали  від  зруйнованих 

Німеччини. 

нальотами  авіації  союзників  промислових  та 

Згодом  окупанти  знову  «вдосконалили» 

житлових  споруд,  працювали  на  виробництві 

свою  тактику  відбору  молоді  на  примусові 

скла та скляних пляшок, шили військову форму, 

роботи.  Тож  на  райони  доводилися  вже  не 

різали  ліс  та  виконували  іншу,  як  правило, 

контрольні  цифри  робочих  рук  для  відправок  у 

надзвичайно  важку  фізичну  працю.  Зайняті  у 

Німеччину,  а  проголошувалася  поголовна 

сільському  господарстві  виконували  звичну 

мобілізація 

всіх 

жителів 

певного 

року 

роботу  –  обробляли  землю,  поралися  біля 

народження.  Так,  у  серпні  1943  мобілізації  на 

худоби.  У  більшості  випадків  робили  це  з 

роботу 

до 

Німеччини 

з 

території 

господарями,  а  також  бранцями  з  Польщі, 

Олександрівського  гебіту,  а  це  чотири  райони, 

Франції,  Голландії,  Югославії…  Інші,  але  їх 

підлягали  поголовно  всі  чоловіки  і  жінки       виявилося  небагато,  працювали  продавцями  в 

1920  та  1921  років  народження.  Усіх  їх 

магазинах,  медсестрами  і  санітарками  в 

попередили, що у «випадку відмови від призову 

госпіталях  та  лікарнях,  покоївками  в  готелях, 

і  невиконання  трудового  обов’язку  –  будуть 

доглядальницями  малих  дітей  і  немічних 

каратися  смертною  карою».  Підписав  це 

престарілих. 

розпорядження  гебітскомісар  Ланге.  Виняток 

Ставлення  до  невільників  з  боку  німців 

зробили  тільки  тим,  хто  мав  малолітніх  дітей.     різнилося. 

Одні 

демонстрували 

відверту 

Із  середини  1943  року  розпочалися  жорстокі 

ворожість,  інші  стриманість,  деякі,  а  таких 

акції  з  відлову  молоді.  Окупанти  вдавалися  до 

серед  сільських  жителів  виявилося  багато, 

таких  заходів,  як  масові  облави  по  селах,  у 

допомагали одягом, їжею, уважним ставленням. 

церквах,  у  школах,  на  базарах  і  сходках,  де 

Тож долі остарбайтерів складалися по різному і 

людей  хапали  і  відправляли  на  залізничні 

знайти дві однакові – неможливо.  

станції в тому одязі, в якому вони на той момент 

Понад 52 тис. жителів області добровільно 

перебували.  Молодь  рятувалася  як  могла.  Для 

чи  примусово  опинилися  на  роботах  в  країнах 

багатьох,  проте  не  всіх,  порятунком  були 

Європи,  переважно  в  Німеччині.  Вдома 

навколишні ліси, байраки, яруги. До них тікали, 

залишилися  їхні  рідні.  Окупаційна  влада,  щоб 

аби 

перечекати 

облави. 

Однак 

голод 

залучити якомога більше дармової робочої сили 

примушував  йти  до  рідних  домівок,  де  їх 

до  Рейху,  вдавалася  не  тільки  до  облав  і 

ловили,  багатьох  били  і  відправляли  до 

виловлювання  молоді  з  метою  їх  примусової 

Німеччини»  [92].  За  даними  Ю. Кулибаби  до 

відправки  на  тяжкі  роботи,  а  й  до  деякого 

Німеччини  на  примусові  роботи  було  вивезено 

заохочення. Одне з них – матеріальна допомога 

понад  50000  жителів  Кіровоградської  області. 

членам родин, які залишалися в Україні. На неї 

Найбільше  з  м.  Кіровограда  (близько  10000), 

мали  право  батьки,  дружини,  діти,  брати  і 

Новомиргородського 

(3322), 

Новогеоргіїв-

сестри,  тобто  хтось  один  з  тих,  хто  знаходився 

ського 

(3000), 

Маловисківського 

(2865), 

на  утриманні  завербованих.  Розмір  допомоги 

Олександрівського  (понад  2500),  Голованів-

впродовж  1942  року  становив  130  крб.  за 

ського (2180), Долинського  (2100);  найменше  – 

одного «східного» робітника, з літа 1943 року її 

з Рівнянського (530) [70].   

збільшили  до  180  крб.,  а  з  осені  –  до  200  крб. 

~ 207 ~ 

Тим  родичам  робітників,  які  вважалися 

українців.  Більшість  остарбайтерів  працювали 

фольксдойчами  і  які  теж  відправилися  до 

на  приватних  підприємствах.  У  Німеччині    

Німеччини,  щомісячна  допомога  в  1942  році 

вони  жили  в  спеціальних  таборах  під  суворим 

виплачувалася  в  195  крб.,  з  літа  1943  року  її 

наглядом  адміністративно-поліцейських  спец-

збільшили  до  245  крб.,  а  з  осені  1943  року 

служб.  Остарбайтери  були  зобов’язані  носити 

виплачували  вже  по  400  крб.  Виплати 

нашивку  темно-блакитного  й  білого  кольорів  з 

здійснювалися  щомісячно.  Крім коштів  родини 

написом  «ОST»  («Схід»),  яка  повідомляла 

робітників, 

які 

виїхали 

до 

Німеччини, 

німцям,  що  ці  люди  –  робітники  зі  Сходу,  та 

отримували  з  громадських  дворів  допомогу 

понижувала їх у правах. 

зерном.  Усім  тим,  хто  втратив  своїх  рідних  на 

Заробітна  плата  становила  30%  платні 

чужині,  зазвичай  виплачувалася  грошова 

німецького  робітника,  з  чого  більша  частина 

допомога в 130 крб.  

йшла  на  оплату  харчування  і  житла.  За  спробу 

Очевидним  продовженням  злочинних  дій 

втечі  остарбайтери  каралися  смертю  або 

нацистських  окупантів  була  також  примусова 

ув’язненням у концтаборі» [92]. 

евакуація  населення  з  Кіровоградщини,  яка 

Міжнародний 

воєнний 

трибунал 

у 

розпочалася  наприкінці  1943  року  під  час 

Нюрнберзі в 1946 році визнав примусову працю 

відступу  окупаційних  військ.  Ці  заходи  являли 

іноземців,  яку  використовували  в  нацистській 

собою  частину  планів  на  перетворення 

Німеччині,  злочином  проти  людяності  та 

української землі у «випалений простір» та про 

порушенням норм міжнародного права [86].  

поповнення контингенту дармової робочої сили. 

«Кожен,  хто  відбув  тяжку  працю  в 

Згідно з черговою нацистською директивою 

Німеччині, до кінця своїх днів зараховувався до 

«Про  відхід  та  евакуацію»  у  вересні  1943  р. 

«неблагонадійних»,  і  це  тавро  багатьом 

окупанти  видавали  накази  про  негайну 

поламало  життєві  долі  та  прирекло  на  важку 

евакуацію  працездатного  дорослого  населення. 

фізичну  працю  в  себе  дома,  переважно  в 

Порушників  цих  розпоряджень  чекала  смертна 

колгоспах.  Тривалий  час,  аж  до  середини  90-х 

кара.  Евакуація  фактично  перетворилася  на 

років  ХХ  ст.,  ставлення  до  остарбайтерів  було 

справжнісіньку  депортацію.  Робочу  силу 

якщо  не  ворожим  з  боку  влади  та  партійних 

окупанти 

спочатку 

використовували 

на 

органів, то, принаймні, підозрілим. 

будівництві власних укріплень, а потім збирали 

Крім  використання  на  різноманітних  

в  колони  по  1000  чоловік  і  під  охороною 

роботах  в  Рейху,  гітлерівці  знайшли  ще  одне 

переганяли  подалі  від  фронту,  спрямовуючи 

застосування  для  молоді  з  Кіровоградщини  – 

колони  на  Захід.  Будь-якого  прихистку  від 

вони  запрошували  хлопців  вербуватися  до 

холоду, дощу, снігу бранці в дорозі не мали аж 

свого війська. Цей процес розпочався в травні 

до  того  часу,  поки  не  прибували  на  великий 

1943  року,  коли  відділи  праці  розпочали 

залізничний  вузол.  Для  кіровоградців  ними 

добровільний набір до німецької армії. Причин, 

стали 

Жмеринка, 

Вінниця, 

звідки 

їх 

що  спонукали  жителів  області  йти  до 

переправляли 

до 

Німеччини. 

Там 

на 

гітлерівського війська, хай навіть і в допоміжні 

депортованих  чекали  важкі  виснажливі  роботи. 

частини,  кілька:  вища  за  середню  заробітна 

Виконуючи  цю  директиву,  Олександрійський 

плата,  гарантований  продуктовий  пайок,  певні 

гебітскомісар  Кальмер  3  вересня  1943  року 

ідеологічні 

мотиви 

тощо. 

Добровольцям 

наказав  всім  установам  і  підприємствам  гебіту 

пообіцяли  зрівняння  в  правах  з  німецькими 

здійснити 

суцільну 

мобілізацію 

молоді          військовими  (такі  ж  форма,  пайок,  належна 

1926  року  народження.  «Після  цього  дня,  – 

допомога при пораненнях, захист батьків, вдів і 

звелів  нацистський  чиновник,  –  не  повинно 

сиріт на випадок смерті воїна тощо). Гітлерівці 

залишитися  молоді  в  районі  цього  року 

очікували  великої  кількості  «допоміжних 

народження».  Зрозуміло,  який  лиховісний 

добровольців»,  адже  їх  власні  людські  ресурси 

замисел крився в тій «суцільній мобілізації».  

вичерпувалися. Однак не дочекалися.  

З весни 1942-го гітлерівці розпочали масові 

Долі  майже  всіх  «добровольців»,  без 

облави  на  місцеве  населення  із  залученням  до 

сумніву,  трагічні:  зрадивши  Батьківщину 

цього 

поліції 

та 

солдатів 

вермахту. 

помилування  від  неї  не  чекали,  тож  билися 

Запроваджена  система  з  обіцянок,  соціального 

проти  радянських  військ  затято.  Ті  вцілілі 

тиску  і  брутального  терору  дала  їм  змогу  того 

«добровольці»,  які  не  врятувалися  втечею  за 

року  вивезти  з  окупованих  східних  територій 

океан,  спокутували  свою  вину  в  сибірських 

понад  1  млн  цивільних  робітників,  більшість  із 

концтаборах.  Доля  всіх  їхніх  рідних,  особливо 

яких  (714  тис.)  були  вихідцями  з  України.  За 

дітей,  теж  нещаслива,  адже  вони  пожиттєво 

1941-1944  загальна  кількість  остарбайтерів 

носили  тавро  «зрадників»,  «фашистів»  та 

становила  2,8  млн  чол.,  у  тому  числі  2,2  млн 

всіляко обмежувалися в правах» [92]. 

~ 208 ~ 

   Плакат, 1942 [80]. 

~ 209 ~ 

Плакат, 1942 [80]. 

~ 210 ~ 

З листівки, 1942 (з приватної колекції). 

Українські вісті. – 1942. – № 3 (10 січня). – С. 2 [111]. 

Листівка (із фондів ДАКО [52]). 

~ 211 ~ 

Листівка «Перше розпорядження рейхскомісара для України Коха про впровадження 

обов´язку праці», 1 листопада 1941 р. (із Державного архіву київської області [17]). 

~ 212 ~ 

Листівка, 1943 (з фондів ДАКО [52]). 

Жінки на впорядкуванні доріг, 1943. З архіву Рейберт.інфо [101]. 

~ 213 ~ 

Мешканці Новгородки на будівництви дороги Кіровоград – Кривий Ріг [129]. 

Селяни на очищенні залізничних колій [59]. 

~ 214 ~ 

З журналу, що видавався в Берліні, 1942 (із приватної колекції). 

Плакат, 1942 [80]. 

~ 215 ~ 

Українські дівчата на одному з перших потязів до Німеччині, весна 1942 [94]. 

Посвідчення завербованого, 1942 [94]. 

Листівка, 1942 [17]. 

~ 216 ~ 

Медичний огляд працівників, 1942-1943 (із фондів державного архіву ФРН [121]). 

Остарбайтери в дорозі, 1942-1943 (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

~ 217 ~ 

Станція Долинська, 1943 [78]. 

  Кіровоградські вісті. – 1942. – № 94 (2 грудня). – С. 4 [111]. 

~ 218 ~ 

Картка остарбайтера, 1942 [82]. 

            Картка остарбайтера, 1942  [82].                          Картка остарбайтера, 1942 [82]. 

~ 219 ~ 

Остарбайтери, 1943  

Перепустка остарбайтера, 1942  

(із архіву Рейберт.інфо [101]). 

(із фондів держархіву Полтавської області [53]. 

Українки у німецькому таборі праці. Фото з колекції Тетяни Лапан. 

 Учасниці художньої самодіяльності. Німеччина, 1943 [94].

~ 220 ~ 

Розпочате  в  січні  1942  року  «масштабне 

жандармерією 

до 

табору 

їх 

належало 

вивезення людей працездатного віку з території 

відправити  до  Німеччини  для  примусових  

окупованої  України  у  1943  році  набрало  ще 

робіт.  Із  Кіровограда  до  Бухенвальда  та  інших 

більших обертів  в  умовах  відступу  німецьких і 

концтаборів 

протягом 

1943 

року 

було 

союзних  військ.  Командування  групи  армій 

відправлено  кілька  ешелонів  ув’язнених.  Щодо 

«Південь»  прийняло  рішення  щодо  примусової 

їх особового складу, як стверджує О. Радченко, 

евакуації  місцевого  населення.  В  умовах 

першу 

групу 

складали 

прорадянські 

скорочення  кількості  радянських  військово-

підпільники  та  партизани,  другу  –  члени 

полонених у стаціонарні табори потрапляли всі 

підпільних  організацій  ОУН  (бандерівців);  до 

полонені  у  віці  від  16  до  55  років,  які  були 

інших  категорій  в’язнів  слід  віднести  тих,  хто 

захоплені  в  ході  бойових  зіткнень  із 

був  заарештований  як  колишній  активіст 

партизанами,  а  також  працездатні  чоловіки  з 

радянської влади за доносами співгромадян, які 

числа  цивільного  населення  в  зоні  дій 

мстилися  в  такий  спосіб  за  образи  та  репресії 

партизанів.  Із  моменту  полону  вони  вважалися 

20-30-х  років,  а  також  тих,  хто  скоїв  карні 

військовополоненими 

і 

після 

передачі 

злочини» [100].  

Облікова картка Нетреби Антона 1886 р.н., с. Ганно-Требинівка Устинівського району, який перебував в одному з ешелонів за маршрутом Кіровоград – Бухенвальд, жовтень 1943 [100]. 

~ 221 ~ 

Праця остарбайтерів на заводах і фабриках, 

1942-1943 [85]. 

Остарбайтери в сільському господарстві, 

1943 [86]. 

  З листівки, 1942 [85]. 

Остарбайтери  на  шахті  Адольфа  фон 

Ханземанна (табір у Дотмунд

-Менгеді) [85]. 

~ 222 ~ 

У таборі для остарбайтерів, 1943.  

 Вільний час остарбайтерів 1943.  

Кімната, у якій мешкали остарбайтери

В їдальні, 1943. 

.  

В їдальні, 1943. 

Жінки-остарбайтери, 1943-1944.  

З фондів державного архіву ФРН [121]. 

~ 223 ~ 

Українські вісті. – 1941. – № 74. – С. 4 [111]. 

Листи  додому.  Листи  писались  на  т.зв.  поштових  картках  для  остарбайтерів.  Угорі  картки 

чорніє  штамп  OSTARBEITERLAGER  (табір  для  робітників  зі  Сходу).  У  правому  кутку  –  марка  з 

зображенням А. Гітлера. Таких карток остарбайтерам видавали всього дві на місяць. Зайве писати 

не  дозволялось.  Непотрібна  інформація  німецькою  цензурою  затушовувалась  чорним  чорнилом. 

Крім карток, остарбайтери надсилали додому звістки і в листах, але їх доводилося передавати через 

солдат або приватну особу. Рідним дозволялось надсилати посилки. Збираючи по зернині свідчення 

з листів, можна уявити загальну картину того, що відбувалося з нашими земляками на чужині [7]. 

Лист остарбайтера додому (із фондів ДАКО [52]). 

~ 224 ~ 

Лист остарбайтера додому (із фондів ДАКО [52]). 

~ 225 ~ 

Лист остарбайтера додому (із фондів ДАКО [52]). 

Лист остарбайтера додому [82]. 

~ 226 ~ 

Лист остарбайтера Лисяк Варвари до брата у с. Попельнасте Олександрійського району 

Кіровоградської області (останні рядки листа зафарбовані цензурою) (21 липня 1943 р.) Лист 

остарбайтера додому (із фондів ДАКО [46]). 

~ 227 ~ 

Лист остарбайтера додому [82]. 

~ 228 ~ 

Пропоную  до  уваги  читачів  листи  до  Червоної  Кам’янки  1943  року  від  вивезених  на 

примусові роботи односельчан, опрацьовані та опубліковані Лідією Бурлакою [7] (з колекції 

листів громадян Кіровоградської області, вивезених до Німеччини і країн західної Європи в 

період Другої світової війни 1941-1945 років  – із фондів ДАКО [51]). 

Відправник – Луска Олег Lager 

Отримувач – Луска Степан 

OSTиarbeiter Uckingen/Wesfmark, 

Luska Stepan Krasna 

Diedenhofenм. Тьонви́ль  (фр.  Thionville)  – 

Kamenka uber 

Франція 

Mechajlowka 

 Доброго  здоровя,  дорогіє  родителі,  папаша,  мамаша,  Петя,  Ліда,  Маша  і  Дуня.  Перш 

чим писати Вам коротенького листа, дозвольте передать Вам свій родственний привіт і 

пожелати всього найкращого у Вашому житті. Друге, я дуже радий, що получив одного 

листа, що писав Петька, і 3 откритки, і 5 посилок, які ви висилали з харчами. І я такий 

радий,  що  Ви  все  таки  не  забуваєте  за  мене.  А  тільки  одно  погано,  що  Ви  не  часто 

пишете пісьма. Я думаю, що у Вас грошей на марки хвате  і прошу слати частіше. Я б 

вам тоже слав часто,  так мені  не розрішається, тільки 2 пісьма  у  місяць.  І прошу  Вас 

частіше слати. Це для мене велика й Велика веселість, як одержу листа з Украіни, і це б 

хто-то не одержав, а читаємо всі разом, бо хочеться узнати, що там робеться на  Украіні. 

Тепер то лишне, що ви вислали шапку і рукавиці, воно мені зовсім не потрібне. Я в цей 

час ходжу у нагольному піджоку, а роблю на одну рубашку. Обще, тут зими майже немає 

і вона тут рідко буває здорово, сьогодні сніг, завтра дощ. Все по старому. Змін немає. А 

Дуня,  мабудь,  пише  листи  кожен  день,  бо  я  дуже  часто  від  неи  получаю,  даже  й 

жодного,  дуже  дякую.  А  також  дякую  товаришам,  що  бояться  написати  хоч  одного 

листа.  Я,  якби  можна,  писав  би  всим,  а  то,  що  не  можно.  Папаша  й  Петя!  Прошу 

описати все подробно, що там  у нас  дома. Не в откритки, а пісьмом шліть. Описуйте 

все,  кого  забрали,  як  жевете,  як  там  Дуня.  Словно  все.  Привет  всим.  Привет… 

Мальованому, словно всим.    С приветом. (підпис) 11/І-43року. 

Відправник – Безугла  Олена 

Отримувач – Івану  Мартиненко 

OST 

Arbeitlager 

Unterkunft. 

Krasna Kamenka 

Welper bei Hattingen Ruhr 

dorf Mechajlowka hrom/dvir № 73 

м. Хаттинген, Німеччина 

23.08.43  р.  Добрий  день,  дорогий  дядя  Іван  А.  і  сестричка  Маруся,    плименичок  

Володя,  папа,  мама,  Ваня,  Оля,  Міша,  а  также  сват  і  сваха,  крепко  цилую  і  передаю 

скучний  привіт,  сповіщаю,  що  я  жива  і  здорова,  життя    моє  проходе  по  старому. 

Получила  откр.  від  Вас.  Прошу  Вас,  дорогі,  при  цім  житті  не  лайтесь,  не  спортись, живіть  мирно.  Опишіть  всі  свої  новості,  як    Ви  живите.  Володя  мені  дуже  часто 

сниться, як він ходе, який він. Маруся, прошу тебе, опиши мені сама про свою жизнь. 

Пока досвідання, крепко цилую і жду відповіді, с привітом,  Лена. 

Відправник – Омельченко Олекса 

Отримувач  – Омельченко Грицько 

Degtow Wismar – Meсkl м. ДегтовВісмар

Dorf Krasna Kamenka 

– 

Меек, Німеччина 

06.08.43 р. Добрий день тато мама Лена й Маруся. Перш чим писати вам листа, дозвольте 

передать  свій  скучний  і  дальній  привет.  Я    сьогодні    одержав  посилку  з  абаком  за  що 

дуже благо дарю. Получив я посилку із медом і насіння дві посилки. Табаку мені більш не 

висилайте, мені хвате курить. Откритки ті що ви посилаєте я получаю але  не всі, бо вже  

місяць  не чуть. Ви пишите чи в мене є в чому ходить то за це й думать нічого, як   би я 

його тіко носив. Я получаю часто пісьма од Олі Левоць то пише що їй тоже нічого, вона 

робе на залізній дорозі. Коли будете писать пісьмо то описуйте всі новості які є дома. Не 

журіться тато, мама і сестри живі будем то колись побачимося. Передавайте всім привіт. 

До побачення   Альоша. 

~ 229 ~ 

Відправник 

– 

Тараненко Марія 

Отримувач – Застеба Надія 

Gemeinschafts  lager  der   D.A.F 

с.Зелена Балка 

«Waldkantine» Postschliesfach 8 Rombach/ 

Красна 

lothringen м. Ромбах в Лотарінгії, Франція 

25.07.43 р.

Каменка

 Від Марусі і Шури. Добрий день чи вечір дорогая і незабутняя сестричка і подруженька 

 Надічка!,  а  также  тато  і  мама,  передаю  я  тобі  палкий  прівет,  а  также  мамі  і  татові  і 

передає  привет  і  Шура  тобі  Надя,  татові  і  мамі  і  жилаємо  всього  найкращого  у  Вашій 

жизні!  Щоб  були  всі  живі  і  здорові  поки  ми  приїдемо.  Надя!!  Я  получила  від  тебе 

откритки за які тобі щиро щиро дякую що ти таке за мене  не забуваєш. Надічка! Я вже 

Васі  получаю  пісьма  і  вислав  мені  фото,  ну      я  тепер  шлю  Вам,  якщо  він  не  присилає 

Вам, а він мині ще вишле! Надічка! Як я тебе просю щоб ти вислала фото з Петі (тільки 

некажи проце нікому) оту що на весь ріст, бо я дуже скучила, тільки  не  воєнну, бо мені б 

з дому Поля вислала так нема такої. Дуже просю Надічка!! Я живу і Шура по старому і 

хорошо,  ходимо  в  город,  в  кіно,  театр,  все  весело,  у  лагері  тоже  гульня  щовечора  2 

гармошки. Все весело тільки як задумаю за дом аж серце болить. Надя!!! Може є  фото, то вишліть мені з усих, бо я дуже скучила. Досвидания дорогая сестричка Надя і мама і 

тато,  цілую  крепко.  Прівет  всій  З.Балці  від    мене  і  Шури  досвіданія  жду  ответ!         

Маруся. 

  Відправник – Громовий  Василь 

Отримувач – Громовий  Степан 

(адреса не розбірливо) 

Dorf Krasna Kamenka 

14.08.43 р 

Добрий день папа, мама і сестричка Шура. Пиридаю вам скучний привіт і жилаю всього 

найкращого  у  вашій  жизні.  Листи  ваші  получаю.  Последній  получив,  написаний  вами 

4/VIII-43р.  …….(текст  відсутній  –  листок  відірвано)  …получив  12  посилок,  за  що 

дякую. За  1 посилку  виміняв  штани полусуконні і сорочку шовкову для ниділі, іще за 2 

посилки  виміняв  штани  вавовниі  і  парусові  для  роботи.  Хозяйка  ботинки  для  роботи 

купила. Ботинки мої тільки у ниділю  надіваю. 

[Їжа] з дому ще ціла. Зараз картошку вибираєм. Жизнь моя дуже погана. Дуже скучив за 

вами, хочиться насіння, кавунів, динь,  борщу  свого,  пшінки, бо цього тут  нима. 

Вільні  часи  проводю  погано,  бо  водки    нема,  музики    нема.  Як  живий  буду,  на  зиму 

вернусь  додому.  [Дусик]  Ш.  дурак,  буде  каяться/  Сестричко,  на  роботу  не  ходи  і  не 

попадайся куди я попав…… будь дома. Од Вані я получив листа … получаю листи, живе 

нічого, од  Васі… До свідання, привет усім. Жду… . 

Відправник –  Ганжа  Шура 

Отримувач – Артюх  Ліда 

OST Arbeit lager Waldkontinc Postschliesfach,8 

St. Stschasliwa 

Rombach ( Rombas  ) м. Ромбах в Лотарінгії, 

Dorf  Krasna Kamenka Hrom/dwir №78 

Франція 07.08.43 р. 

Здраствуйте,  моя    дорога  і  любима  кума    Ліда,  син  Вася,  баб  ушка,  і  Ліда  і    всі  мої 

родичі,  а  особено,  папа,  мама  і  систричка  Віра.  Кума,  я  живу  по  старому.  В  первих 

строчках  свого  листа  я  сообщаю,  що  я  живу  хорошо,  працюю  по  8  год.  Кума,  я  дуже 

скучила за всіма і оце рішила вам на писать  коротенького листа і вислать хвото (лист 

162 б), щоб вам була  память на  все життя, що  була  у вас кума  Шура, а тепер десь у 

Німечині. І син Вася  хай згадує мене, бо я його частенько згадую і 3 раза  снився. 

Кума, я живу харашо, но за домом скучила так, я вам і не опишу, як я скучила, кума. Ви 

вговорюйте мою маму, папу і сестричку Віру,  хай  за мною не журяця, бо для їх це все 

хуже і мені тілько важко. А просю, кума, щоб ви заставили маму, щоб вони поворожили 

на мене, чи я скоро буду  дома. Кума, опишіть, як ви живете і як живуть мої рідні. Я від 

папи    получила  22  посилки,  нові,  43р.,  і  всі  старі  теж  одержала.  Досвідання,    цилую 

кріпко  всіх:  папу,  маму,  сест.  Віру,  Васю,  Ліду  бабусину,  і  вас  кума,  і  хрещених  і 

хрещеників. 

~ 230 ~ 

Відправник – Оглобля  Надя 

Отримувач – Оглобля  Катя 

D.A.F. лагерь 

c. Зелений Барвінок 

м. Крефельд , Німеччина 01.08.43 р. 

ст. Щаслива 

 Добрий день, моя рідненька матусю, перш усо [за все] я тобі, моя мамочко, напишу як я 

доїхала і як мені вже на місці. Ми, мамочко,  виїхали з Олександрії в неділю, після обід 

всі вмісці і прибули ми в Польшу 20 ч., а були там 20, 21, 22, а 23 виїхали. В Польші в 

г.Кракові була нам комісія банна, я комісію прошла. Тоді ми виїхали із Польщі і прибули 

в  Німечину  в  г.Вупирталь.  Тут  ми  були  3  дні  –  29,  30,  а  31  нас  вивезли  в  лагерь  в  

г.Крефель.    1  числа  нас  повели  на  роботу  на  постройку  городів.    Мамочко  моя 

рідненька, я тут достала 3 парі чулок, матерії, 2 парі носків. Мамочка моя, не журись, нам тут дають 400 г. хліба і 2 рази приварку [гаряче]. Мамочка моя рідненька, не плач, не журися, бо ти, моя мамочко, з журби зробися старенька, що я як вернуся і не взнаю 

тебе. Момочко моя, не журися, бо ти тільки думаєш журися, то мені  важко. Мамочко, як  будуть ходить посилки,  то  мені  вишлеш  цибулі і  ягід,  більше  нічого  я  із тебе,  моя 

мамочко.  Мамочко  моя,  зірко,  не  плач,  не  журись.  Мамо,  як  достану  откритку,  то  я 

напишу  іше.  І  тьотьі  Мані  і  сестрички  Фені  передавай,  моя  мамочко,  всім  прівет 

рідним.  Достань  откритку  в  поштарьки  і  дай  ответ    мені,  моя  рідненька  ненько. 

Прощай моя ненько, і ще раз прощай. Не журися, прощай  момочко. А тепер я напишу, що  Колю  Козач.  оставили  в  г.Кракові  в  Польщі,  то  ми  за  нього  не знаємо.  А  Поля  з 

кашурівцями вместі, в другом лагері,  за 30 к., то  ми в вихідний день поїдемо до неї. 

Ми тут, моя мамо, ходим вольно, без охрани. В нас тут духова музика до 10 часов, у 

вихідний в город пускають. Мамочко моя, не плач не журися, пиридавай привет Галі, Феді  і  всім  дівчатам  і  хлопцям  пиридают  усі  і  я.  Ну  пока,  досвідання,  моя             

матусю. 

 Відправник – Левченко Шура OST lager 

Отримувач – Левченко Ніна 

«Waldkantine» Postschliesfach, 8 

Dorf Krasna Kamenka 

Rombach/Lothringen м.Ромбах в Лотарінгії, 

Hrom/dwir №81 

Франція 16.08.43 р. 

 Лист пущений 16.08.43 

Добрий  день,  мої  дорогіїї  тато,  мама,  систрички  Ніна  та  Віра.  Пиридаю  вам  свой 

багатоскучний привет від свого, щирого серця і желаю вам всівого найкращого у вашій 

жизні. Тіпер спішу вас повідомити о том, що я живу пока но старому месті, роблю то 

же.  Живу,  як  жила  до  цього  часу,   так  і    живу. Невідомо  як  на  далі,  а  січас  харашо. 

Здоровля  моє  яко  дома,  тако    й    тут  –  однаково.  Живу,  день  роблю,  ніч  сплю,  а  ніч 

роблю, то день сплю. І  так незчулася, коли минуло нам 11 місяців, а  можна  сказат,  що  

вже  рік, коли ви одержите оцю откриточку. Поки вона до вас дійде, то якраз  і  поспіне 

на  той  день,  коли  ми  з  вами  роставалися.  Сичас  як  подумаю,  то  зробиться  страшно, наче,  щоб  зараз,  я  б  ніколи    не  видиржала  такого,    як  я    тоді  пирижила,  ну  нічого, роставалися,  плакали,  а  зустрічатимемось,  то  будемо  сміяться.  Листа  писать  кінчаю, привет  усим дівчатам,  хлопцям,  кумам,  хрищеникам, Любі, сусідам, Орлівцям  усим.  

Хай  усі   дожидають  у  гості і приготовляють водки побільше, бо я як приїду то  попю 

скрізь.  Жму  ваші  праві  ручки.  Цилую  вас  крепко,  бо  здорово  скучила.  Ваша    дочка, Шура. 

~ 231 ~ 

Відправник – Микитченко Микола 

Отримувач – Микитченко  Марко 

OST Arbeitlager – haus Hayingen/Wesimark 

Dorf Selena Balka 

Aden Hіtler str.166 м. Хайінген, Німеччина 

25.08.43  Лист  від  вашого  сина  Микитченка  Миколи.  Здрастуйте  папа  мама  брати  й 

сестри мої. Перш за все повідомляю о том что я ваші 2 одкритки получив сьогодня за 

які очин дякую і получив 14 посилок і як шо можна висилайте ще побільш з абаком і 

пшона, такого більш нічого. Годують два рази приварок на день і триста грамм хліба 

оце так нас  годують.  Я  як лижав у лікарні то годували хорошо. Січас я вжени хворий, а ходжу на роботу, робота важка і жарка, роблю по 8 год. За гроші тут неможна нічого 

купить у магазинах бо все на картки а в робочих можна купить за абак і за гроші ну 

дорого.  Тепер  ти  пишеш  що  Катю  ганяли    цілий    місяць,    дурні  вони,  Хорольський 

набрихав,  а  вони  ганяють  незнаючи  за  шо  бо  я  прочитав  її  одкритку  і  согодня 

поінтересовал  так  зовсім  нічого    нима    і    получив    Катіну  сьогоднія  одкритку. 

Досвіданіня зостаюсь жив здоров описуйте новості свої тут уже  обмолотились погода 

хороша фрукти всі поспіли досвідання. 

Відправник – Скрипник Надия 

Отримувач – Марии  Скрипник 

Cottbus 1, Lager «Neu Holland». м. 

Krasna Kamenka 

Котбус, Німеччина 

23.08- 1943 р. Лист від вашої дочки  Наді. Здрастуйте, дорогіє родителі,  мама й папа. 

Передаю я вам свій нізькой привєт систричці Галі, Каті,  братіку Валі й ріднесенькому 

таточкові й  мамочці.  А  також подрузі  Клаві,  Тані  [Галі],  Шурі  і  т.д. Привіт  від  сина 

Вови і Дусі . Мамочка  й тато, я  живу так само як і жила. Получила я од вас 6 пісьом, і 

од Клави, і од Моті 2 20/VIII – 43р., за які я дуже дякую. Ви за мене … не забувайте. 

Мамо, я вислала вам і Клаві фото, но не знаю, чи ви получили, чи ні. Получила я   уже 

42 посилочки, усе те, що ви присилали. Спасіба вам. Я б вислала б…………, і одежі, і 

тухлі, так не приймають нічого. Нехай  Каті господь помогає, щоб вона вилічилась з 

операції  і  була  здорова  і  щоб  ви  жили,  і  таточко  нехай  не  вмирає,  поки  я  приїду 

додому, і жили 200 лєт. Мамо, у мене є в що вдіваться і вбуваться. Нехай Галя і Катя 

носять  [мою]  одежу.  Я…….  і  платки.  Галя  пише,  що  немає  маленьких  платочків,  в 

мене  самі  маленькі,  хтозна  стіко,  а  здорових  тіко  той  ,  ще  із  дому  червоненький  та 

чорний. У нас тоже була шалена [силена]  буря. 

Мамо, Вові уже пішов 7-й місяць, уже сидить і сміється, а мене знає, так що із рук не 

спускаю, як прийду з роботи. Дають  йому 1і1/5  [1літр  200мл.] молока на сутки і  два 

рази  варить  овсяної  каші  без  молока,  що  і  здоровому  [питатись]  їсти.  Одежі  хвата,  у 

Вови повен чамайдан. Напишіть,  де  ви взяли сахарин. Привєт від Наді Сор[оки] і від 

Жені. До  свіданія, оставайтесь живі і здорові.  Надя. 

Остарбайтери в Німеччині, 1943 [85]. 

~ 232 ~ 

ЦЕРКОВНЕ ЖИТТЯ 

Напередодні  війни,  упродовж  20-30-х 

які  часто  перебували  в  конфлікті  за  паству  і 

років,  більшовицька  влада  здійснювала  масове 

церковне  майно.  Німецька  окупаційна  влада,    

гоніння  на  церкву,  священиків  та  віруючих. 

як  і  радянське  підпілля,  усіма  силами  цей 

Але,  всупереч  репресіям  та  величезному 

конфлікт 

поглиблювали 

й 

розпалювали, 

тискові державних органів на населення, воно у 

боячись  можливого  утворення  єдиної  помісної 

своїй більшості  залишалося  віруючим.  Із  кінця 

української православної церкви [91, с. 200].  

літа  1941  року,  коли  під  натиском  гітлерівців 

Боячись  релігійного  відродження  майже 

Червона  Армія,  а  з  нею  і  радянські  органи 

так 

само 

сильно, 

як 

і 

відродження 

влади  залишили  область,  релігійне  життя  в 

національного,  гітлерівці  вирішили  від  самого 

області розпочало поволі відроджуватися [92]. 

початку 

ослабити 

церкву 

внутрішнім 

Релігійну  політику  окупаційної  влади 

протистоянням  і  контролювати  її  повне 

озвучив  імперський  комісар  України  Е. Кох, 

невтручання  у  політичні  справи.  Вже  2  липня 

який заявив: «В Україні, точно як і в Німеччині, 

1941  року  в  своїй  директиві  щодо  церковного 

кожен 

може 

вірити 

по-своєму. 

Нами 

життя  в  Україні  шеф  поліції  безпеки  та  СД 

допускається  будь-яка  релігія  і  церковний 

Г. Гайдрих 

вказував, 

що 

не 

потрібно 

напрям,  якщо  вони  лояльні  до  німецької 

обмежувати  вплив  церкви  на  населення,  але 

адміністрації…  Суперечки  між  церковними 

слід  контролювати,  аби  православна  церква  не 

напрямами між собою, а саме щодо релігійних 

втручалася  в  політику  і  щоб  вона  в  жодному 

питань,  нас  не  цікавлять»  [67,  с.  137-138]. 

разі не об'єдналася, керуючись рекомендаціями 

Діяльність  релігійних  громад  у  роки  окупації 

відомого  нацистського  офіцера,  підполковника 

також  регламентувалася  так  званими  витягами   

СС, доктора Томаса від 11 лютого 1941 року в 

з  «германського  карного  закону»,  зокрема 

справі 

Церкви 

в 

Україні: 

«Утворенню 

п. 166 та п. 167, що надійшли до всіх райуправ 

загальноукраїнської  Автокефальної  Церкви  під 

Кіровоградщини.  Пункт  166  цього  закону 

проводом  митрополита  належить  усілякими 

передбачав  покарання  до  3-х  років  ув’язнення 

способами 

перешкоджати, 

оскільки 

у 

тих, 

«хто 

прилюдно 

різними 

словами 

православному 

церковному 

розумінні 

осквернить Бога, чи прилюдно осквернить одну 

автокефалія  в  самій  суті  завжди  пов'язується  з 

з  християнських  церков,  або  інше  …  релігійне 

самостійним державництвом» [99]. 

об’єднання,  або  зробить  це  в  церкві,  чи  в 

Більша  частина  дослідників  пов'язує 

другому  місці,  призначеному  для  релігійних 

виникнення  УАПЦ  формації  1942 року  з 

обрядів  будь-яку  оскверняюючу  дію».  Така  ж 

декретом  митрополита  Діонісія  (настоятеля 

кара застосовувалася і щодо тих, «хто дією, або 

Автокефальної 

Православної 

церкви 

на 

загрозою,  заперечить  кому-небудь  зробити 

польських землях, офіційно визнаної ще у 20-х 

обряд  Богослужіння…  створенням  галасу,  чи 

роках  Вселенським  патріархом  та  всіма 

безчинством  припинить  Богослужіння»  [67, 

помісними православними церквами крім РПЦ) 

с. 138]. 

від  24  грудня  1941 року.  У  листі  до  єпископа 

Швидко  відроджувалася  заборонена  на 

Полікарпа  митрополит  Діонісій  писав:  «На 

початку  30-х  років  радянською  владою 

просьбу 

православних 

Церковних 

Рад        

Українська  Автокефальна  Православна  Церква 

Волині  від  14  грудня  ц.р.,  я  постановив 

(УАПЦ).  Главою  церкви  влітку  1941  року 

утворити  Тимчасову  Адміністратуру  Нашої     

стихійно 

визнавали 

Луцького 

єпископа 

Св.  Автокефальної  Православної  Церкви  на 

Полікарпа  (Сікорського).  Одночасно  кілька 

визволених  українських  землях.  Тимчасовим 

священиків 

та 

єпископів 

Російської 

Адміністратором 

призначую 

Ваше 

Православної  Церкви  (РПЦ),  які  опинилися         Високопреосвященство 

і 

прошу 

Вас 

в  окупованій  німцями  Україні,  на  Обласному 

співпрацювати 

з 

Високопреосвященнішим 

соборі 

єпископів 

у 

Почаївській 

Лаврі                 

Архієпископом  Олександром.  Про  всі  Ваші 

18  серпня 1941 року  ухвалили  рішення  про 

проекти  й  розпорядження  прошу  негайно  мене 

створення 

Української 

Автономної 

сповіщати для надання їм остаточної канонічної 

Православної  Церкви  (УАвПЦ)  на  чолі  з 

санкції»  [105].  Сьогодні  стає  зрозумілим,  чому 

єпископом Олексієм (Громадським) і оголосили 

процеси  легітимізації  УАПЦ  на  канонічній 

про  збереження  молитовної  єдності  та 

основі  в  роки  окупації  не  були  завершені  –         

«канонічної  підлеглості»  РПЦ  на  правах 

у  цьому,  передусім,  не  були  зацікавлені 

автономії.  Отже,  уже  на  початку  окупації  в 

окупанти.  

Україні функціонували дві православні церкви, 

Зустрічаються  дослідження,  автори  яких 

~ 233 ~ 

дотримуються  іншої  точки  зору  на  церковне 

не  поспішали  відгукнутися  на  це  запрошення. 

життя  того  періоду.  Ось  один  із  таких 

Першим  розпочати  богослужіння  погодився 

прикладів: 

«Розуміючи, 

що 

величезною 

священик  Даміан  Стацюра,  прихильник  РПЦ. 

цілісною  Росією  буде  важко  керувати, 

Наступним  було  поновлено  функціонування 

німецький  уряд,  застосовуючи  стародавній 

Грецького  собору  (собору  Володимирської 

принцип  римських  імператорів  «розділяй  і 

ікони  Божої  Матері),  який  восени  1941  року 

володарюй»,  розпочав  в  Україні  здійснювати 

перейшов 

під 

юрисдикцію 

української 

політику 

націоналізації, 

спрямовану 

на 

Автокефальної  церкви,  був  переосвячений  на 

розпалювання  ненависті до  всього російського, 

честь  Різдва  Пресвятої  Богородиці,  до  свята 

всього,  що  пов'язане  з  Москвою,  і  всіляке 

якої (21  вересня)  його і було  відкрито  міською 

заохочення  націоналізму:  у  всіх  установах 

управою [67]. 

повинна 

була 

використовуватися 

лише 

«На той час собор мав жалюгідний вигляд: 

українська  мова,  в  школах  вводилося  навчання 

подерті стіни, відсутність дзвонів та хрестів на 

винятково  українською  мовою,  вивчення 

банях.  Настоятель  собору  Михаїл  Хороший  за 

російської 

літератури 

замінювалося 

бюджетні  кошти  міської  управи  та  пожертви 

українською.  Тоді  ж  з'явилася  і  стала  широко 

віруючих  здійснив  ремонт  будівлі  і  всіх 

популяризуватися  ідея:  «Українська  мова  –  до 

приміщень,  відкрив  на  вул.  Нижній  Биківській 

церкви»  [67].  Визнаючи  право  кожного  на 

(Пушкіна),  62  свічну  майстерню,  а  у  вербну 

власну думку, все ж таки не можу не зауважити 

неділю  29  березня  1942  року  при  великому 

на  деякі  історичні  неточності  у  цій  фразі.             

напливі 

людей, 

відбулося 

урочисте 

По-перше,  політику  націоналізації  почали 

встановлення  хреста  на дзвіницю  собору»  [67]. 

проводити  в  Україні  не  німецькі  нацисти,  а 

Пізніше на соборі з’явився й дзвін. 

українські  комуністи.  Саме  вони  1921  року 

Подією 

в 

церковному 

житті 

зробили  українську  мову  державною  та 

Єлисаветградської  та  Миколаївської  єпархій 

обов’язковою  для  всіх  установ  Української 

стала 

діяльність 

відновленого 

хору 

Соціалістичної  Радянської  Республіки  (УСРР), 

Покровського  храму  м.  Кіровограда.  Хористи 

включаючи  заклади  освіти  і  культури.  Ось 

дивували  прихожан  чудовим  літургійним 

перші  результати  цих  заходів:  «У  1930  році 

співом, призабутим з довоєнних часів. Створив 

чисельність  шкіл  з  українською  мовою 

цей  колектив  регент  Драганчук  за  підтримки 

навчання  становила  85%,  на  українську  мову 

настоятеля  храму  протоієрея  Федора  Храмова 

було  переведено  75%  діловодства  державних 

[25].  «Хор  діяв  і  в  Преображенському  соборі 

установ,  українською  мовою  видавалося  90% 

м. Кіровограда.  Вже  після  війни  декого  з 

газет  і  більше  половини  книжок  і  журналів» 

хористів,  священиків  та  активних  парафіян,  як 

[103].  По-друге,  саме  комуністи,  а  не  нацисти 

от  Тетяну  Авдієнко,  Ірину  Бойко,  Федора 

сприяли  організації  та  проведенню  в  УСРР 

Храмова  та  ін.,  звинуватять  в  антирадянській 

Першого 

Всеукраїнського 

Православного 

агітації  та  засудять  на  тривалі  терміни 

Церковного  Собору  в  Києві  14–30  жовтня 

ув’язнення в концтаборах. 

1921 року,  де  і  було  проголошено  створення 

У  1941-1942  роках  бракувало  культових 

УАПЦ.  І  нарешті,  комуністи  навіть  за  часів 

споруд,  церковного  начиння,  богословської 

жорсткого  зросійщення  і  репресій  з  боку 

літератури  –  більшу  частину  цього  знищили       

центральної  влади  СРСР,  ніколи  не  називали 

в  20-30-х  роках.  Однак  дещо  збереглося  в 

Україну частиною Росії! 

населення,  тож  люди  зносили  до  храмів  хто     

У  Кіровоградській  області  «більшість 

що  мав.  Різко  зросла  кількість  хрестин,                

храмів  у  кінці  1941  –  на  початку  1942  років 

а  вінчання  стали  явищем  поширеним  та 

перейшла  до  Автокефальної  Православної 

багатолюдним» [92] . 

Церкви, але декілька залишилися в Автономній 

Цікавим  є  факт  створення  дзвону  для 

православній церкві» [92]. 

Покровського храму на Ковалівці. Кілька років 

Маючи  за  собою  певне  законодавче 

тому,  під  час  підняття  на  балки  дзвону,  який 

підґрунтя  та  всіляку  підтримку  місцевої  влади, 

простояв  на  дзвіниці  багато  років,  на  його 

у Кіровоградській області, як і в інших регіонах 

внутрішній  частині  було  виявлено  напис 

України,  масово  відкривалися  церкви  та 

«Стараниями  инженеров  Ротаста  и  Воробьёва 

молитовні  будинки.  Першим  у  м.  Кіровограді 

мастером  Тютюшкиным  отлит  в  сем  году. 

до 

свята 

Преображення 

Господнього                

1942».  Як  виявилося,  ці  люди  працювали  на 

(19  серпня)  було  відкрито  Преображенський 

заводі  «Червона  Зірка»  і  серед  них  був  Фока 

храм,  для  служби  в  якому  німецькою 

Тютюшкін,  родич  відомого  кіровоградського 

адміністрацією 

запрошувалися 

священики. 

колекціонера-краєзнавця  Ю.Тютюшкіна  [108]. 

Проте, добре пам’ятаючи недавні репресії, вони 

Цей  факт  може  свідчити  про  те,  що 

~ 234 ~ 

відродження релігійного життя в роки окупації 

Єпископ 

особисто 

відвідав 

Генеральний 

охопило  різні  верстви  населення  та  стало 

комісаріат  і  висловив  свою  подяку  в  таких 

справжнім явищем у житті громади. 

словах:  «В  день  визволення  міста  і  церкви 

У  роки  окупації  функціонувало  Церковне 

Кіровоградщини  від  панування  безвірників 

єпархіальне 

управління 

при 

єпископі 

вітаю Вас від імені всіх віруючих і духівництва 

Єлисаветградському 

та 

Миколаївському. 

Української  Автокефальної  Ортодоксальної 

Новопризначеним  єпископом  з  19  травня       церкви.  Ми  просимо  Вас  передати  великому 

1942  року  став  Михаїл  (Хороший),  керувати 

Фюреру  німецького  народу  Адольфу  Гітлерові 

справами  церковного  управління  доручили 

нашу глибоку щиру подяку» [92]. 

протоієрею Миколі Гагалію [24]. 

Слід  зауважити,  що  «вважати  діяльність 

До 1930 року єпископ Михаїл (Хороший) – 

релігійних  громад  у  роки  окупації  вільною  і 

настоятель  кафедрального  Собору  Різдва 

незалежною  підстав  немає,  оскільки  церковне 

Богородиці  в  Черкасах,  потім  –  голова 

життя  значно  регламентувалося  німецькою 

Черкаської Окружної Ради УАПЦ. У 1930 році 

окупаційною 

владою. 

Найбільше 

це 

засуджений 

до 

8 

років 

ув’язнення.                    

стосу    

валося 

православних 

віруючих 

як 

У  1937  році  звільнений.  Війна  застала  в 

найчисельнішої  релігійної  громади  області. 

Кіровограді.  Організував  і  очолив  Вище 

Окупанти, 

хоча 

й 

існувало 

Церковне 

Церковне 

Управління 

Кіровоградщини, 

єпархіальне  управління,  постійно  втручалися  в 

настоятель  парафій  УАПЦ  в  Кіровограді.  З 

релігійне  життя.  На  свій  розсуд  окупаційна 

1945  року  –  в  еміграції.  Помер  в  Торонто 

влада  встановлювала  тривалість  церковних 

(Канада)  1977  року  [91].  У  протоієрея  Миколи 

свят,  як  правило,  скорочуючи  їхню  тривалість 

Гагалія  доля  була  трагічною  –  у  1944  році  за 

або переносячи в часі, переслідуючи таку мету, 

вироком  радянського  військового  трибуналу 

як  небажання  відривати  населення  від  праці. 

його  було  розстріляно  «за  націоналістичну 

Діяльність 

священнослужителів 

була 

діяльність» [115].  

поставлена  під  контроль  районних  управ  та 

З 

єпископом 

Михаїлом 

пов’язана 

гебітскомісаріатів,  без  згоди  яких  духівник  не 

активізація  релігійного  життя  також  на 

мав  права  приступити  до  здійснення  служб,  а 

територіях, 

віддалених 

від 

Кіровограда, 

громада  –  відкрити  нову  парафію.  Окупаційна 

зокрема в Дніпропетровську, Кривому Розі. Для 

влада  примушувала  священиків  відверто 

них,  а  також  для  сусідніх  територій  сучасної 

агітувати  населення  добровільно  їхати  на 

Черкащини 

та 

безпосередньо 

для 

роботу до Німеччини, не дозволила викладання 

Кіровоградщини,  єпископ  Михаїл  висвячував 

в початкових школах Закону Божого» [92].  

священиків,  призначав  благочинних.  31  травня 

Між  двома  православними  церквами  в 

1942  року  він  відправив  урочисту  службу  з 

Україні  існували  суперечності  стосовно  мови 

нагоди 130-річчя спорудження Грецької церкви 

богослужінь  (української  чи  церковнослов’ян-

[5, с. 326]. 

ської)  та  деяких  інших  питань.  Із  метою  їх 

У  середині  1943  року  єпископа  Михаїла 

подолання  і  створення  єдиної  помісної  церкви   

(Хорошого) 

змінив 

єпископ 

Володимир 

4  жовтня  1942  року  Синод  УАвПЦ  ухвалив 

(Малець),  який  опікувався  справами  УАПЦ  в 

рішення про об'єднання з УАПЦ. 8 жовтня того 

області  майже  до  приходу  Червоної  Армії.  

ж  року  в  Почаєвській  лаврі  глава  автономістів 

Єпископ  Володимир  (Малець)  з  1945  року 

архієпископ 

Олексій 

(Громадський) 

та 

перебував в еміграції. Життєвий шлях завершив 

представники 

автокефалістів 

архієпископ 

у 1967 році [92]. 

Никанор і єпископ Мстислав підписали Акт про 

Головною  метою  політики  окупантів  було 

об'єднання  обох  церков  [109].  Але  проти  Акту 

намагання  завоювати  певний  авторитет  серед 

негайно  виступили  деякі  єпископи-москвофіли 

місцевого  населення  та  мати  на  нього  великий 

Автономної Церкви. Під їхнім тиском, а також 

вплив релігійними засобами. Освячення церков, 

під  тиском  німецької  влади,  якій  об'єднання 

на  які  прибували  чини  як  німецької,  так  і 

було  політично  невигідним,  митрополит 

української влади, мали певні пропагандистські 

Олексій  відкликав  свій  підпис.  Невдовзі  він 

завдання:  на  фоні  довоєнного  більшовицького 

опублікував  звернення,  де  почаївську  угоду 

руйнування 

церков, 

майже 

поголовного 

трактував  лише  як  спробу  з’ясувати  ставлення 

винищення 

ними 

священнослужителів, 

духовенства  до  ідеї  об’єднання,  як  проект 

переслідування  віруючих,  ці  урочистості 

поєднавчої  комісії,  який  ще  мусив  затвердити 

повинні  були  засвідчити  про  «нові,  вільні 

Собор  єпископів  [105].  Гітлерівці  розгорнули 

порядки»,  які  нібито  настали  з  приходом 

репресії  проти  церковних  ієрархів,  священиків 

гітлерівців.  У  1942  році  в  області  поширили 

та  особливо  активних  вірян.  На  початку        

«Подяку  за  визволення»  єпископа  Михаїла. 

1943  року  окупанти  заборонили  церковним 

~ 235 ~ 

діячам  здійснювати  будь-які  внутрішньо-

священики  та  вірні  опинилися  під  владою 

церковні 

зміни 

без 

згоди 

німецької 

Московської  Патріархії.  Рушили  на  Захід  і 

адміністрації.  Священиків  і  єпископів  змусили 

єпископи 

Автономної 

Церкви, 

підлеглі 

відмовитися від ідеї створення помісної церкви, 

Московській Патріархії, не будучи впевненими, 

їх  зобов'язували  зачитувати  у  храмах  усі 

що вона зможе захистити їх від репресій з боку 

постанови  та  акти  німецької  адміністрації, 

радянської влади [99]. 

відправляти 

богослужіння 

за 

перемогу 

У  роки  німецької  окупації  в  області 

німецької  зброї  тощо.  Під  тиском  влади  було 

відновили  свою  діяльність  релігійні  громади 

зачинено половину приходів    УАПЦ [91]. 

протестантського  спрямування.  14  червня  1943 

Із  наближенням  фронту  єпископат  УАПЦ 

року  віруючі  Євангельських  баптистських 

вирушив  на  Захід.  Ієрархи  УАПЦ  покидали 

церков  провели  в  Кіровограді  навіть  свою 

Україну  з  тяжким  серцем  і  неминучими 

конференцію [92]. 

докорами  сумління.  Але  евакуюватися  вони 

Наступаючи,  радянська  армія  храми  та 

мусили  неодмінно,  бо  німці  не  залишили  їм 

дзвіниці  використовувала  як  зручні  цілі  та 

вибору.  Крім  того,  було  зрозуміло,  що  з 

орієнтири, а німці, що оборонялися, як вогневі 

поверненням  радянської  влади  на  всіх  цих 

точки.  Це  призвело  до  руйнування  кількох 

єпископів  чекала  смерть.  Усі  єпископи  УАПЦ 

будівель  храмів  області,  серед  яких  так  і  не 

виїхали 

на 

Захід, 

крім 

митрополита 

відкритий  в  роки  окупації  Успенський  собор. 

Xaрківського  Феофіла  Булдовського,  який 

Його  будівля  частково  постраждала  від 

невдовзі  помер. У  серпні  1944  року  на 

снарядів і бомб. Завершила ж його руйнування 

українських землях не залишилося українських 

радянська влада в кінці 40-х років. 

православних  єпископів,  а  всі  православні 

Митрополит Олексій  

Митрополит Полікарп  

(Громадський Олександр Якубович)  

(Сікорський Петро Дмитрович) (1875–1953), 

(1882–1943), глава Української автономної 

єпископ Луцький, митрополит Української 

православної церкви в юрисдикції 

Автокефальної православної церкви  

Московського патріархату, митрополит 

в юрисдикції Польської помісної  

Волинський і Житомирський, екзарх України 

православної церкви. 

(з 25 листопада 1941 року). 

~ 236 ~ 

Єпископ Михаїл (Хороший). 

Архієпископ Михаїл (Хороший).

Фото 1942 р., м. Кіровоград. 

Фото 1946 р., м. Торонто (Канада). 

 Із сайту Східної Єпархії Української Православної Церкви в Канаді. 

Микола Гагалій 

Протоієрей Микола Гагалій,  

Фото 30-х років.  

  настоятель собору Свято-Різдва Пресвятої 

Богородиці, 1943.  

Із фондів ДАКО. 

~ 237 ~ 

Український голос. – 1941. – № 15 (жовтень). – С. 4 [111]. 

Довідка, підписана М. Гагалієм, 1942 (із фондів ДАКО [52]). 

~ 238 ~ 

Український голос. – 1941. – № 22. – С. 2 [111]. 

~ 239 ~ 

Український голос. – 1941. – № 23. – С. 3 [111]. 

~ 240 ~ 

Український голос. – 1941. – № 24 (19 листопада). – С 3 [111]. 

~ 241 ~ 

Український голос. – 1941. – № 25 (22 листопада). – С. 3 [111]. 

~ 242 ~ 

Українські вісті. – 1942. – № 17 (28 лютого). – С. 3 [111]. 

~ 243 ~ 

Український голос. – 1941. – № 11 (4 жовтня). – С. 4 [111]. 

Разом із місцевими вірянами до храму прийшли румунські вояки, 1941 [92]. 

~ 244 ~ 

Повернення збережених 

святинь до храму, 1941 

[92]. 

Відбудова сільського храму, який за радянської влади був пристосований  

під кінотеатр, 1941 [114].  

~ 245 ~ 

Місця розташування храмів на сучасній мапі.  

Замість Успенського собору з 1954 р. – обком КПУ, з 1991 р. – міськвиконком.  

Успенський собор, 1941. Вигляд із перехрестя вулиць Великої та  

Нижнє-Донської (Тімірязєва) [120]. 

~ 246 ~ 

Св.-Успенський собор, 1941. 

Вигляд із перехрестя вулиць Великої та Нижнє-Донської (Тімірязєва). 

Із колекції «Коельщ 333» [123]. 

~ 247 ~ 

Св.-Успенський собор, 1942. Вигляд із перехрестя вулиць Великої та Гоголя. 

Св.-Успенський собор, 1943. Вигляд із перехрестя вулиць Великої та  

Нижнє-Донської (Тімірязєва). 

З архіву Рейберт.інфо [101]. 

~ 248 ~ 

Св.-Успенський собор, 1942. 

Вигляд із перехрестя вулиць Великої та Гоголя. 

З архіву Рейберт.інфо [101]. 

~ 249 ~ 

Св.-Успенський собор, 1943. Вигляд із перехрестя вулиць Великої та Гоголя. 

Св.-Успенський собор, 1943. Вигляд з боку вул. Гоголя. 

Із архіву Рейберт.інфо [101]. 

~ 250 ~ 

Спасо-Преображенський собор, 1941. Знімок зроблено з подвір’я у кварталі між вулицями 

Олександрівською та Пашутінською.  

Німецька мапа 1942 року. Тут Успенський собор позначено хрестом, а місце  

Спасо-Преображенського собору вказано помилково на розі вул. Пашутінської та Гоголя. 

Справжнє місце розташування собору позначено мною кружком. 

~ 251 ~ 

Спасо-Преображенський собор, 1941. Вигляд з вул. Преображенської.  

З архіву Рейберт.інфо [101]. 

Спасо-Преображенський собор, 1941.  

Вигляд з перехрестя вулиць Преображенської та Пашутінської [130]. 

~ 252 ~ 

Тимчасовий дзвін біля Спасо-Преображенського собору, серпень 1941 

(із колекції «Воєнний альбом» [8]). 

~ 253 ~ 

Спасо-Преображенський собор, 1941.  

Вигляд із перехрестя вулиці Олександрівської (Володарського, Тарковського).  

Праворуч – сьогодні знаходиться будівля «Кіровоградгаз» [130]. 

Спасо-Преображенський собор, 1943. 

Знімок з вул. Преображенської (із приватної колекції [120]). 

~ 254 ~ 

Ремонтні роботи на дзвіниці Спасо-Преображенського собору, 1942.  

Із колекції Ігоря Світецького. 

~ 255 ~ 

Вул. Олександрівська, 1941. Ліворуч – перехрестя з вул. Преображенською [130]. 

Спасо-Преображенський собор, 1942. Вигляд з вул. Преображенської з боку ринку [126]. 

~ 256 ~ 

Спасо-Преображенський собор, 1943. 

Знімок із вул. Олександрівської (із приватної колекції [120]). 

Спасо-Преображенський собор, 1943. 

Знімок із вул. Преображенської. Квартал між вулицями Олександрівською та Михайлівською 

(з альбому «Праєторіан» [98]). 

~ 257 ~ 

  Храм Покрови Пресвятої Богородиці на вул. Олександрівській (Володарського) – довоєнне 

фото. У 30-ті роки храм було закрито радянською владою. Відомостей про те, чи правилися 

служби в цьому приміщенні під час окупації, знайти не вдалося.  

Сьогодні це храм св. Володимира Великого УАПЦ. 

Спасо-Преображенський собор (1) та храм св. Володимира Великого (колишній храм 

Покрови Пресвятої Богородиці) (2) на сучасній мапі. 

~ 258 ~ 

Храм Покрови Пресвятої Богородиці на Ковалівці, 1942. Знімок із парашутної вишки в 

Ковалівському парку (з архіву Рейберт.інфо [101]). 

Місце парашутної вишки (фото 1942 року). 

З архіву Рейберт.інфо [101]. 

~ 259 ~ 

Вхід до храму Покрови Пресвятої Богородиці, серпень 1941.  

Із колекції Ігоря Світецького. 

~ 260 ~ 

Храм Покрови Пресвятої Богородиці на Ковалівці, 1942 

(із альбому Праєторіан [98]). 

~ 261 ~ 

Храм Покрови Пресвятої Богородиці, 1942. Вигляд з вул. Бульварної.  

Із колекції Ігоря Світецького. 

Храм Покрови Пресвятої Богородиці на німецькій карті (нижче трикутника), 1942. 

~ 262 ~ 

Храм Покрови Пресвятої Богородиці, 1942. Вигляд з боку Ковалівського парку. 

З архіву Рейберт.інфо [101]. 

Дзвін, відлитий Ф.Тютюшкіним у 1942 році на заводі «Червона Зірка».  

Поряд із дзвоном – Ю.Тютюшкін (фото з газ. «Украина-Центр» [108]). 

~ 263 ~ 

Грецька церква – собор Володимирської ікони Божої Матері (з вересня 1941 року – собор 

Свято-Різдва Пресвятої Богородиці), 1941. Із архіву Рейберт.інфо [101]. 

Хрещення дитини у соборі Свято-Різдва Пресвятої Богородиці, вересень 1941 року.  

Із колекції Ігоря Світецького.  

~ 264 ~ 

Будівля на подвір’ї собору Свято-Різдва Пресвятої Богородиці, в якій в роки окупації і в 

післявоенний період знаходилося Кіровоградське єпархіальне управління  

(сучасне фото [88]).  

Місце Грецького собору (Свято-Різдва Пресвятої Богородиці) на мапі 1942 року. 

~ 265 ~ 

Собор Володимирської ікони Божої Матері (Свято-Різдва Пресвятої Богородиці), 1941. 

Собор Свято-Різдва Пресвятої Богородиці (Грецька церква), 1942. 

Із архіву Рейберт.інфо [101]. 

~ 266 ~ 

Хіротонія отца Сергія Мельника в соборі Свято-Різдва Пресвятої Богородиці, 1 серпня 1943 року (з фондів ДАКО). 

~ 267 ~ 

Хіротонія отця Сергія Мельника в соборі Свято-Різдва Пресвятої Богородиці, 1 серпня 1943 року (з фондів ДАКО). 

~ 268 ~ 

Хіротонія отця Сергія Мельника в соборі Свято-Різдва Пресвятої Богородиці, 1 серпня 1943 року (з фондів ДАКО). 

~ 269 ~ 

Богослужіння в соборі Свято-Різдва Пресвятої Богородиці, 1943 (з фондів ДАКО). 

Священики та парафіяни собору Свято-Різдва Пресвятої Богородиці, 1943 (із фондів ДАКО). 

~ 270 ~ 

НА ВУЛИЦЯХ МІСТА ПІД ЧАС ОКУПАЦІЇ

У  вересні  1941  року  розпочалася  кампанія 

19 перейменованих вулиць [92]. 

щодо перейменування вулиць обласного центру. 

У  першій  половині  листопада  1941  року 

Те  ж  саме  спостерігалося  по  всій  області. 

міською  управою  було  виготовлено  та 

Окупаційна влада заборонила давати нові імена 

розвішано  на  будинках  таблички  з  новими 

містам і селам області з військових міркувань до 

назвами  вулиць.  Загалом  в  обласному  центрі 

завершення війни, аби не було хаосу в мапах, а 

склали списки всіх 310 вулиць міста, відновили 

щодо  перейменувань  вулиць  –  демонструвала 

їх 

дореволюційні 

назви, 

порівняли 

з 

певну  солідарність  із  місцевими  жителями,  та 

більшовицькими  [20].  Деякі  вулиці  отримали 

ще  й  віддала  ініціативу  в  цьому  процесі 

нову  назву,  деяким  –  залишили  радянські. 

українській  владі.  Попередні  більшовицькі 

Єлисаветградську  вулицю  Грязна,  що  за 

топоніми, 

встановлені 

без 

будь-якого 

більшовиків  зазнала  перейменування  на  вул. 

урахування  місцевих  традицій  і  примусово 

Бебеля,  назвали  Лівобережною.  Зовсім  не 

насаджені  жителям,  не  «вписувалися»  і  в  нову 

змінилася  впродовж  трьох  епох  –  царської, 

систему  арійських  цінностей  окупантів,  які  не 

більшовицької  та  нацистської,  назва  вулиці 

могли 

допустити, 

щоб 

вулиці 

носили, 

Гоголя. Залишилися без змін деякі «нейтральні» 

наприклад,  імена  євреїв  –  відомих  діячів 

радянські  назви  вулиць:  кілька  Овражних, 

світового пролетарського руху. Крім того, старі 

Робітнича,  Авіаційна  тощо.  Знайшлося  місце  і 

назви  асоціювалися  в  місцевих  мешканців  з 

деяким  «українським»  вулицям,  яким  не  було 

учиненими 

більшовицькими 

вождями 

місця  ні  за  часів  імперії,  ні,  тим  паче,  за 

численними злочинами проти мирних жителів і 

більшовиків:  вул.  Івана  Франка  (бо  соціал-

теж  не  відповідали  їх  сподіванням  на  нове 

демократ) перейменували на Богуна, Мічуріна – 

життя,  що  його  обіцяли запровадити  гітлерівці, 

на Мазепи тощо [92]. 

тому теж підлягали заміні [92]. 

У  районах  області  «всі  вулиці,  що        

Упродовж  двох  днів  –  2  та  3  вересня  1941 

носили  «більшовицькі  назви»,  розпочали 

року 

працювала 

спеціальна 

комісія 

з 

перейменовувати  взимку  1942  року.  Зокрема, 

перейменування  вулиць  м.  Кіровограда.  На 

Олександрівський  гебітскомісар  Ланге  наказав 

другий  день  дебатів  комісія  нарешті  узгодила 

змінити  назви  вулиць  «на  старі  українські»      

нові назви для 98 вулиць обласного центру. Так, 

20  січня  1942  року.  При  перейменуванні 

вул.  Воровського  планували  перейменувати  на 

виникали  деякі  колізії.  Оскільки  центральну 

вулицю  Гонти;  вул.  9  січня  –  на  Полуботка; 

вулицю 

містечка 

Олександрівка 

здавна 

Дзержинського – на Котляревського; Енгельса – 

називали  «Єврейською»,  а  за  більшовиків  її 

на 

Петропавлівську; 

Калініна 

– 

на 

нарекли  іменем  Леніна,  то  місцевій  владі 

Миргородську;  Карла  Маркса  –  на  князя 

довелося 

вигадувати 

іншу 

назву 

– 

Володимира;  площу  Кірова  –  на  площу  князя 

Перспективна. 

Володимира;  Паризької  Комуни  –  на  Лисенка 

Швидко вирішили, як зазначає І. Петренко, 

тощо. 

Свій 

проект 

комісія 

оформила 

долю  всіх  пам’ятників більшовицьким  вождям: 

протоколом  та  передала  його  на  розгляд  і 

Леніну,  Сталіну.  Їх  скидали  з  постаментів, 

затвердження  міської  управи.  Міська  управа 

потім  глумилися  над  ними  та,  зрештою, 

спільно  з  міським  комісаром  уважно  вивчили 

розбивали.  Пам’ятник  Кірову  в  Кіровограді 

проект перейменувань. Деякі нові назви вулиць, 

скинули  долілиць,  де  він  деякий  час  лежав. 

запропоновані членами комісії і які увічнювали 

Хтось  із  жартівників  примостив  вірному 

пам’ять  українських  національних  героїв  та 

сталінцю  до  протягнутої,  але  зламаної  при 

інших визначних постатей українського народу, 

падінні  з  постаменту  руки  велику  мітлу.  На 

відхилили.  21  жовтня  1941  року  офіційно 

його  місці  за  проектом  А. Сидоренка  – 

вирішили  дати  нові  назви  таким  вулицям:  вул. 

архітектора-проектувальника  міської  управи, 

Карла  Маркса  перейменували  на  Велику;  вул. 

встановили  новий,  доволі  скромний  пам’ятник, 

Кірова  –  на  Михайлівську;  площу  Кірова  –  на 

для  чого  довелося  привезти  з  фортечних  валів 

Велика Площа; вул. Леніна – на Дворцову тощо. 

дві  старовинні  гармати.  Так  вчинили  і  з 

Загалом  перейменуванню  підлягали  56  вулиць 

деякими  бюстами  теоретиків  марксизму  та 

обласного центру [20; 92; 116]. 

діячів  більшовицької  партії.  Зокрема  з 

Заступник 

Кіровоградського 

міського 

Кіровоградської  центральної  міської  бібліотеки 

голови  Еліс  наказав  завідувачу  будівельним 

їх  вилучили  кілька.  Серед  них  знайшлося 

відділом  міської  управи  впродовж  3-х  днів,  до 

погруддя М. Хрущова [92]. 

27  жовтня  1941  року,  зняти  всі  таблички  зі 

Сьогодні  існує  дві  версії  демонтажу 

старими 

назвами 

вулиць. 

Начальник 

пам’ятників 

більшовицьким 

вождям 

у 

будівельного  відділу  Косоногов  розпорядився 

Кіровограді.  Перша  викладена  в 

«Акті 

виділити  одну  підводу  та  2-х  робітників,  які  й 

Державної 

надзвичайної 

комісії 

по 

познімали  номерні  таблички  з  перших               

розслідуванню  злодіянь,  збитків,  вчинених 

~ 271 ~ 

німецько-фашистськими 

загарбниками 

в 

про  Леніна.  Щодо  Кірова  –  всі  співрозмовники 

м. Кіровограді»  від  24  квітня  1944  року. 

розповідали по-різному. Лиш одна проста жінка 

Документ  неодноразово  друкувався  у  пресі, 

з  Некрасівки  (прізвище  її  забув)  розповіла  те, 

увійшов  до  збірника  документів  і  матеріалів 

що  сьогодні  маємо  на  знімках.  Ви  вірите,  що 

«Кіровоградщина  в  роки  Великої  Вітчизняної 

скульптуру німці «знімали з п'єдесталу» у такий 

війни 1941-1945», виданої у 1968 році. На с. 89 

спосіб?  Що  скажете  про  гармати  на  п'єдесталі, 

там написано: «Німецькі недолюдки зруйнували 

портрет  Гітлера?  Я  виставляв  їх  кілька,  аналіз 

пам'ятники Володимиру  Іллічу Леніну і Сергію 

повністю підтверджував слова Віри Н., якої вже 

Мироновичу  Кірову».  Ця  версія,  як  зазначає 

давно немає в живих» [69].  

Ю. Матівос,  у  післявоєнні  роки  ввійшла  в 

Отже,  сьогодні  важко  однозначно  сказати, 

різноманітні  публікації,  зокрема  збірники 

хто  саме  демонтував  пам’ятники  в  нашому 

спогадів  та  шкільні  посібники.  На  це  також 

місті, як, до речі, і по всій Україні. У будь-якому 

звертає  увагу  В. Даценко:  «Колись  відомий  у 

разі  ці  події  не  викликали  обурення  серед 

нашій області будівельник, нині покійний, Отян 

населення,  принаймні  серед  його  більшості.  Це 

Анатолій  Васильович  у  своїх  спогадах  під 

здається цілком логічним, зважаючи на спогади 

назвою  «Воєнне  дитинство  одного  хлопчика» 

людей  про  напівголодне  існування  під  час 

чітко  вказував,  що  пам’ятник  Кірову  з 

володарювання  комуністів  та  масовану  й 

постаменту зняли німці. Він же стверджував, що 

розгалужену  антикомуністичну  пропаганду, 

9  травня  1945  року  цей  пам’ятник  знову  стояв 

розгорнуту німцями в перші дні війни. 

на площі Кірова» [69].  

Довоєнне 

життя 

залишило 

чимало 

Друга версія полягає в тому, що пам’ятники 

різноманітних  вивісок  установ,  організацій  і 

були  демонтовані  українцями.  Ю. Матівос 

підприємств  із  більшовицькою  атрибутикою. 

зазначає:  «Я  свого  часу,  готуючи  текст  для 

Скрізь  на  видних  місцях  –  на  дахах  і  стінах 

путівника  «Кировоград»  (вийшов  у  світ  1976 

будинків,  залишилися  гасла  та  велетенські 

року тиражем 45 тис. примірників), зустрічався 

плакати,  які  славили  більшовицьких  вождів, 

з  багатьма  старожилами  міста,  які  народилися 

закликали  народ  на  нові  трудові  і  воєнні 

ще  в  позаминулому  столітті,  були  далеко  не 

звершення. Більшість з них зустріли окупантів. 

простими 

жителями 

міста, 

пережили 

6  жовтня  1941  року  Кіровоградський  міський 

гітлерівську  окупацію,  у  тому  числі  з 

голова  Медведков  підписав  наказ  №  80,  яким 

А. Отяном.  Мене,  зокрема,  дуже  цікавила 

зобов’язав  відповідні  служби  зняти  всі  «старі» 

ПРАВДИВА  історія  пам'ятників  Леніну  і 

вивіски  і  плакати  та  затерти  на  стінах  всі 

Кірову,  адже,  крім  офіційних  даних,  були  усні 

більшовицькі гасла [21; 92]. 

перекази.  Жоден  з  опитаних  нічого  не  сказав 

Український голос. – 1941. – 1 листопада. – С. 1 [111]. 

~ 272 ~ 

Мапа м. Кіровограда, 1942 [117]. 

~ 273 ~ 

Кіровоград, 1943 (фото з літака [101]). 

Центр, Фортеця св. Єлисавети, Новоолексіївка (на півдні), Ковалівка (на заході), заводи, залізнична  станція,  Новомиколаївка  (на  півночі),  Велика  Балка  та  Кущівка  (частково)  –  на 

сході. 

~ 274 ~ 

Додаток до постанови Кіровоградської міської управи про перейменування вулиць, початок листопада 1941 року. – С. 2 (з фондів ДАКО [20]). 

~ 275 ~ 

Проект листа Кіровоградської міської управи про перейменування вулиць, початок листопада 1941 року (із фондів ДАКО [20]). 

~ 276 ~ 

Список назв вулиць та провулків м. Кіровограда, затверджений міською управою у листопаді 

1941 року (на 5-ти арк.). Фрагмент першого аркуша (із фондів ДАКО [20]). 

СПИСОК 

вулиць та провулків міста КІРОВОГРАДУ [20]* 

*подається мовою і в редакції оригіналу  

№  

п/п

Сучасна назва

Доревол. назва 

Советськ. назва 

Район 

1. 

Авіаційна вул. 

Генер.Русского 

Авіаційна вул. 

Н-Миколаївка 

2. 

Аврамовській пров. 

Аврамовській пров. 

Аврамовський пров. 

Балка 

3. 

Аджамський пров. 

Аджамський пров. 

Аджамський пров. 

Балка 

4. 

Акімовський пров. 

Акимовський пров. 

Акимовський пров. 

Кущівка 

5. 

Александрійская вул. 

Александрійская вул. 

Александрійская вул. 

Центр 

6. 

Ананівський пров. 

Ананівський пров. 

Ананівський пров. 

Балки 

7. 

Андріївська вул. 

Андріївська вул. 

Андріївська вул. 

Бикова 

8. 

Арнаутовський пер. 

Арнаутовський пер. 

Арнаутовський пер. 

Пермський 

9. 

Архангельська вул. 

Архангельська вул. 

Архангельська вул. 

Центр 

10. 

Базарний пров. 

Базарний пров. 

Базарний пров. 

Центр 

11. 

Балківський пров. 

Балківський пров. 

Балківський пров. 

Балка 

12. 

Банний пров. 

Банний пров. 

Банний пров. 

Центр 

13. 

Батумський пров. 

Чечора пров. 

Батумський пров. 

Бикова 

14. 

Белінського вул. 

Белінського вул. 

Белінського вул. 

Н-Миколаївка 

15. 

Берегова вул. 

Берегова вул. 

Берегова вул. 

С-Балашовка 

16. 

Береславська вул. 

Береславська вул. 

Береславська вул. 

Центр 

17. 

Белоруський пров. 

Не було 

Белоруський пров. 

Центр 

18. 

Бобринецька вул. 

Бобринецька вул. 

Бобринецька вул. 

Пермський 

19. 

Бобринецьке шосе 

Бобринецьке шосе 

Бобринецьке шосе 

Пермський 

20. 

Больнічна вул. 

Больнічна вул. 

Больнічна вул. 

Н-Алексєєвка 

21. 

Братська вул. 

Братська вул. 

Братська вул. 

Н-Алексєєвка 

22. 

Брикетна вул. 

Брикетна вул. 

Брикетна вул. 

Н-Балашовка 

23. 

Бурвугільна вул. 

Бурвугільна вул. 

Бурвугільна вул. 

Н-Балашовка 

24. 

Богодільна вул. 

Богодільна вул. 

Водоп’янова 

Кущівка 

25. 

Большая вул. 

Большая Преспективна  Карла Маркса 

Центр 

26. 

Болотяна вул. 

Болотяна вул. 

Пролетарська вул. 

Центр 

27. 

Білоцерківська вул. 

Не було 

Тельмана вул. 

Н-Миколаївка 

28. 

Бульварна вул. 

Бульварна вул. 

Фрунзе вул. 

Центр 

~ 277 ~ 

Продовження списку 

№  

Сучасна назва 

Доревол. назва 

Советськ. назва 

Район 

29. 

Васілівський пров. 

Васілівський пров. 

Васілівський пров. 

Центр 

30. 

Верхнє-Степна вул. 

Верхнє-Степна вул. 

Верхнє-Степна вул. 

Балка 

31. 

Веселий пров. 

Веселий пров. 

Веселий пров. 

Кущівка 

32. 

Вишняківський пров. 

Вишняківський пров. 

Вишняківський пров. 

Пермський 

33. 

Вигонна вул. 

Вигонна вул. 

Вигонна вул. 

Ковалівка 

34. 

Вільна вул. 

Кладбіщенська вул. 

Вільна вул. 

Балка 

35. 

Вільний пров. 

Кладбіщенський пров.  Вільний пров. 

Балка 

36. 

Водогінна вул. 

Водогінна вул. 

Водогінна вул. 

Н-Балашовка 

37. 

Водозбірна вул. 

Водозбірна вул. 

Водозбірна вул. 

Н-Балашовка 

38. 

Водосточний пров. 

Водосточний пров. 

Водосточний пров. 

Центр 

39. 

Водяний пров. 

Водяний пров. 

Водяний пров. 

Центр 

40. 

Воєнна вул. 

Воєнна вул. 

Воєнна вул. 

Н-Миколаївка 

41. 

Владіміровська вул. 

Владіміровська вул. 

Владіміровська вул. 

Н-Миколаївка 

42. 

Воронцовська вул. 

Воронцовська вул. 

Воронцовська вул. 

Н-Миколаївка 

43. 

Вузький пров. 

Вузький пров. 

Вузький пров. 

Пермський 

44. 

Вокзальна вул. 

Вокзальна вул. 

Жовтнев. Революц. 

Ковалівка 

45. 

Володіміровський пров.  Володіміровський пров.  Міліцейський пров. 

Бикова 

46. 

Вознесенська вул. 

Вознесенська вул. 

Свердлова вул. 

Кущівка 

47. 

В-Бикова вул. 

В-Бикова вул. 

Чапаєва вул. 

Бикова 

48. 

В-Биковський пров. 

В-Биковський пров. 

Чапаєвський пров. 

Бикова 

49. 

Волинський пров. 

Не було 

Червоний пров. 

Балка 

50. 

Верхне-Пермська вул. 

Верхне-Перемська вул.  Яна Томпа 

Пермський 

51. 

Гонти вул. 

Ельвортовська вул. 

Воровського вул. 

Н-Миколаївка 

52. 

Глінки вул. 

Екатеріненська вул. 

Глінки вул. 

Н-Алексєєвка 

53. 

Глухий пров. 

Глухий пров. 

Глухий пров. 

Балка 

54. 

Гоголя вул. 

Гоголя вул. 

Гоголя вул. 

Центр 

55. 

Голубіний пров. 

Голубіний пров. 

Голубіний пров. 

Балка 

56. 

Гористий пров. 

Могильний пров. 

Гористий пров. 

Балка 

57. 

Грозний пров. 

Пров. Чичори 

Грозний пров. 

Бикова 

58. 

Гайдамацька вул. 

Не було 

Осіпенко вул. 

Н-Миколаївка 

59. 

Гімназична вул. 

Гімназична вул. 

Челюскінців вул. 

Центр 

60. 

Галіційська вул. 

Не було 

Чернишевського вул. 

Кущівка 

61. 

Дунайська вул. 

Дунайська вул. 

8-го Березня 

Нікрасовка 

62. 

Давидовський пров. 

Давидовський пров. 

Давидовський пров. 

Пермський 

63. 

Дачна вул. 

Дачна вул. 

Дачна вул. 

Н-Алексєєвка 

64. 

Добролюбова вул. 

Добролюбова вул. 

Добролюбова вул. 

Н-Балашовка 

65. 

Донской пров. 

Кірасірський пров. 

Добролюбова пров. 

Балка 

66. 

Дворцова вул. 

Дворцова вул. 

Леніна вул. 

Центр 

67. 

Дворцовий пров. 

Дворцовий пров. 

Ленінський пров. 

Центр 

68. 

Деканський пров. 

Не було 

1-го Травня 

Н-Балашовка 

69. 

Деканська вул. 

Не було 

1-го Травня 

Пермський 

70. 

Духовний пров. 

Духовний пров. 

Тракторний пров. 

Ковалівка 

71. 

Елесоветінській пров. 

Елісоветінський пров. 

Мак.Горького пров. 

Пермський 

72. 

Зелена вул. 

Не було 

Дем.Бідного 

Н-Миколаївка 

73. 

Заводський пров. 

Заводський пров. 

Заводський пров. 

Перемський 

74. 

Залізнича 1-а 

Залізнича 1-а 

Залізнича 1-а 

Н-Балашовка 

75. 

Залізнича 2-а 

Залізнича 2-а 

Залізнича 2-а 

-  ‘‘ - 

76. 

Запорозька вул. 

Запорозька вул. 

Запорозька вул. 

Балка 

77. 

Знам’янський пров. 

Знам’янський пров. 

Знам’янський пров. 

Бикова 

78. 

Знам’янська вул. 

Знам’янська вул. 

Колонтай вул. 

Бикова 

79. 

Запорозька вул. 

Не було 

Котовського 

Бикова 

80. 

Землянки 

Землянки за Міськсад.  Профспілкова 

Міського саду 

81. 

Землянки 

Не було 

Пугачова вул. 

Пермський 

82. 

Індустріальна вул. 

Не було 

Індустріальна вул. 

Н-Миколаївка 

83. 

Іванівська вул. 

Іванівська вул. 

Луначарського вул. 

Центр 

~ 278 ~ 

Продовження списку 

№  

Сучасна назва 

Доревол. назва 

Советськ. назва 

Район 

84. 

Інгульська вул. 

Інгульська вул. 

Декабистів вул. 

Центр 

85. 

Кущівська вул. 

Кущівська вул. 

Герцена вул. 

Кущівка 

86. 

Кавказьська вул. 

Кавказська вул. 

Кавказська вул. 

Пермський 

87. 

Кавказська площа 

Кастина вул.Кавказ. 

Кавказська площа 

Пермський 

88. 

Кавказький пров. 

Кавказький пров. 

Кавказький пров. 

Пермський 

89. 

Канатна вул. 

Не було 

Канатна вул. 

Кущівка 

90. 

Карабінерна вул. 

Карабінерна вул. 

Карабінерна вул. 

Центр 

91. 

Карабінерний пров. 

Карабінерний пров. 

Карабінерний пров. 

Центр 

92. 

Карусельна вул. 

Карусельна вул. 

Карусельна вул. 

Н-Алексєєвка 

93. 

Катрановський пров. 

Катрановський пров. 

Катрановський пров. 

Катрановки 

94. 

Керчинський пров. 

Чечора А. 

Керченський пров. 

Бикова 

95. 

Кінна площа 

Кінна площа 

Кінна площа 

Центр 

96. 

Кінний пров. 

Кінний пров. 

Кінний пров. 

Центр 

97. 

Київська вул. 

Київська вул. 

Київська вул. 

Ковалівка 

98. 

Кірпичний пров. 

Кирпичний пров. 

Кирпичний пров. 

Балка 

99. 

Клінцовський пров. 

Клінцовський пров. 

Клінцовський пров. 

Перемський 

100.  Ковалівський пров. 

Ковалівський пров. 

Ковалівський пров. 

Ковалівка 

101.  Ковальський пров. 

Ковальський пров. 

Ковальський пров. 

Балка 

102.  Козачій пров. 

Козачій пров. 

Козачій пров. 

Центр 

103.  Колодязна вул. 

Колодязна вул. 

Колодязна вул. 

Балка 

104.  Колодязний пров. 

Колодязний пров. 

Колодязний пров. 

Балка 

105.  Короленко вул. 

Короленко вул. 

Короленко вул. 

Н-Миколаївка 

106.  Короткий пров. 

Короткий пров. 

Короткий пров. 

Кущівка 

107.  Костопальна вул. 

Костопальна вул. 

Костопальна вул. 

Центр 

108.  Коцюбінського вул. 

Коцюбінського вул. 

Коцюбінського вул. 

Н-Балашівки 

109.  Кріпосна площа 

Кріпосна площа 

Кріпосна площа 

Пермський 

110.  Кріпосний пров. 

Кріпосний пров. 

Кріпосний пров. 

Пермський 

111.  Кримська вул. 

Кримська вул. 

Кримська вул. 

Кущівка 

112.  Криничуватська вул. 

Криничуватська вул. 

Криничуватська вул. 

Балка 

113.  Коротка вул. 

Не було 

Кропоткіна вул. 

Кущівка 

114.  Крутий пров. 

Крутий пров. 

Крутий пров. 

Балка 

115.  Кузні 

Кузні 

Кузні 

Кузні 

116.  Курганна вул. 

Курганна вул. 

Курганна вул. 

Н-Алексіївка 

117.  Курортна вул. 

Курортна вул. 

Курортна вул. 

Н-Алексєєвка 

118.  Куцовський пров. 

Куцовський пров. 

Куцовський пров. 

Балка 

119.  Ковалерійська вул. 

Ковалерійська вул. 

Орджоникідзе вул. 

Центр 

120.  Конотопський пров. 

Не було 

Піонерський пров. 

Балка 

121.  Крюківський пров. 

Крюківський пров. 

Сєрова пров. 

Н-Миколаївка 

122.  Кропівницького вул. 

Не було 

Стаханівська вул. 

Н-Балашівка 

123.  Костельна вул. 

Костельна вул. 

Щорса вул. 

Ковалівка 

124.  Лівобережна вул. 

Грязна вул. 

Бебеля вул. 

Ковалівка 

125.  Лагерна вул. 

Не було 

Лагерна вул. 

Н-Миколаївка 

126.  Лермонтова вул. 

Лермонтова вул. 

Лермонтова вул. 

Нікрасовка 

127.  Лесі Українки вул. 

Не було 

Лесі Українки вул. 

Некрасовка 

128.  Летна вул. 

Не було 

Лейтенанта Шмідта 

Некрасовка 

129.  Лісний пров. 

Лісний пров. 

Лісний пров. 

Балка 

130.  Літейна вул. 

Літейна вул. 

Літейна вул. 

Н-Миколаївка 

131.  Лисинка вул. 

Не було 

Парижськ. Комуни вул.  Пермський 

132.  Мала вул. 

Не було 

Дарвіна вул. 

Н-Балашівка 

133.  Московська вул. 

Московська вул. 

Джержінського 

Центр 

134.  Міргородська вул. 

Міргородська вул. 

Калініна вул. 

Центр 

135.  Міхайловська вул. 

Міхайловська вул. 

Кірова вул. 

Центр 

136.  Миколаївський пров. 

Не було 

Котовського пров. 

Н-Миколаївка 

137.  Маріїнська вул. 

Не було 

Лассаля вул. 

Пермський 

138.  Макшейдерівська вул. 

Макшейдерівська вул. 

Макшейдерівська вул. 

Н-Балашівка 

~ 279 ~ 

Продовження списку 

№  

Сучасна назва 

Доревол. назва 

Советськ. назва 

Район 

139.  Макшейдерівський пров. Макшейдерівський пров. Макшейдерівський пров.  Н-Балашівка 

140.  Масляніковський пров.  Масляніковський пров.  Масляніковський пров.  Перемський 

141.  Межева вул. 

Межева вул. 

Межева вул. 

Н-Алексєєвки 

142.  Мельнічний пров. 

Мельнічний пров. 

Мельнічний пров. 

Балка 

143.  Менделєєва вул. 

Менділєєва вул. 

Менделєєва вул. 

Н-Балашівки 

144.  Миргородський пров. 

Миргородський пров. 

Миргородський пров. 

Биковой 

145.  Мирний пров. 

Гусарський пров. 

Мирний пров. 

Балка 

146.  Моторна вул. 

Не було 

Моторна вул. 

Н-Миколаївка 

147.  Мотузянка 1-а 

Мотузянка 1-а 

Мотузянка 1-а 

За ж/дорогою 

148.  Мотузянка 2-а 

Мотузянка 2-а 

Мотузянка 2-а 

- “ - 

149.  Мясна вул. 

Масна вул. 

М’ясна вул. 

Перемський 

150.  Молдованська вул. 

Не було 

Червоноармійська вул.  Центр 

151.  Миколаївська вул. 

Миколаївська вул. 

Червонозірівська вул. 

Н-Миколаївка 

152.  Максима Зализняка вул.  Максима Зализняка вул.  Партизанська вул. 

Некрасовки 

153.  Нова вул. 

Не було  

Андре Марті 

Биковой 

154.  Нарізна вул. 

Не було  

Бабушкіна вул. 

Н-Миколаївка 

155.  Новоукраїнська вул. 

Варшавська вул. 

Варшавська вул. 

Н-Миколаївка 

156.  Наливайко вул. 

Торгова вул. 

Колгоспна вул. 

Н-Миколаївка 

157.  Нікітіна вул. 

Не було  

Маяковського вул. 

Некрасовка 

158.  Некрасова вул. 

Некрасова вул. 

Некрасова вул. 

Некрасовка 

159.  Ніже-Пермська  

Н-Пермська 

Н-Пермська 

Пермський 

160.  Ніканоровська вул. 

Ніканоровська вул. 

Ніканоровська вул. 

Пермський 

161.  Новгородський пер. 

Новгородський пер. 

Новгородський пер. 

Кущівка 

162.  Новгородський пров. 2-й  Новгородський пр. 2-й 

Новгородський пр. 2-й  Кущівка 

163.  Новоросійська вул. 

Новоросійська вул. 

Новоросійська вул. 

Н-Алексеевка 

164.  Новослободська вул. 

Новослободська вул. 

Новослободська вул. 

Н-Миколаївка 

165.  Ніже-Бикова вул. 

Н-Бикова 

Пушкіна вул. 

Бикової 

166.  Ніже-Донська 

Н-Донська 

Тімірязєва вул. 

Центр  

167.  Надежінська вул. 

Надежінська вул. 

Ударна вул. 

Балашівка  

168.  Олександровська вул. 

Олександровська вул. 

Володарського вул. 

Центр  

169.  Об’їзний пров.  

Об’їзний пров. 

Об’їзний пров. 

Балка 

170.  Обривний пров. 

Обривний пров. 

Обривний пров. 

Бикової 

171.  Овражний пров. 

Овражний пров. 

Овражний пров. 

Кущівки 

172.  Овражна 1-а вулиця 

Овражна 1-а вул. 

Овражна 1-а вул. 

-   “   - 

173.  Овражна 2-а вул. 

Овражна 2-а вул. 

Овражна 2-а вул. 

 -    “    - 

174.  Овражна 3-я вул. 

Овражна 3-я вул. 

Овражна 3-я вул. 

 -    “    - 

175.  Овражна 4-а вул. 

Овражна 4-а вул. 

Овражна 4-а вул. 

 -    “    - 

176.  Овражна 5-а вул. 

Овражна 5-а вул. 

Овражна 5-а вул. 

 -    “    - 

177.  Овражна 6-а вул. 

Овражна 6-а вул. 

Овражна 6-а вул. 

 -    “    - 

178.  Овражна 7-а вул. 

Овражна 7-а вул. 

Овражна 7-а вул. 

 -    “    - 

179.  Огородний пров. 

Огородний пров. 

Огородний пров. 

Пермський 

180.  Одеська вул. 

Одеська вул. 

Одеська вул. 

Центр 

181.  Озерна Балка 

Озерна Балка 

Озерна Балка 

За цег. завод. 

182.  Олексіївська вул. 

Олексіївська вул. 

Олексіївська вул. 

Центр 

183.  Ольвіопольська вул. 

Ольвіопольська вул. 

Ольвіопольська вул. 

Н-Алексеевка 

184.  Островського вул. 

Островська вул. 

Островська вул. 

Центр 

185.  Павловська вул. 

Павловська вул. 

Артема вул. 

Балка 

186.  Покровський пров. 

Покровський пров. 

Ворошілова пров. 

Ковалівка 

187.  Полуботька вул. 

Не було 

9-го Січня вул. 

Кущівка 

188.  Петропавлівська вул. 

Петропавлівська вул. 

Енгельса вул. 

Центр 

189.  Петропавлівський пров.  Петропавлівський пров.  Енгельса пров. 

Балка 

190.  Придорожна вул. 

Не було 

Желябова вул. 

Никрасовка 

191.  Південна вул. 

Не було 

Каляєва вул. 

Кущівка 

192.  Пріображенська вул. 

Преображенська вул. 

Карла Лібкнехта 

Центр 

193.  Пашутінська вул. 

Пашутінська вул. 

Компанійця вул. 

Центр 

~ 280 ~ 

Продовження списку 

№  

Сучасна назва 

Доревол. назва 

Советськ. назва 

Район 

194.  Петербургська вул. 

Петроградська вул. 

Ленінградська вул. 

Н-Миколаївка 

195.  Паркова 1-а вул. 

Паркова 1-а вул. 

Паркова 1-а вул. 

Пермський 

196.  Паркова 2-а вул. 

Паркова 2-а вул. 

Паркова 2-а вул. 

-    “    - 

197.  Паркова 3-а вул. 

Паркова 3-а вул. 

Паркова 3-а вул. 

-    “    - 

198.  Перекопський пров. 

Перекопський пров. 

Перекопський пров. 

199.  Пірогова вул. 

Пірогова вул. 

Пірогова вул. 

Нікрасовка 

200.  Пісчаний пров. 

Пісчаний пров. 

Пісчаний пров. 

Балка 

201.  Піший пров. 

Пішій пров. 

Пішій пров. 

Балка 

202.  Плетений пров. 

Плетений пров. 

Плетений пров. 

Бикова 

203.  Пляжева вул. 

Пляжева вул. 

Пляжева вул. 

Н-Миколаївка 

204.  Подольський пров. 

Подольський пров. 

Подольський пров. 

Балка 

205.  Польова вул. 

Польова вул. 

Польова вул. 

Бикова 

206.  Полтавська вул. 

Полтавська вул. 

Полтавська вул. 

Балка 

207.  Поперечна вул. 

Поперечна вул. 

Поперечна вул. 

За Міськсадом 

208.  Потьомскінська вул. 

Потьомськінська вул. 

Потемськінська вул. 

Н-Алексеевка 

209.  Поштовий пров. 

Поштовий пров. 

Поштовий пров. 

Центр 

210.  Прогонний пров. 

Прогонний пров. 

Прогонний пров. 

Пермський 

211.  Прогонний тупік 

Прогонний тупік 

Прогонний тупік 

-    “    - 

212.  Промислова вул. 

Не було 

Промислова вул. 

213.  Прямий провул. 

Прямий провул. 

Прямий провул. 

214.  Пріютінська вул. 

Пріютінська вул. 

Радянська вул. 

Ковалівка 

215.  Покровська вул. 

Покровська вул. 

Рози Люксембург 

Центр 

216.  Поліцейський пров. 

Поліцейський пров. 

Слуцкого пров. 

Центр 

217.  Переясловська вул. 

Переясловська вул. 

Терези вул. 

Ковалівка 

218.  Румянцева 

Не було 

Куйбишева 

Н-Миколаївка 

219.  Річний пров. 

Водний пров. 

Річковий пров. 

Центр 

220.  Риночна вул. 

Риночна вул. 

Риночна вул. 

Центр 

221.  Робоча 1-а вул. 

Робоча 1-а вул. 

Робоча 1-а вул. 

Кущівка 

222.  Робоча 2-а вул. 

Робоча вул. 

Робоча 2-а вул. 

-    “    - 

223.  Робоча 3-я вул. 

Робоча 3-я вул. 

Робоча 3-я вул. 

-    “    - 

224.  Робоча 4-а вул. 

Робоча 4-а вул. 

Робоча 4-а вул. 

-    “    - 

225.  Робоча 5-а вул. 

Робоча 5-а вул. 

Робоча 5-а вул. 

-    “    - 

226.  Робоча 6-а вул. 

Робоча 6-а вул. 

Робоча 6-а вул. 

-    “    - 

227.  Робоча 7-а вул. 

Робоча 7-а вул. 

Робоча 7-а вул. 

-    “    - 

228.  Робоча 8-а вул. 

Робоча 8-а вул. 

Робоча 8-а вул. 

-    “    - 

229.  Робоча 9-а вул. 

Робоча 9-а вул. 

Робоча 9-а вул. 

-    “    - 

230.  Робоча 10-а вул. 

Робоча 10-а вул. 

Робоча 10-а вул. 

-    “    - 

231.  Робоча 11-а вул. 

Робоча 11-а вул. 

Робоча 11-а вул. 

-    “    - 

232.  Ровенська вул. 

Ровенська вул. 

Ровенська вул. 

Бикова 

233.  Ровенський пров. 

Ровенський пров. 

Ровенський пров. 

Бикова 

234.  Роздільна 1-а вул. 

Роздільна 1-а вул. 

Роздільна 1-а вул. 

Бикова 

235.  Роздільна 2-а вул. 

Роздільна 2-а вул. 

Роздільна 2-а вул. 

Бикова 

236.  Роздільна 3-я вул. 

Роздільна 3-я вул. 

Роздільна 3-я вул. 

Бикова 

237.  Ростовський пров. 

Чечора В. 

Ростовський пров. 

Бикова 

238.  Солдатська вул. 

Солдатська вул. 

Солдатська вул. 

Пермський 

239.  Скобелевська вул. 

Скобелевська вул. 

Інтернаціональна вул. 

Пермська 

240.  Сорочинська 1-а вул. 

Сорочинська 1-а вул. 

1-ої П’ятирічки 

Н-Балашовка 

241.  Сорочинська 2-а вул. 

Сорочинська 2-а вул. 

2-ої П’ятирічки 

-    “    - 

242.  Садова вул. 

Садова вул. 

Садова вул. 

Пермський 

243.  Салганний пров. 

Салганний пров. 

Салганний пров. 

Балка 

244.  Салтикова-Щедріна 

Салтикова-Щедріна 

Салтикова-Щедріна 

Н-Балашівка 

245.  Севастопольська вул. 

Севастопольська вул. 

Севастопольська вул. 

Н-Миколаївка 

246.  Семеновський пров. 

Семеновський пров. 

Семеновський пров. 

Кущівка 

247.  Середній пров. 

Середній пров. 

Середній пров. 

Кущівка 

248.  Середня вул. 

Середня вул. 

Середня вул. 

Кущівка 

249.  Семейний пров. 

Семейний пров. 

Семейний пров. 

Ковалівка 

250.  Сінна вул. 

Сінна вул. 

Сінна вул. 

Пермський 

251.  Сінна площа 

Сінна площа 

Сінна площа 

-    “    - 

252.  Сінний пров. 

Сінний пров. 

Сінний пров. 

-    “    - 

253.  Сичова вул. 

Сичова вул. 

Сичова вул. 

Балка 

~ 281 ~ 

Продовження списку 

№  

Сучасна назва 

Доревол. назва 

Советськ. назва 

Район 

254.  Сібірський пров. 

Сібирський пров. 

Сибирський пров. 

Бикова 

255.  Сівашська вул. 

Сівашська вул. 

Сівашська вул. 

Никрасовка 

256.  Скалістий пров. 

Скалістий пров. 

Скалістий пров. 

Балка 

257.  Сліпий пров. 

Сліпий пров. 

Сліпий пров. 

Балка 

258.  Слав’янська вул. 

Слав’янська вул. 

Слав’янська вул. 

Н-Миколаївка 

259.  Соколовська вул. 

Соколовська вул. 

Соколовська вул. 

Пермський 

260.  Соколовський пров. 

Соколовський пров. 

Соколовський пров. 

Пермський 

261.  Спортивна вул. 

Спортивна вул. 

Спортивна вул. 

Н-Алексеевка 

262.  Союзний пров. 

Союзний пров. 

Союзний пров. 

Бикова 

263.  Спускний пров. 

Спускний пров. 

Спускний пров. 

Центр 

264.  Степний пров. 

Степний пров. 

Степний пров. 

Балка 

265.  Стволова вул. 

Стволова вул. 

Стволова вул. 

Балашовка 

266.  Суворівський бульвар 

Суворівський бульвар 

Суворівська вул. 

Н-Алексеевка 

267.  Сугоклеєвська вул. 

Сугоклеєвська вул. 

Сугоклеєвська вул. 

Пермський 

268.  Сухумська вул. 

Сухумська вул. 

Сухумська вул. 

Бикова 

269.  Сухумський пров. 

Сухумський пров. 

Сухумський пров. 

-    “    - 

270.  Соборний пров. 

Соборний пров. 

Центральний пров. 

Центр 

271.  Суботівська вул. 

Суботівська вул. 

Шолохова вул. 

Мотузянка 

272.  Троїцька вул. 

Не було 

Профінтерна 

Н-Миколаївка 

273.  Таврічеська вул. 

Таврічеська вул. 

Таврічеська вул. 

Кущівка 

274.  Театральна вул. 

Театральна вул. 

Театральний пров. 

Центр 

275.  Тіраспольський пров. 

Тіраспольський пров. 

Тіраспольський пров. 

Балка 

276.  Тиха вул. 

Тиха вул. 

Тиха вул. 

Н-Алексеевка 

277.  Товарний пров. 

Товарний пров. 

Товарний пров. 

С-Балашівка 

278.  Толстого вул. 

Толстого вул. 

Толстого вул. 

Некрасовка 

279.  Транспортна вул. 

Транспортна вул. 

Транспортна вул. 

Ковалівка 

280.  Тургенєва вул. 

Тургенєва вул. 

Тургенєва вул. 

Н-Балашівка 

281.  Тогові ряди 

Тогові ряди 

Червони ряди 

Центр 

282.  Уманська вул. 

Уманська вул. 

Сакко і Ванцеті 

Н-Миколаївка 

283.  Українська вул. 

Українська вул. 

Українська вул. 

Н-Алексеевка 

284.  Учіліщний пров. 

Училіщний пров. 

Училіщний пров. 

Ковалівка 

285.  Фонтанна вул. 

Фонтанна вул. 

Фонтанна вул. 

Н-Миколаївка 

286.  Хмельницького вул. 

Будко 

Марата 

Бикова 

287.  Харківська вул. 

Харківська вул. 

Харківська вул. 

Пермський 

288.  Херсонська вул. 

Херсонська вул. 

Херсонська вул. 

Кущівка 

289.  Цегельна вул. 

Не було 

Крупської 

Бикова 

290.  Церковна вул. 

Церковна вул. 

Червон. інвалідів 

Бикова 

291.  Ціолковського вул. 

Ціолковського вул. 

Ціолковського вул. 

Н-Миколаївка 

292.  Черкаський пров. 

Не було 

Комінтерна 

Балашовка 

293.  Чумацька вул. 

Не було 

Комсомольська 

Пермська 

294.  Чугуївська вул. 

Не було 

Сталіна пров. 

Н-Миколаївка 

295.  Чайковського вул. 

Не було 

Чайковського вул. 

Балка 

296.  Черняхівський пров. 

Черняхівський пров. 

Черняхівський пров. 

Клінцовська 

297.  Чехова вул. 

Чехова вул. 

Чехова вул. 

Никрасовка 

298.  Чігірінська вул. 

Чегиринська вул. 

Чегиринська вул. 

Ковалівка 

299.  Чернігівська вул. 

Не було 

Чкалова 

Н-Балашівка 

300.  Шкільна вул. 

Не було 

Красіна 

Кущівка 

301.  Шахтерська вул. 

Шахтерська вул. 

Шахтерська вул. 

Н-Балашівка 

302.  Шахтерська 1-а вул. 

Шахтерська 1-а вул. 

Шахтерська 1-а вул. 

-    “    - 

302.  Шахтерська 2-а вул. 

Шахтерська 2-а вул. 

Шахтерська 2-а вул. 

-    “    - 

303.  Шахтерська 3-я вул. 

Шахтерська 3-я вул. 

Шахтерська 3-я вул. 

-    “    - 

304.  Шахтерська 4-а вул. 

Шахтерська 4-а вул. 

Шахтерська 4-а вул. 

-    “    - 

305.  Шахтерська 5-а вул. 

Шахтерська 5-а вул. 

Шахтерська 5-а вул. 

-    “    - 

306.  Шахтерська 6-а вул. 

Шахтерська 6-а вул. 

Шахтерська 6-а вул. 

-    “    - 

307.  Шевченко вул. 

Шевченко 

Шевченко 

Центр 

308.  Ярморочна площа 

Ярморочна площа 

Ярморочна площа 

Н-Алексеевка 

309.  Ярморочна вул. 

Ярморочна вул. 

Ярморочна вул. 

-    “    - 

310.  Ярославська вул. 

Ярославська вул. 

Ярославська вул. 

Н-Миколаївка 

Із фондів ДАКО [20]. 

~ 282 ~ 

На околиці міста, 1942 [101]. 

На розі вулиць Великої та Дворцової, 1942. Вигляд з боку площі Великої  

(із колекції «Крайнзмілітарія» [120]). 

~ 283 ~ 

Мікрорайони центральної та східної частин міста (із півночі на південь): Кузні, Центр, Балка, Кущівка. 

Італійський військовий на вул. Великій, 1942-1943 (із колекції «Коелщ 333» [123]). 

~ 284 ~ 

На розі вулиць Великої та Дворцової, 1942. Вигляд із боку вул. Великої  

(із колекції «Коелщ 333» [123]). 

~ 285 ~ 

Аптека на розі вулиць Великої та Дворцової, 1942 (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

На розі вулиць Великої та Дворцової, 1942 (із колекції Володимира Урсулова). 

~ 286 ~ 

Вулиця Велика, 1942.  

Фото з боку Великої Площі  

(із колекції «Військові 

предмети» [126]). 

~ 287 ~ 

На розі Великої та Московської, 1941. Центральний гастроном та школа № 6 

(із архіву Рейберт.інфо [101]). 

~ 288 ~ 

На розі вулиць Великої та Московської (Дзержинського), 1942. Той самий квартал, що і на 

двох попередніх фотографіях, вигляд із іншого боку. Праворуч за кадром – площа Велика.  

З архіву Рейберт.інфо [101]. 

Вул. К. Маркса, серпень 1941 (із альбому «Праєторіан» [98]. 

~ 289 ~ 

Підлітки читають газету «Український голос», 1942 (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

Ці фотографії зроблені на вул. Великій у районі Св.-Успенського собору (квартал між вул. 

Нижнє-Донською (Тімірязєва) та Гоголя). По центру – будівля школи № 6 та центрального 

гастроному (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

~ 290 ~ 

Наступний квартал по вул. Великій, нижче – в бік річки Інгул (між вул. Гоголя та 

Преображенською), 1941. Із колекції Ігоря Світецького. 

Рис. Анатолія Морозова. 

~ 291 ~ 

На розі вулиць Великої та Преображенської, 1942 (фотограф стояв спиною до р. Інгул).  

Із архіву Рейберт.інфо [101].   

Вул. Велика, 1942. Той же квартал між Вулицями Преображенською та Гоголя (кінотеатр 

«Сивашець» та річка Інгул – ліворуч). Сьогодні на цьому місці – торговельний центр «Депо» 

(колишній «Дитячий світ»). Із колекції газети «Украина-Центр». 

~ 292 ~ 

На вул. Великій, 1942. 

Квартал між вулицями Нижнє-

Донською (Тімірязєва) та Гоголя 

(із архіву Рейберт.інфо [101]). 

На вул. Великій, 1942.  

Той самий квартал (із колекції 

Ігоря Світецького). 

~ 293 ~ 

Перехрестя вулиць Великої та Преображенської, 1942. Той же квартал, що на попередній 

фотографії, з іншого боку. Фотограф стояв спиною до кінотеатру «Сивашець»                         

(із кн. «Велика війна 1941-1945. Кіровоградський вимір» [9]). 

Той же квартал, що на попередній фотографії, 1942. Вигляд із боку вул. Преображенської. 

Із альбому «Фотографії війни» [124]. 

~ 294 ~ 

Квартал, поданий на семи попередніх фотографіях 

 Вул. Велика, 1941 (вигляд з боку мосту через Інгул). Праворуч – будинок Заславського. 

Із колекції «Фотографії війни» [124].  

~ 295 ~ 

Вул. Велика, 1942 

(будівлі між вулицями 

Преображенською та 

Покровською;  

на цьому місці 

сьогодні – 

п’ятиповерхова 

будівля 1966 року 

побудови).  

Із  колекції «Військові 

предмети» [126]. 

~ 296 ~ 

Вул. Велика. Квартал між  

вул. Преображенською та великим  

мостом, 1942  (знімок із боку  

вул. Преображенської).  

Із колекції Ігоря Світецького. 

Вул. Велика, 1942.  

Той самий квартал. Знімок –  

із боку великого мосту.  

На задньому плані – перехрестя  

з вул. Преображенською. 

На оголошенні: заклик 

притримуватися 

правостороннього руху та 

пропускати вперед військовий 

транспорт, що прямує на фронт. 

Із архіву Рейберт.інфо [101]. 

~ 297 ~ 

Німецький танк PzKpfw III та санітарний автобус з італійськими військовими, серпень 1941. 

Вул. К. Маркса (будівля між вулицями К. Лібкнехта та Р. Люксембург; на цьому місці  

сьогодні – п’ятиповерхова будівля 1966 року побудови). Із колекції «Воєнний альбом» [8]. 

Шість кварталів по вул. Великій від вул. Дворцової до великого мосту, подані на попередніх фотографіях. 

~ 298 ~ 

Вул. Велика, 1942 (праворуч – Грецька церква (Кафедральний собор), на задньому плані – будівля обласного суду). 

Вул. Велика, 1942 (праворуч – Грецька церква (Кафедральний собор), ліворуч: на задньому 

плані – будівля контори трамвайного депо, на передньому плані – будівлі Базарної площі. 

Див. мапу на попередній сторінці. Із архіву Рейберт.інфо [101]. 

~ 299 ~ 

На вул. Дворцовій, 1941. Фото 1. На перехресті з вулицею Інгульською (Декабристів).  

На вул. Дворцовій, 1941. Фото 2. Квартал між вул. Миргородською (Калініна) та 

Театральним провулком. Із архіву Рейберт.інфо [101].  

~ 300 ~ 

Будівля зимового театру, серпень 1941. На фасаді ще зберігся плакат червня-липня 1941 року 

«Смерть фашизму!» (із колекції «Воєнний альбом» [8]). 

Місця трьох попередніх фотографій на мапі 1942 року. 

~ 301 ~ 

На розі вул. Леніна та 

Декабристів, серпень 1941 р.  

(із колекції А.Морозова).  

На будівлі вивіска 

«Центральная сберегательная 

касса». 

На фото ліворуч (90-х рр.) –  

будинок, де знаходилася ця 

установа. 

~ 302 ~ 

Вул. Кавалерійська (перехрестя з Дворцовою), 1941. 

Ліворуч – зимовий театр, праворуч за трамвайною зупинкою – вхід до Ковалівського парку. 

Із архіву Рейберт.інфо [101].   

Німецькі вояки на подвір’ї військової частини на вул. Леніна (Дворцової), серпень 1941 року. 

Із колекції Ігоря Світецького. 

~ 303 ~ 

На перехресті вул. Нижнє-Пермської (Фісановича) та пров. Фортечного, березень 1942 року. 

Із колекції Ігоря Світецького. 

На розі вулиць Олександрівскої та Преображенської, березень 1942 року. Знімок зроблено 

від Спасо-Преображенського собору (з альбому «Праєторіан» [92]). 

~ 304 ~ 

В районі вулиць Береславської (Єгорова) та Великої, 1942-1943  

(фото з кн. «Велика війна 1941-1945. Кіровоградський вимір» [9]). 

Солдатський клуб (у приміщенні колишнього технікуму) на вул. Бульварній, 1943  [101]. 

~ 305 ~ 

Панорама міста (зліва направо: на задньому плані – вул. Велика (район 5/5), вул. Інгульська 

та частково – Шевченка (табір Шталаг 305); по центру: зліва направо: будівлі плужно-

ливарного заводу (кол. «Червона зірка»), територія педагогічного інституту та частово – його 

корпус; господарські споруди військової частини. Знімок зроблено з парашутної вишки, що 

знаходилася поблизу Ковалівського парку  

(із колекції «Коелщ 333 [123]»). 

Місце, де знаходилася парашутна вишка, з якої було зроблено цю та кілька інших 

фотографій, зокрема, Покровського храму, корпусів заводу «Червона Зірка»  

та Ковалівського парку (рисунок В.Урсулова). 

~ 306 ~ 

На розі вулиць Дворцової та Пашутінської (біля лікарні № 3), 1942 [8]. 

Міська музична школа, 

вул. Московська, 1942  

(із архіву Рейберт.інфо 

[101]). 

Восени 1941 року в 

Кіровограді запрацювала 

музична школа. 

Академічні концерти, які 

періодично влаштовува-

ли педагоги та учні цієї 

школи на чолі з 

директором Лідією 

Яківною Кірєєвою, 

збирали сотні 

кіровоградців. На них 

з’являлися й чини 

окупаційної влади.  

Укінці 1943 року школу, 

напевно, було закрито,  

а Л.Я.Кірєєва та деякі її 

колеги змушені брати 

патент на приватні уроки 

музики [92]. 

~ 307 ~ 

На розі вулиць Нижньої Биковської (Пушкіна) та Великої (праворуч – будівля обласного 

суду, на задньому плані – будівля на Базарній площі). Із колекції «Краінзмілітарія» [120]. 

Місце знімку на німецькій мапі (позначено колом). 

~ 308 ~ 

Центральна частина міста. Праворуч – дорога до фортеці св. Єлисавети та Ровенське шосе 

(фото з літака), 1942-1943 [101]. 

Рис. Миколи Дяченка [69]. 

~ 309 ~ 

Лівобережна частина міста. По центру – р. Інгул, ліворуч – корпуси плужно-ливарного 

заводу (завод Ельворті), Ковалівка та частина центральних вулиць, 1943.  

З колекції І.Світецького. 

Рис. Миколи Дяченка [69]. 

~ 310 ~ 

Мікрорайон Ковалівка, 1942-1943 (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

Мікрорайон Ковалівка, 1942 (із кн. Велика війна 1941-1945. Кіровоградський вимір [9]). 

Мікрорайон Ковалівка з боку залізниці, 1942. Із колекції Ігоря Світецького 

~ 311 ~ 

Будівля 

комендатури, що 

була розташована 

в приміщенні 

школи  на  

вул. Вокзальній 

(Ковалівка), 1942. 

Вояки люфтваффе 

(військової авіації) 

біля комендатури, 

1942.  

Із колекції 

І. Світецького. 

Нагрудний знак вояка 

лю

фтваффе  

( із колекції В. Урсулова). 

Той самий патруль 

на вул. Вокзальній. 

Із колекції 

А. Морозова. 

~ 312 ~ 

Ковалівка та частина Центру на німецькій мапі:  

1 – комендатура; 2 – Покровський храм; 3 – солдатський клуб; 4 – залізничний вокзал; 5 – Ковалівський парк; 6 – шпиталь (пед. інститут); 6 – табір шталаг 305. 

Будівля Кіровоградського педагогічного 

інституту, де під час окупації було 

розташовано німецький шпиталь 

(післявоєнне фото). 

На подвір’ї шпиталю, 1943                                                                                                            

(із альбому «Праєторіан» [98]). 

~ 313 ~ 

Землянки довоєнної побудови на вул. Землянки. Фото 1941 року  

(із колекції «Миро-антик» [127]). 

Правоуч – кузні, по центру – справа наліво: Покровський храм, казарма, Ковалівський парк, ліворуч – 

педінститут, перед ним – стадіон, ще лівіше – шталаг 305. Фото – з вул. Іванівської (Чорновола), 1943. 

Із колекції «Тусламабад» [125]. 

Корпуси плужно-ливарного заводу. Фото зроблено з того ж місця, що і попереднє, 1943.  

Із колекції «Тусламабад» [125]. 

~ 314 ~ 

Місце, з якого були зроблені дві попередні фотографії. Фотограф стояв орієнтовно на 

перехресті Іванівської (Чорновола) і Кузнєчної (Медведєва, Чикаленка). Звідси видно: сектор 1 – Покровський храм, сектор 2 – казарми, сектор 3 – педуніверситет, сектор 4 – будівлі військової частини (за версією В. Урсулова) [69]. 

Місце, з якого були зроблені дві попередні фотографії за версією А. Морозова, який вважає, що на вул. Іванівській (Чорновола) тоді не було висотних будівель у кінці вулиці, а значить і 

не могло бути такої тіні [69]. 

~ 315 ~ 

Машина радіозв’язку на подвір’ї в центральній частині міста, 1943 [98]. 

На подвір’ї одного з будинків у центральній частині Кіровограда, ймовірно, вул. Гоголя. Поруч із 

німецьким вояком, як свідчить напис на звороті, дівчата Ніна та Софія, 1942-1943 [92, с. 102]. 

Підлітки заробляють гроші (з кн. «Нацистський окупаційний режим  

на Кіровоградщині 1941-1944 рр.» [92]). 

~ 316 ~ 

Багатоповерхівки кварталу «5/5» (вул. Велика, будинки 3, 4, 5).  

Фото – з вул. Іванівської [124]. 

Квартал «5/5» на німецькій мапі 1942 року. 

~ 317 ~ 

Вул. Велика, квартал «5/5» (із колекції «Тусламабад» [125]). 

~ 318 ~ 

Вул. Велика, квартал «5/5», 1942 (із колекції І. Світецького). 

Перехрестя вулиць Пашутінської (ліворуч) та Береславської (Єгорова), 1942 (із колекції 

І. Світецького). Обидва знімки зроблено з водонапірної вежі. 

~ 319 ~ 

На розі вулиць Преображенської та Одеської, 142. Праворуч – будівля, де сьогодні 

розташована Торгово-промислова палата. Фото з колекції «Коелщ 333» [101]. 

Вул. Садова (за іншою версією – Бобринецьке шосе), 1942-1943 (із архіву Рейбер.інфо [101]). 

~ 320 ~ 

Торговий обоз на 

околиці міста, 1943  

(із колекції 

«Тусламабад» [125]). 

Загальний вигляд міста. 

Фото з німецького літака, 

25.02.1944 (із архіву 

Рейберт.інфо [101]). 

~ 321 ~ 

ПЛОЩА ВЕЛИКА 

Площа Велика, серпень 1941 (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

Велика Площа (площа Кірова, площа Героїв Майдану) на сучасній мапі.  

~ 322 ~ 

Площа Кірова, серпень 1941 (із колекції Ігоря Світецького). На фото вгорі видно пожежний 

рукав, за допомогою якого було скинуто пам’ятник із постаменту. 

~ 323 ~ 

Площа Кірова, серпень 1941 року (із колекції «Воєнний альбом» [8]). 

~ 324 ~ 

Площа Кірова, серпень 1941 року (із колекції «Воєнний альбом» [8]). 

~ 325 ~ 

Площа Кірова (Велика Площа), серпень 1941 (із кол. І. Світецького). 

~ 326 ~ 

Пам’ятник С. Кірову пролежав на цьому місці за різними даними від 3 до 6 тижнів, а потім 

міською управою його було здано на один із заводів як металобрухт  

(із архіву Рейберт.інфо [101]). 

Румунські вояки, 1941 (фото з кн. «Велика війна. 1941-1945. Кіровоградський вимір» [9]). 

~ 327 ~ 

Пам’ятник С. Кірову, серпень 1941 року. 

Німецьки вояки на Великій площі, 1941. Фотографії з колекції Ігоря Світецького. 

~ 328 ~ 

Німецьки вояки на площі Кірова, серпень 1941 року. Із колекції Ігоря Світецького. 

~ 329 ~ 

Площа Кірова, серпень 1941 року 

(із архіву Рейберт.інфо [101]). 

~ 330 ~ 

Підлітки зривають бронзові барельєфи з постаменту пам’ятникa С.Кірову, 1941 

(із колекції О.Женжирова). 

Барельєфи з пам’ятника С.Кірову. Фото А.Домбровського. 

~ 331 ~ 

Велика площа, будівля гебітскомісаріату, 1941 

(із колекції «Військові предмети» [126]). 

Площа Велика, вересень 1941 року (із колекції Ігоря Світецького).  

На цій фотографії, ймовірно, черга до відділу праці міської управи. 

~ 332 ~ 

Велика площа, 1941. Вигляд з боку сучасного кінотеатру «Зоряний» 

(з архіву Рейберт.інфо [101]). 

Велика площа, 1941. Вигляд з перехрестя вулиць Великої та Дворцової. 

(з архіву Рейберт.інфо [101]). 

~ 333 ~ 

Велика Площа, 1941 (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

Велика Площа, 1942 (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

~ 334 ~ 

Вул. Велика (з боку Великої 

площі), 1941  

(із колекції О. Женжирова). 

На Великій Площі, 1942-1943 

(із альбому «Праєторіан» 

[98]). 

Будівля гебітскомісаріату та міської управи, 1943 (із колекції «Воєнний альбом» [8]). 

~ 335 ~ 

Велика площа, будівля гебітскомісаріату, 1942 

(фото в день одного з державних свят: День народження фюрера – 20 квітня або День 

національного духу – 1 травня). Із колекції «Фотографії світової війни» [130]. 

Велика площа, будівля гебітскомісаріату, 1943 

 (із колекції Володимира Урсулова). 

~ 336 ~ 

Велика площа, будівля гебітскомісаріату, 1942-1943 (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

~ 337 ~ 

Велика площа, 1942 [118]. 

Фонтан на Великій Площі, 1943 [98]. 

~ 338 ~ 

Велика площа та вул. Московська, 1941 (із колекції «Фотографії світової війни» [130]). 

Зима 1941-1942 років (із колекції «Фотографії війни» [124]). 

Літо 1942 (із колекції Коельщ 333 [123]). 

~ 339 ~ 

Велика площа, будівля гебітскомісаріату, 1942-1943  

(із колекції «Фотографії світової війни» [130]). 

Німецькі солдати та офіцери на Великій Площі, 1943 

(із архіву Рейберт.інфо [101]). 

~ 340 ~ 

Велика площа, зима 1942-1943 років (із колекції «Фотографії війни» [124]). 

~ 341 ~ 

КОВАЛІВСЬКИЙ ПАРК 

Ковалівський парк на фотографії 1943 року. 

Ковалівський парк на сучасній мапі.  

~ 342 ~ 

Парк ім. В.І. Леніна. Пам’ятник В.І. Леніну, серпень 1941 (із колекції Анатолія Морозова). 

Вхід до Ковалівського парку з вул. Дворцової, 1942  

(із архіву Рейберт.інфо [101]). 

~ 343 ~ 

Біля паркану з боку  

вул. Дворцової, 1941  

(із архіву Рейберт.інфо 

[101]). 

Фото парку з вул. Кавалерійської, 1943 (із колекції «Коельщ 333» [123]). 

~ 344 ~ 

                                                                                                                         Фото 1941 року [123]. 

Фото 1942 року (з сайту…) 

 Фото 1942 року [92]. 

~ 345 ~ 

Фотографія з парашутної вишки, 1942.   

Фотографія з літака, 1943. У лівій частині фотографії видно місце, де знаходилася парашутна вишка. 

 Фотографії з архіву Рейберт.інфо [101]. 

~ 346 ~ 

РИНОК 

БАЗАРНА ПЛОЩА 

На фотографії 1943 року. 

На сучасній мапі. 

~ 347 ~ 

На Базарній площі, 

вересень 1941 [119]. 

~ 348 ~ 

На ринку,  

вересень 1941 [119]. 

~ 349 ~ 

Центральний ринок, 1942. На задньому плані – Св.-Успенський собор.  

Знімок із боку вул. Покровської (із колекції В. Неділька). 

Вул. Пашутінська, березень 1942 року (із колекції О. Женжирова) Ліворуч – одна з будівель ринку (та, що на попередньому знімку – в правій частині), праворуч – будівлі кварталу між вулицями Покровською та Болотяною. 

~ 350 ~ 

Вул. Преображенська, центральний ринок та Спасо-Преображенський собор, 1942 [124].  

Фотограф стояв спиною до вул. Великої. 

Вул. Преображенська, центральний ринок та спасо-Преображенський собор, 1943 [130]. 

Фотограф стояв спиною до вул. Великої. 

~ 351 ~ 

Базарна площа та міст на вул. Пашутінській, жовтень 1943. Фото Вальтера Холлнагеля. 

Базарна площа, 1943. Вигляд із вул. Пашутінської  (із фондів ЦДКФФА [114]). 

Базарна площа, 1944. 

Ліворуч –  

будівля контори  

трамвайного депо 

(із фондів ЦДКФФА 

  [114]). 

~ 352 ~ 

Базарна площа, 1943. Знімок зроблено з будівлі обласного суду [101]. 

На розі вулиць В. Пермська та Пашутіна (1942) [101]. Праворуч – комплекс будівель трамвайного 

депо, за будівлею ліворуч – Базарна площа.  Фотограф стояв на вул. В. Пермській. 

Це місце на  

сучасній мапі. 

~ 353 ~ 

ЗАВОД «ЧЕРВОНА ЗІРКА» (ПЛУЖНО-ЛИВАРНИЙ ЗАВОД) Про цей промисловий гігант в «Історії міст 

жниварок,  механічних  млинів,  цукроварень, 

і  сіл  Української  РСР»  у  томі,  присвяченому 

розпочали виготовляти вила та граблі. Загалом 

Кіровоградській 

області, 

розповідається: 

на  кінець  червня  1942  року  завод  випустив 

«...Окупанти  розкрадали  цінне  устаткування, 

продукції на 3 млн. крб.» [92]. 

верстати  промислових  підприємств.  Тільки  з 

У 1943 році завод було передано одному з 

«Червоної  зірки»  вивезено  до  Німеччини 

потужних  німецьких  підприємств  і  він  почав 

близько 200 одиниць заводського устаткування, 

успішну  діяльність  щодо  виробництва  значних 

знищено  або  розкрадено  всю  технічну 

обсягів  сільськогосподарської  та  військової 

документацію на сільськогосподарські машини, 

техніки 

із 

застосуванням, 

зокрема, 

і 

що 

вироблялися 

до 

війни. 

Гітлерівці 

прогресивних  німецьких  технологій.  Про  це 

намагалися  пристосувати  машинобудівні  за-

йдеться  у  статті  Володимира  Боська  «Завод 

води  для  ремонту  військової  техніки.  На 

«Червона  зірка»  під  час  окупації»  [4], 

«Червону  зірку»  під  загрозою  розстрілу  вони 

написаній  на  основі  інформації  доктора  Бруно 

зігнали  до  700  робітників.  Фашисти  ввели  на 

Бокслера,  батько  якого  Хорст  Бокслер  був 

заводі  паличну  дисципліну:  за  найменші 

директором  «Червоної  зірки»  в  окупованому 

дрібниці  робітників  били  і  штрафували.  Проте 

місті. Вперше ці факти з використанням листів 

трудящі 

всіляко 

саботували 

заходи 

його  батька  і  матері  з  Кіровограда  та  архівних 

окупаційних  властей  по  налагодженню  роботи 

документів  про  діяльність  підприємства,  що 

заводу,  псували  машини»  [65].  Насправді  все 

зберігаються  у  ФРН,  були  викладені  у 

було зовсім не так. 

німецькому  часописі  «Золотий  плуг»  (видання 

Деяке  обладнання  з  «Червоної  зірки» 

Музею сільськогосподарської техніки).  

демонтували  і  вивезли  на  Схід  за  вказівкою 

Навесні  1943  року  німецький  уряд 

радянських  органів  влади  в  липні-серпні  1941 

запропонував великим підприємствам узяти під 

року. Крім того, відступаючи, сапери Червоної 

свою  юрисдикцію  заводи  на  окупованих 

Армії  підірвали  головні  корпуси  цього  заводу, 

радянських територіях. Першим у списку стояв 

перетворивши  їх  на  руїни.  Значних  втрат 

одеський  завод  сільськогосподарської  техніки, 

зазнали й інші підприємства. Як зазначається в 

однак  він  дістався  румунам  –  союзникам 

дослідженні  Івана  Петренка,  «за  підрахунками 

Німеччини.  Другим  привабливим  підпри-

Кіровоградської  міської  управи,  руйнування 

ємством  вважався  завод  «Червона  зірка»  в 

промисловості  сягало  40%.  На  кінець  грудня 

Кіровограді.  До  війни  тут  працювало  18  тисяч 

1941  року  в  Кіровограді  відновило  роботу  21 

робітників,  виробничі  приміщення  розташову-

промислове 

підприємство. 

Всі 

вони 

валися  на  восьми  гектарах,  завод  мав  свою 

підпорядковувалися т.зв. промисловому відділу 

лікарню 

з 

амбулаторним 

відділенням, 

міської  управи.  Поряд  з  ними  запрацювали       ремісниче 

училище 

та 

дитячий 

садок. 

27 дрібних майстерень, де було 370 робітників. 

Тимчасове  керівництво  заводом  на  той  час 

Як і в радянські часи, великим підприємствам у 

здійснювали  офіцери  Штайнерт  та  Хаузман. 

роки  гітлерівської  окупації  теж  доводили 

Прибувши  до  міста,  Бруно  Бокслер  та  Фауль 

плани. Їх вони до кінця 1941 року виконали на 

(начальник  виробництва  фірми  Еберхардт  у 

100,3%,  а  продукції  випустили  майже  на  2,4 

місті  Ульмі)  оглянули  завод.  Він,  на  жаль,  не 

млн. крб. Підприємства та майстерні випускали 

був  призначений  для  виробництва  плугів. 

вози,  сільськогосподар-ський  реманент  (сапи, 

Довоєнну  продукцію  в  основному  складали 

лопати,  граблі),  ліжка,  меблі,  шили  одяг, 

сівалки,  снаряди  та  ливарні  вироби.  Проте 

рукавиці, виготовляли фарби та  оліфу, ґудзики 

Фауль із Бокслером дійшли висновку, що після 

та мундштуки. 

необхідного  переоснащення  можна  буде 

Упродовж  зими-весни  1942  року  в 

розпочати  випуск  ґрунтообробної  техніки. 

Кіровограді працювали все ті ж 21 промислове 

Оскільки  Фауль  відмовився  очолити  «Червону 

підприємство,  що  і  до  війни  з  1063  робіт-

зірку»,  то  стати  її  директором  запропонували 

никами. За І квартал 1942 року вони виробили 

Бокслеру. Він зажадав (і отримав!) надзвичайно 

продукції  майже  на  3  млн.  крб.  та  освоїли 

високий  оклад  –  1500  рейхсмарок  плюс 

виробництво  нової  продукції:  виделок,  ножів, 

різноманітні  надбавки,  у  тому  числі  на 

шпагату  тощо.  На  літо  1942  р.  в  одну  зміну 

придбання  зимового  одягу  (максимально 

працювали  деякі  вцілілі  цехи  заводу  «Червона 

дозволений  оклад  у  Німеччині  складав  1000 

зірка».  До  роботи  стали  528  робітників  та 

марок).  Фінансовим  директором  «Червоної 

інженерів. За короткий час на заводі для потреб 

зірки»  було  призначено  Георга  Боллера,  крім 

гітлерівського  війська  налагодили  випуск 

того,  вводились  дві  секретарські  ставки.  У 

малих  та  великих  лопат,  як  підборних,  так  і 

Німеччині  на  заводі  Еберхардта  оголосили 

штикових,  встигли  випустити  126  тис.  сап, 

прийом  на  роботу  в  Кіровограді.  Першою 

відновили випуск запасних частин до сівалок і 

подала  заяву  фройлейн  Хедвіг  Шмідт.  Більше 

~ 354 ~ 

ніхто  не  відгукнувся,  оскільки  Бокслер 

Виробничими  майстернями  керували  місцеві 

схитрував,  тихенько  знявши  оголошення. 

спеціалісти. Технічне та економічне відділення 

Оскільки  бажаючих  працювати  на  «Червоній 

очолював  росіянин  Ануров,  який  отримував 

зірці»  не  виявилося,  Бокслер  зміг  на  місце 

1200 марок та 30 відсотків преміальних. У його 

секретарки  взяти  свою  молоду  дружину,  хоча 

підпорядкуванні  перебував  німецький  інженер 

офіційно  це  заборонялося.  Шарлотта  Бокслер, 

Кісслінг  з  окладом  950  марок  та  30% 

мобілізована  в  «трудармію»,  працювала  на 

преміальних,  інженери  Нагорний  і  Розенталь 

заводі в Ульмі. За роботу в Кіровограді їй нале-

отримували  по  750  марок.  Цікаво  відзначити, 

жала  зарплата  250  марок  плюс  «східний 

що місцеві спеціалісти працювали дуже добре і 

коефіцієнт» – ще 210 марок [4]. 

навіть  отримували  більші  премії,  аніж  німці. 

Завод Еберхардта прийняв «Червону зірку» 

Зарплату  місцевим  фахівцям  Бокслер  міг 

13  травня  1943  року.  Невдовзі  до  Кіровограда 

призначати  сам,  а  оклади  німецьких  спе-

прибула група німецьких спеціалістів.  

ціалістів 

затверджувались 

у 

Німеччині. 

Завод «Червона зірка» передовсім отримав 

Низький  прибутковий  податок  –  11%  (про  що 

нову  назву  –  «Кіровоградський  плужно-

сьогодні  можна  тільки  мріяти)  –  мав  зробити 

ливарний  завод»  і  розпочав  випуск  продукції: 

працю  на  «східних  територіях»  привабливою 

плугів 

та 

бронетехніки. 

Спочатку 

для  німців.  Далі  у  відомості  на  зарплату 

модифікували  німецьке  обладнання,  згодом 

фігурують п'ятеро  українських конструкторів з 

налагодили конвеєрну лінію та раціоналізували 

окладом  у  600  марок,  інші  службовці 

виробничий процес. Робочий день починався о 

отримували  по  400  марок.  Майстри  на 

шостій ранку і тривав до 16 години 30 хвилин із 

виробництві  мали  зарплату  від  480  до             

півторагодинною  перервою  на  обід.  Замовлень 

600 марок, а також премії 10-50%.  У штатному 

спочатку  не  було,  а  весь  готівковий  капітал 

розкладі  була  навіть  передбачена  посада 

дорівнював  чотирьом  тисячам  марок.  Клієнти, 

вчителя,  яку  займав  Нікітенко  з  окладом         

яких  вдалося  заполучити,  були  в  основному  із 

750 марок та 20% преміальних; мав завод свого 

військово-промислового 

комплексу 

та 

архіваріуса  Добровського  та  перекладача  Аву 

управління  сільського  господарства,  пізніше 

Адамовську [4]. 

з’явилися  й  приватні  замовники  серед 

У листопаді 1944 року, коли німецькі війська 

місцевого населення та румунів. Невдовзі завод 

відступали, 

як 

тоді 

пояснювали, 

«із 

перетворився в одного з найбільших платників 

стратегічних  міркувань»,  на  заводі  з’явилася 

податків  в  області.  Житлову  проблему 

група  саперів  на  чолі  з  лейтенантом,  яка  мала 

німецьких  спеціалістів  вирішили,  спорудивши 

наказ  зруйнувати  завод.  Сапери  конфіскували 

за проектом архітектора Баїша будинок на вісім 

всі запаси пального, не залишивши його навіть 

осіб із привезених будматеріалів.  

на  евакуацію  персоналу.  Але  передбачливий 

Місцевий 

художник 

А. Сидоренко 

Бокслер  приховав  авіаційний  бензин.  Якось 

погодився  намалювати  завод  та  портрет 

уранці  стало  відомо,    що  радянські  танки 

подружжя  Бокслер.  Його  гонорар  склав  100 

перебувають 

у 

шести  

кілометрах 

від 

марок.  Для  приватного  користування  Бокслер 

Кіровограда.  Тоді  було  прийнято  рішення  про 

придбав  автомобіль  марки  «Форд  Ефель». 

евакуацію. До  цього були  задіяні два  легкових 

Водієм  він  взяв  місцевого  жителя  Алекса 

авто  та  кілька  вантажівок  для  перевезення 

(Олексу)  і  настільки  довіряв  йому,  що, 

людей  і  архіву.  Бажаючих  переїхати  до 

проїжджаючи 

партизанськими 

місцями, 

Німеччини  серед  місцевих  жителів  виявилось 

видавав  револьвер.  Тим  часом  виробництво 

стільки, що вантажівки всіх не вміщали. Майже 

набирало  обертів.  Кожен  робочий  день 

всі  машини,  крім  однієї,  благополучно 

робітники починали з молитви. Майже всі вони 

дісталися  до  Умані,  де  біженців  посадили  на 

після війни зазнали репресій [4]. 

поїзд до Німеччини.  

Щодо  господарської  діяльності  заводу,  то 

Заводу  пощастило  вціліти  –  його  не 

наведу  декілька  цифр.  Обсяги  виробництва 

зруйнували  ані  радянська,  ані  німецька  влада. 

зростали  і  свого  піку  досягли  у  вересні  1943 

Під  час  бомбардувань  було  пошкоджено  лише 

року,  коли  доходи  склали  1336434,5  марки. 

два корпуси.  

Після того, як з 12 мільйонів марок, зароблених 

У 1958 році в Брюсселі проходила Всесвітня 

за  неповних  півроку,  вирахували  податки  та 

виставка,  на  якій  була  представлена  й 

витрати  на  заробітну  плату,  залишилося  6,7 

червонозорівська  продукція.  Професор  Бруно 

мільйона  марок;  чистий  прибуток  склав  1,35 

Бокслер  разом  зі  своїми  студентами  відвідав 

мільйона  марок.  Щоб  зрозуміти,  настільки 

радянський 

павільйон. 

Серед 

виробів  

продуктивно  працював  кіровоградський  завод, 

«Червоної  зірки»  Бокслер  упізнав  моделі,  які 

слід урахувати, що рівень цін в Україні складав 

запустив        у виробництво під час війни. На 

менше третини загальнонімецьких. 

одному  із  стендів  «старих  знайомих»  він 

На  підприємстві  трудилися  88  інженерно-

залишив свою візитівку [4]. 

технічних  працівників  та  760  робітників. 

~ 355 ~ 

Корпуси заводу «Червона зірка», 1941 (із архіву Рейберт.інфо [101]).  

Знімок зроблено з парашутної вишки на розі вул. Бульварної та пров. Ковалівського, неподалік від Ковалівського парку. 

Завод на німецькій мапі. Чорним кружком я позначив  

місце розташування парашутної вишки. 

~ 356 ~ 

Корпуси плужно-ливарного заводу, 1943 (із колекції «Тусламабад» [125]). 

Корпуси плужно-ливарного 

заводу, 1943  

(із газ. «Народне слово» [4]). 

На цих трьох фотографіях – 

одне й те саме місце – кілька 

головних корпусів заводу  

в 1941-1943 роках. 

Один із корпусів плужно-ливарного заводу, 1943 (із колекції Ігоря Світецького).

~ 357 ~ 

Корпуси плужно-ливарного заводу, 1943. Вигляд із боку залізничної станції [111]. 

Вигляд із боку вул. 

Кавалерійської.  

Малюнок невідомого автора, 

1943. Із колекції В.Сидяка 

(газета «Украина-Центр»). 

Один із адміністративних 

корпусів плужно-ливарного 

заводу (сучасне фото).  

Сьогодні в цій будівлі 

розташовано музей історії 

заводу Ельворті. 

~ 358 ~ 

НОВОМИКОЛАЇВКА, АЕРОДРОМ 

Новомиколаївка  

на фотографіях 1942-1943 років. 

Новомиколаївка та Некрасівка на німецькій мапі міста, 1942. 

~ 359 ~ 

Школа № 3, 1942 (із приватної колекції). 

Німецький шпиталь люфтваффе – військової авіації  

(сучасний пологовий будинок № 1, Новомиколаївка) [130]. 

~ 360 ~ 

Сучасна мапа 

Німецький шпиталь,  1943 [8; 130].  

~ 361 ~ 

Новомиколаївський пляж, 1942-1943 (із колекції Володимира Урсулова). 

~ 362 ~ 

Новомиколаївка. Кіровоградський аеродром та авіамістечко, 1942-1943  

(із колекції Володимира Урсулова). 

~ 363 ~ 

Кіровоградські  військові  авіатори  готували 

а  потім  наніс  вогневий  удар  по  літаках.  Після 

техніку  і  себе  до  захисту  рідної  землі,  а  місто 

цього 

відчайдушний 

сміливець 

полетів 

довелося  залишати  під  шаленим  натиском 

назустріч  фронту  у  напрямку  Знам’янки  ( з 

ворога  вже  в  перші  дні  війни.  «Чому  так 

матеріалів  веб-сайту  «Кіровоградщина  в  роки 

сталося,  відповісти  вкрай  важко,  бо  всі 

Другої світової війни» [68]). 

документи, що стосуються початкового періоду 

війни  на  території  України,  зберігаються  у 

московських архівах. Важко зрозуміти, за чиєю 

вказівкою і для чого сформований у Кіровограді 

незадовго  до  нападу  Гітлера  на  СРСР 

швидкісний  бомбардувальний  авіаційний  полк, 

особовий склад якого щойно освоїв пікіруючий 

бомбардувальник 

ПО-2, 

несподівано 

був 

переведений  у  Акерман  під  Севастополем.  У 

нас  лишився  невеликий  винищувальний  полк, 

який за своїми технічними можливостями не міг 

чинити  хоч  найменший  опір  ворогу.  Тому  він 

змушений  був  відразу  після  вступу  німців  у 

місто втекти до Кривого Рогу. 

Окупувавши  Кіровоград,  німці  заходилися 

відроджувати 

зруйноване 

радянськими 

спецслужбами  міське  господарство:  заводи 

«Червона  зірка»,  «Червоний  профінтерн», 

цегельні,  хлібні,  спиртовий,  м’ясо-молочний; 

фабрики,  буровугільні  шахти.  Особливу  увагу 

приділили 

авіаремонтним 

майстерням 

та 

військовому аеродрому на Миколаївці. На обох 

підприємствах працювали переважно німці. Їхні 

фахівці модернізували майстерні, перетворивши 

їх  на  авіаційний  ремонтний  завод  (АРЗ). 

Капітальної  перебудови  потребував  аеродром, 

насамперед  злітно-посадочна  смуга.  Тому  в 

роки окупації аеродром використовувався разом 

Пам’ятник П.

із  АРЗ  переважно  для  ремонту  пошкоджених 

 Вересоцькому 

німецьких  літаків  та  перенавчання  полонених 

У Кіровограді наприкінці 1943 – на початку 

червоних авіаторів, які згоджувалися працювати 

1944 рр. базувалая військова частина, де служив 

на  німців.  Одночасно  окупанти  готували  нову 

Ханс-Ульріх  Рудель  (1916–1982)  –  пілот 

злітно-посадочну  смугу,  здатну  обслуговувати 

штурмової 

авіації, 

найзнаменитіший 

та 

їхню  техніку.  Місцем  її  будівництва  обрали 

найрезультативніший 

пілот 

пікірувального 

територію  поблизу  станції  Канатово,  що 

бомбардувальника  Ю-87  («Штуки»)  у  роки        

розташовувалася  у  п’яти  кілометрах  від 

ІІ світової війни; єдиний кавалер повної стрічки 

миколаївського аеродрому.  У  жовтні  1943  року 

Лицарського  хреста:  із  Золотими  Дубовими 

обладнання  аеродрому  було  готове.  Незабаром 

листками,  Мечами  і  Діамантами.  За  кількістю 

сюди  передислокувалася  німецька  ескадрилья. 

нагород  Руделя  перевершив  тільки  Герінг. 

Перевагу 

німецьким 

пілотам 

у 

повітрі 

Всього виконав 2530 бойових вильотів. Знищив 

забезпечували 

висококласні 

винищувачі, 

9 літаків, 519 танків, понад 800 автомобілів, 50 

оснащені 

найсучаснішими 

гарматами 

і 

позицій артилерійських батарей, 4 бронепоїзди, 

кулеметами,  про  які  «сталінські  соколи»  могли 

потопив  кілька  десятків  суден.  Сам  був  збитий 

тільки  мріяти»  ( зі  статті  Ю. Матівоса 

зенітним  вогнем  понад  30  раз,  5  разів  був 

«Таємниці аеродрому «Канатове» [74]). 

поранений, 6 разів здійснював посадку за лінією  

В  історію  кіровоградського  аеродрому 

фронту. Після  поранення в стегно продовжував 

увійшов 

подвиг 

Петра 

Вересоцького, 

літати  із  загіпсованою  ногою.  Потім  Руделю 

військовополоненого  табору  №  305.  У  вересні 

ампутували  нижню  частину  гомілки,  але  й  без 

1942 року, перебуваючи на роботах на території 

ноги  він  продовжував  виконувати  бойові 

аеродрому,  йому  вдалося  проникнути  на 

польоти.  Закінчив  війну  в  званні  оберста.  З  

«месершмідт».  Петро  добре  знав  аеродромне 

1948    жив  у  Аргентині,    потім  перебрався  у 

господарство і спочатку атакував бензосховище, 

Швейцарію ( за матеріалами В. Боська).  

~ 364 ~ 

Радянські  пілоти  прозвали  Хартмана 

«Чорним  Дияволом»  (за  колір  літака),  за  його 

голову  була  призначена  нагорода  –  10  тисяч 

рублів. Пізніше потрапив у полон, був виданий 

союзниками  після  закінчення  ІІ  світової  війни 

Радянському  Союзу,  засуджений  на  25  років, 

відсидів  у  таборах  понад  десять  років,  але 

воєнним  злочинцем  себе  не  визнав.  Звільнений 

за  особистим  клопотанням  канцлера  ФРН 

Аденауера.  Крім  німецької,  досконало  володів 

китайською,  англійською,  французькою  та 

російською мовами ( з кн. В. Боська «Історичний 

календар  Кіровоградщини  на  2012  рік.  Люди. 

Події. Факти». – Кіровоград, 2011. – 260 с.»). 

Кращі  німецькі  аси  Е. Хартман,  Х. Рудель 

та  кращий  радянський  ас  Іван  Кожедуб            

(1920-1991)  могли  зустрітися  в  кіровоград-

ському 

небі. 

Іван 

Микитович 

брав 

безпосередню  участь  у  визволенні  області            

Ханс-Ульріх Рудель  

з 1 жовтня 1943 по 12 березня 1944 року. У цей 

З  кіровоградським  аеродромом  пов’язане 

період  він  був  командиром  винищувальної 

ім’я  Еріха  Хартмана  (1922-1993),  німецького 

ескадрильї  4-го  винищувального  авіакорпусу 

військового  льотчика.  Визнаний  кращим  асом 

генерал-майора  І. Подгорного.  Першу  Зірку 

Другої  світової  війни:  1400  бойових  вильотів, 

Героя 

Радянського 

Союзу 

І. Кожедуб          

800  повітряних  боїв,  352  збитих  літаки. 

отримав  4  лютого  1944  року  за  бої  у 

Авіаційна частина, в якій він служив, з 19.10 по 

кіровоградському небі.  

31.10.1943 дислокувалась у Кіровограді; з 07.01 

по  09.01.1944  –  у  Малій  Висці;  з  10.01  по 

22.02.1944  –  у  с.  Новокрасне  Маловисківського 

району.  У  небі  Кіровоградщини  збив  20 

радянських  літаків.  02.03.1944    впродовж  дня 

встановив  особистий  рекорд:  10  літаків.  За  це 

досягнення  був  нагороджений  Лицарським 

Хрестом із дубовими листками.  

Тут Іван Микитович  здійснив 326 бойових 

вильотів  і  збив  19  ворожих  літаків  (всього  на 

один  менше,  ніж  Хартман!).  До  речі,  Кожедуб, 

на  відміну  від  Хартмана,  жодного  разу  не  був 

збитим!  Авіадивізія,  в  якій  воював  Іван 

Микитович,  отримала  почесне  найменування 

«Кіровоградська» ( зі статті В. Боська «Правда 

про Велику Вітчизняну та Другу  світову війни: 

Еріх Хартман 

наші та їхні герої»). 

~ 365 ~ 

Радянські трофейні літаки на Кіровоградському аеродромі, 1941 [130]. 

Німецькі літаки на Кіровоградському аеродромі, 1942-1943  

(із колекції Володимира Урсулова). 

~ 366 ~ 

Кіровоградський аеродром, 1942-1943 (із колекції Володимира Урсулова). 

~ 367 ~ 

На аеродромі, 1942 

(із колекції «Фотографії світової війни» [130]). 

~ 368 ~ 

Німецькі вояки з одного з підрозділів люфтваффе (військової авіації) в районі 

авіаремонтного заводу (за версією А. Риби) [69]. Новомиколаївка, 1942  

 (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

Петлиці вояків люфтваффе  

(із колекції В.Урсулова). 

Район авіаремонтного заводу на сучасній мапі (рисунок В. Урсулова). 

~ 369 ~ 

ЗАЛІЗНИЦЯ 

СТАНЦІЯ КІРОВО УКРАЇНСЬКЕ 

Станція Кірово Українське (м. Кіровоград), 1942-1943. Фото Вальтера Холлнагеля. 

Станція Кірово Українське, 1943 (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

~ 370 ~ 

Станція Кірово Українське (м. Кіровоград), жовтень 1943. Фото Вальтера Холлнагеля. 

Станція Кірово Українське (м. Кіровоград), листопад 1943. Фото Вальтера Холлнагеля. 

~ 371 ~ 

Евакуація німецьких військ. Кіровоград, жовтень 1943. Фото Вальтера Холлнагеля. 

~ 372 ~ 

Танк Panzer III на вантажній платформі "Köln 12489". Вояки розмовляють з медсестрами       

Червоного Хреста, 1943. Фото: RVM (Bandelow). 

Вагон італійського дизайну для перевезення поранених вояків, 1943.  

Фото Вальтера Холлнагеля. 

~ 373 ~ 

СТАНЦІЯ ЗНАМ’ЯНКА 

Вокзал на станції Знам’янка, 1941-1942 (із колекції «Ето ретро» [117]). 

~ 374 ~ 

Знам’янка на мапі Kіровоградської області, 1941 (із колекції «Ето ретро» [117]). 

Знам’янка на мапі 

німецького генштабу, 

1941 [128]. 

Знам’янка на мапі генеральної округи Ніколаєв, 1942 [84]. 

~ 375 ~ 

Завдяки 30 коліям Знам’янка була однією з найбільших станцій України, липень 1943.  

Переїзд на станції Знам’янка, 

1943.  

У районі Знам’янки,  

    вересень 1943.  

Фото Вальтера Холлнагеля. 

~ 376 ~ 

Працівниці Імперської залізниці, 1942. Фото Вальтера Холлнагеля. 

Ремонт ручного перемикача на станції Знам'янка, 1943. Фото Вальтера Холлнагеля. 

Перевезення частин Вермахту, 1942. Фото: RVM (Ittenbach). 

~ 377 ~ 

Депо станції Знам’янка, вигляд із водонапорної башти, 1943. Видно локомотиви практично 

всіх типів, що вживалися окупантами на території Україні. У знам’янському депо працювало 

тоді приблизно 1700 співробітників. Через півроку після зйомки, 8 грудня 1943 року, місто 

визволить Червона армія. Фото Вальтера Холлнагеля. 

Після нальоту радянської авіації, жовтень 1943. Фото Вальтера Холлнагеля. 

~ 378 ~ 

Результати атаки радянської авіації на станцію Знам’янка, жовтень 1943.  

Фото Вальтера Холлнагеля. 

~ 379 ~ 

УКРАЇНСЬКА СЛУЖБА ПОРЯДКУ, 

МИРОВИЙ СУД 

Український голос. – 1941. – № 19. – С. 2 [111]. 

~ 380 ~ 

НАКАЗ № 18 

ПО КОМЕНДАТУРІ УКРАЇНСЬКОЇ  

СЛУЖБИ ПОРЯДКУ 

м. Кіровограда від 4 вересня 1941 року 

 § - І. 

В  цілях  правильної  постанови  роботи  на 

участках  м. Кіровограда,  НАКАЗУЮ:  всім 

працівникам Служби порядку: 

1.  Під  час  затримання  громадян  обов’язково 

проводить  протокол  затримання  та  особистого 

обшуку  по  надсилаємому  журналу.  Особистий 

обшук  проводять  виключно  в  присутності 

понятих за підписом в протоколі особи, що була 

затримана, та понятих з зазначенням їх адреси. 

Все,  що  буде  відібрано  при  особистому 

обшуку, хоронити у Вас та надсилати  зібране  в 

купі з затриманим. 

2.   Щоденно  вести  журнал  затриманих 

відповідно до встановленої форми. 

КОМЕНДАНТ УКРАЇНСЬКОЇ 

СЛУЖБИ ПОРЯДКУ (підпис) 

Із фондів ДАКО [27]. 

Будинок на вул. Великій, 40 (колишній ресторан) на розі вулиць Великої та Московської, де в 1942–1944 роках знаходилося бюро Української Служби Порядку. 

Фото 1943 року (із альбому «Праєторіан [98]»). 

~ 381 ~ 

Українські вісті. – 1942. – 

№ 14 (лютий). – С. 4  [111]. 

Підрозділ Української служби порядку, 1942  

(із архіву Рейберт.інфо [101]). 

Команда захисту (місцева самооборона), 1942 (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

~ 382 ~ 

Охоронці порядку на 

базарі, 1941 (із кн. 

«Нацистський 

окупаційний режим 

на Кіровоградщині 

  1941-1944 рр.» [92]). 

На посту біля обласної 

поліції – озброєна варта  

(із кн. «Нацистський 

окупаційний режим на 

Кіровоградщині           

1941-1944 рр.» [92]). 

Біля входу до районного 

посту служби 

української охоронної 

поліції (із фондів 

Державного архіву ФРН 

  [121]). 

~ 383 ~ 

НІМЕЦЬКІ СЛУЖБИ БЕЗПЕКИ, НІМЕЦЬКІ СУДИ, ПОЗАСУДОВІ СТРАТИ ЦИВІЛЬНОГО НАСЕЛЕННЯ, 

ГЕНОЦИД 

За 

деякі 

злочини 

покарання 

щодо 

1942  року  їх  залишилося  тільки  46 [92].  Відлік 

мешканців  області  ухвалював  Надзвичайний 

безпосередньої трагедії євреїв обласного центру 

(особливий)  суд  Миколаєва.  На  посадах 

розпочався на початку вересня 1941 року, коли 

суддів  перебували  винятково  німці.  Саме  вони 

німецькі окупанти заарештували всіх чоловіків, 

карали,  як  правило,  дуже  суворо,  місцевих 

зібрали в таборі та спочатку використовували їх 

жителів  за  вчинені  ними  тяжкі  злочини.  До 

на  різних  роботах,  а  потім  майже  всіх 

категорії  «тяжких»  належали  крадіжки  у 

розстріляли.  Розстріл  був  проведений  так,  що 

великих  розмірах  майна,  що  належало  Рейху, 

ніхто  насправді  не  знав,  чи  розстріляли 

розбої,  грабунки,  вбивства,  політичні  злочини 

чоловіків, однак серед жінок ходили чутки, що 

тощо. Німецькі судді з Миколаєва здійснювали 

їх розстріляли і така ж доля чекає жінок і дітей. 

поїздки  до  районів  Кіровоградської  області,  де 

За  спогадами  старожилів,  одним  із  перших 

влаштовували 

публічні 

судові 

процеси.              

місць  розстрілів  і  поховань  єврєїв  був  равелін 

У  період  з  9  по  14  листопада  1942  року  вони 

фортеці  св.  Єлисавети  поблизу  міської  лікарні 

провели  судові  засідання  в  Олександрівці, 

№ 1. 

Олександрії, Знам’янці та Кіровограді [92]. 

30  вересня  1941  року  впродовж  дня 

Вирішення  багатьох  справ  узяв  на  себе 

айнзатцгрупа здійснила масові страти євреїв на 

«німецький  суд»  м.  Кіровограда.  Відомостей 

околицях  Кіровограда,  використавши  для  їх 

про  його  діяльність  обмаль,  зате  наслідки  – 

поховання  протитанкові  рови  [15,  с.  146]. 

вражаючі. Серед його підсудних – в’язні тюрми 

Уникнути  розстрілу  восени  1941  року  вдалося 

СД  у  Кіровограді:  особи,  запідозрені  в 

небагатьом.  Адже  знаючи  наперед  адреси, 

терористичній 

діяльності 

проти 

Рейху, 

євреям  наказали  зібратися  в  збірних  пунктах  із 

затримані  підпільники  та  партизани,  численні 

документами 

та 

деяким 

майном 

«для 

заручники,  саботажники,  цивільні  дезертири  з 

переселення».  Відомі  два  таких  пункти:  біля 

військових  об’єктів,  патріотично  налаштована 

синагоги  на  вул.  Дзержинського  та  на  подвір’ї 

українська  інтелігенція  з  ідеями  побудови 

одного з будинків на вул. Володарського. 

незалежної  України,  молодь,  яка  ухилялася  від 

Тривожні  думки  й  підозри,  що  людей 

відправки  до  Німеччини  тощо.  Для  багатьох 

відправлятимуть не до Палестини, а на розстріл, 

в’язнів  тюрми  СД,  що  знаходилася  на  вул. 

все-таки  поширилися  серед  натовпу.  Однак 

Польовій  (Габдрахманова)  життєвий  шлях  за 

щось вдіяти для власного порятунку виявилося 

вироком 

«німецького 

суду» 

Кіровограда 

неможливим – затиснуті на вузькій вулиці та на 

обривався  від  розстрілів  та  тортур,  що  їх 

подвір’ї  синагоги  озброєною  охороною  євреї 

окупанти методично здійснювали в тюрмі [92]. 

приречено сідали в кузови вантажівок, якими їх 

«Неподалік  тюрми  був  викопаний  рів  з 

відправляли 

на 

околицю 

міста, 

де 

і 

вхідними  східцями  з  одного  боку.  В’язням 

розстрілювали. Серед цих безневинних жертв – 

наказували  роздягатися,  спускатися  у  рів  і 

діти, жінки, пристарілі. Кілька десятків фізично 

лягати один біля одного. Тоді туди ж спускався 

здорових чоловіків залишили для використання 

начальник  тюрми  і  стріляв  у  кожного  в’язня 

на  тяжких  роботах  з  розбирання  завалів 

окремо,  ступаючи  по  їх  тілах…  Коли  яма 

зруйнованих  вибухами  будинків,  прибиранню 

заповнювалася,  її  засипали,  а  поряд  копали 

вулиць від снігу тощо [92]. 

нову»,  –  так  описує  страти  в  тюрмі  «СД» 

Про  трагічні  події  вересня  1941  року,  – 

кіровоградський дослідник В. Постолатій [96]. 

пише  В.Урсулов,  –  у  мене  є  достовірний      

Багато людей було закатовано у будівлі на 

факт,  переказаний  моїми  родичами.  У  липні 

розі  вул.  Великої  (К. Маркса)  та  Олексіївської 

1941  року  мого  дядька  Лєбєдєва  Костянтина 

(Гагаріна),  де  знаходилася  в’язниця  ГФП  – 

Івановича,  столяра  заводу  «Червона  Зірка», 

Гехайм  фельд  поліцай  (Таємної  польової 

«добровільно» 

записали 

до 

батальйону 

поліції) [69]. 

ополчення.  У  цивільному  одязі  і  майже  без 

Позасудові страти цивільного населення. 

зброї 

батальйон 

був 

направлений 

під 

Тисячі  євреїв  та  ромів  Кіровоградщини  були 

Новоукраїнку для зупинки німецького наступу. 

вбиті в процесі реалізації нацистської політики. 

Німці швидко його оточили, забрали гвинтівки і 

«Так,  якщо  на  23  серпня  1941  року  в 

патрони,  і  розібравшись,  що  перед  ними 

Кіровограді 

проживали 

4016 

громадян 

цивільні – надавали під зад і відправили пішки 

єврейської  національності,  то  на  28  травня      по  домах.  У  вересні  К.І. Лєбєдєв  був 

~ 384 ~ 

розстріляний  разом  зі  своєю  дружиною-

євреї-сироти  –  більшість  їхніх  батьків  перед 

єврейкою  Нехамою  Златопольською  та  їх 

війною  проголосили  «ворогами  народу».  Усіх 

двомісячним  сином  (добровільно  став  у 

цих  дітей,  позбавлених  батьківської  опіки,  з 

розстрільний ряд) [69]. Як зазначає В. Даценко, 

початком  гітлерівської  окупації  напризволяще 

що  описує  цей  випадок  у  статті  «Тоді  теж 

не  покинули,  однак  умови  існування  сиріт 

стояло  бабине  літо»  (газ.  Украина-Центр, 

виявилися  доволі  складними,  а  для  декого  – 

02.10.2012),  у  подружжя  було  двоє  дітей. 

трагічними. 

Нацисти 

здійснили 

селекції              

Донька  Світлана  в  той  час  знаходилася  у 

в  Новоукраїнському  дитячому  будинку,  у 

родичів в селі під Кіровоградом, тому вижила. 

будинку  сиріт  с.  Липовеньки  Голованівського 

Наприкінці  зими  –  упродовж  весни  1942 

району,  виділивши  серед  них  євреїв.  А  потім 

року  нацисти  вирішили  остаточно  розв’язати 

знищили  шляхом  розстрілів.  Так,  неподалік 

єврейське  питання  на  Кіровоградщині,  тож  усі 

Липовеньківського  дитячого  будинку  нацисти 

вцілілі на той час євреї, якого б то віку вони не 

взимку 1942 року стратили 36 сиріт єврейської 

були і де б не проживали, підлягали знищенню. 

національності. 

Виняток  зробили  для  особливо  кваліфікованих 

Позасудові страти застосовувалися також 

спеціалістів,  послугами  яких  гітлерівці  деякий 

і  до  громадян  інших  національностей.  Згідно  з 

час 

користувалися: 

закрійників, 

шевців, 

директивами  німецького  військового  команду-

ювелірів,  перекладачів  тощо.  Але  і  їхня  доля 

вання,  у  випадку  якогось  терористичного  акту, 

швидко вирішилася. Деякі, правда, вціліли. 

заподіяного  проти  майна,  здоров’я  чи  життя 

Лаконічний  рядок  із  цифр  у  документах 

арійця  і  невиявлення  справжнього  винуватця, 

Кіровоградського гебітскомісаріату чітко вказує 

окупанти  вдавалися  до  знищення  заручників  із 

на розмір трагедії єврейської громади обласного 

числа мирних жителів певного села чи міста, на 

міста  в  центрі  України:  3970  знищених 

території  або  поблизу  яких  учинений  злочин. 

людських 

життів 

за 

якихось 

півроку 

Життя  німецького  солдата  та  офіцера  оцінили 

перебування  в  ньому  нацистів.  «Електронна 

дуже  дорого:  часто  за  його  насильницьку 

єврейська  енциклопедія»  вказує  загалом  на  9,7 

смерть, 

заподіяну 

далеко 

від 

фронту, 

тис.  громадян  єврейської  національності, 

розплачувалися  десятки,  а  то  й  сотні 

знищених 

гітлерівцями 

на 

території 

заручників. Поза судовим слідством опинилися 

Кіровоградщини  в  роки  окупації.  Експозиція 

сотні  мирних  заручників  із  багатьох  міст,  сіл  і 

музею  «Євреї    Єлисаветграда»    наводить    інші  

хуторів  Кіровоградщини.  За  вчинені  біля  них 

цифри  розстріляних  нацистами  євреїв  під  час 

терористичні  акти  проти  життя  німецьких 

голокосту – 22745 [92]. 

військових 

окупанти 

відразу 

знищували 

Жертвами 

нацистів 

стали 

«десятки 

десятки  ні  в  чому  не  винних  мешканців.  Мали 

вихованців  дитячих  будинків,  що  діяли  перед 

місце також окремі рішення гебітскомісарів про 

війною  на  Кіровоградщині.  Із  початком  війни 

страту підпільників і партизанів» [92]. 

сиріт  не  евакуювали.  Серед  них  проживали 

Група євреїв, яку 

ведуть у невідомому 

напрямку.  

  Вересень 1941 [9]. 

~ 385 ~ 

Зондеркоманда, 1941 [8].  

 Євреї  в  тимчасовому  таборі,  серпень-вересень  1941.  Фото  офіцера  СС  М.Тойнберга, засудженого  німецьким  судом  за  те,  що  в  порушення  наказу  робив  фотознімки  під  час 

операцій зі знищення євреїв [77]. 

~ 386 ~ 

Синагога на розі вулиць Дзержинського та  

Компанійця, де у вересні 1941 року було  

наказано зібратися євреям «для переселення» 

(довоєнне фото). 

Пам’ятний знак біля синагоги (сучасне фото). 

Це місце на сучасній мапі. 

~ 387 ~ 

Одне з перших місць розстрілів та поховань євреїв – на равеліні фортеці св. Єлисавети, біля 

міської лікарні № 1 (вересень 1941 року). Пізніше там стали розстрілювати та/або ховати 

громадян інших національностей – жертв терору окупаційної адміністрації (фото 1942 р.). 

Сучасне фото. 

~ 388 ~ 

Місце масового розстрілу євреїв, вересень – жовтень 1941 [77].  

Місце протитанкового рову на сучасній мапі. 

~ 389 ~ 

Ексгумація тіл громадян, розстріляних у 1941-1944 роках (фото 1944 року) [52]. 

Громадяни, розстріляні гітлерівцями у передмісті Кіровограда, біля Соколівських хуторів 

(фото 1944 року) [52]. 

Соколівські хутори на німецькій мапі. 

~ 390 ~ 

 Ексгумація тіл дітей-сиріт, 

розстріляних у в’язниці ГФП у 

 лютому 1943 р. (фото 1944 року). 

Із кн. «Велика війна. 

 Кіровоградський вимір» [9]. 

 Будівля на розі вул. В.Перспективної 

(К.Маркса) та Гагаріна 

 (Олексіївської), де за однією з версій 

знаходилася в’язниця ГФП – Гехайм 

 фельд поліцай (Таємної польової 

поліції). За іншою версією вона 

знаходилася в будівлі, яка не 

 зберіглася, – на місці сучасної 

обласної бібліотеки ім. Д.Чижевського

(у правій частині фотографії). 

Трупи радянських 

громадян, 

замордованих і 

розстріляних 

німцями у 

підвалах будинку  

на розі вул. 

Великої та 

Олексіївської, 

1944 (із архіву 

  В. Даценка). 

~ 391 ~ 

Листівка, 1943 [84]. 

Кіровоградські вісті. – 1942. – № 94 (2 грудня). – С. 4 [111]. 

~ 392 ~ 

Українські вісті. – 1942 . – № 74. – С. 4 [111]. 

Листівка, 1943 (із фондів ЦДАВО [113]). 

~ 393 ~ 

Плакати, 1943 [80]. 

Плакат, 1943 [80].  

Плакат, 1943 [113]. 

~ 394 ~ 

Плакат, 1943 

(із фондів ЦДАВО [113]). 

Німецький агітаційний плакат 

«Краще  допомагай  німцям! 

Сповіщай 

про 

сховища 

бандитів», 1942-1943 [110]. 

~ 395 ~ 

Листівка, 1943  

(із фондів ДАКО [52]). 

Облава в селі, 1943. Фото з архіву 

Рейберт.інфо [101]. 

Страчені партизани (ліворуч) та  

цивільні особи (праворуч), 1943 (фото з архіву 

Рейберт.інфо [101]). 

~ 396 ~ 

ВІЙСЬКОВОПОЛОНЕНІ 

Як  Гітлер,  так  і  Сталін  не  думали,  що  на 

промислових об’єктах під наглядом окупаційної 

першому  етапі  війни  буде  настільки  багато 

влади. 

Про 

роботу 

військовополонених               

військовополонених (до 5 млн.). Погоджуюсь із 

у 

колишніх 

радгоспах 

обласна 

газета 

І. Петренком,  який  стверджує,  що  таку  їх  

«Український  голос»  12  листопада  1941  року 

кількість  «варто  пояснити  не  так  талантами 

писала  таке:  «По  нашій  області  на  збиранні 

нацистських  полководців,  як  прорахунками 

цукрових 

буряків 

та 

на 

різних 

радянських та небажанням сотень тисяч солдат 

сільськогосподарських  роботах  працює  в          

воювати за примарні комуністичні ідеали» [92]. 

11  державних  дворах  понад  3500  чоловік 

На  території  Кіровоградської  області  в 

військовополонених.  Від  багатьох  керівників 

період  німецької  окупації  існувало  15  таборів 

господарств  вже  чути  добрі  відгуки  про  їх 

радянських 

військовополонених 

[3]. 

роботу.  Наприклад,  в  Олександрівському 

Окупаційна  влада  широко  використовувала 

відділі  Мар’янівського  держгоспу  на  збиранні 

безкоштовну  працю  цих  людей  на  будівництві 

маточного 

цукрового 

буряка 

працює                

та  ремонті  доріг,  розбиранні  залишків  та 

149  військовополонених.  Всі  вони  забезпечені 

відбудові  зруйнованих  радянськими  військами 

житлом,  гарним  харчуванням  тричі  на  день, 

промислових,  сільськогосподарських  об’єктів, 

вони  сумлінно  працюють  і  почувають  себе  як 

житлових  і  громадських  будівель  тощо. 

на  волі,  а  не  як  у  полоні.  Керуючий  цього 

Поширеним  явищем  було  використання  праці 

господарства 

п. 

Росман 

звернувся 

до 

військовополонених у сільському господарстві, 

Німецького Командування з проханням дати на 

тому  кілька  таборів  було  розташовано  на 

роботу  ще  одну  групу  полонених».  У  жовтні 

території МТС та громадських дворів.  

1941 

року 

300 

полонених 

прибули                      

Умови  життя  і  праці  військовополонених 

до держбурякорадгоспу «Комінтерн» Олександ-

були  різними.  На  початку  війни  керівництво 

рійського  району.  Для  них  –  змучених  і 

Німеччини,  розраховуючи  на  блискавичну 

охлялих,  в  радгоспі  вирішили  видавати  щодня, 

перемогу, 

не 

передбачало 

інтенсивної 

крім  іншої  їжі,  ще  й  по  0,5  л  свіжого  молока 

експлуатації військовополонених, тому частину 

[92]. 

з  них  відпускали  на  волю.  Наказ  на  це 

У перші місяці війни офіцерський склад із 

Верховного  командування  сухопутних  військ 

числа полонених або не залучався до робіт, або 

групи  армій  «Південь»  з’явився  25  грудня     

використовувався  переважно  на  території 

1941 року [92]. 

таборів,  практикувалося  створення  так  званих 

За  різними  оцінками,  від  600  до  900  тис. 

робітничих  батальйонів,  у  які  в’язні  нерідко 

червоноармійців,  які  потрапили  до  німецького 

переходили,  щоб  уникнути  табірного  життя. 

полону  на  початку  війни,  були  відпущені  по 

Тих,  хто  давав  згоду  вступити  в  робітничий 

домівках  [3].  Ця  акція  переслідувала  не  лише 

батальйон,  виділяли  із  загального  числа 

пропагандистську  мету  (привернення  симпатій 

військовополонених  і  переводили  до  окремих 

місцевого  населення  до  «німців-визволителів» 

казарм. Тут режим був менш суворим [3].  

України), але й мету  практичну (в окупантів не 

Німці  обіцяли  звільнення  всім  іншим 

було  можливостей  нагодувати  таку  велику 

військовополоненим  тоді,  коли  буде  звільнена 

кількість  полонених,  до  того  ж,  в  економіці 

від більшовиків територія, де вони мешкали до 

потрібні  були  робочі  руки).  Для  звільнення 

війни.  Саме  з  таким  гаслом  –  вільна  праця  на 

виставлялися  такі  умови:  особа  (будь-якої 

звільненій  території  –  німецька  окупаційна 

національності,  крім  євреїв  і  ромів)  мала 

влада виступила в жовтні 1941 року, періодично 

довести, що вона до війни постійно мешкала на 

публікуючи  в  газетах  ці  обіцянки  та  матеріали 

території  УРСР,  не  була  політруком  або 

про 

нормальні 

умови 

утримання 

партійним  активістом.  Але,  як  підкреслює 

військовополонених 

у 

таборах. 

Проте 

І. Петренко,  німці  не  завжди  дотримувалися 

реальність  була  іншою.  Тих,  хто  не  встиг 

таких  вимог  і  нерідко  відпускали  на  волю  осіб 

звільнитися  до  кінця  1941  року,  чекали  роки 

різних  національностей  із  інших  республік 

тяжкої праці, вкрай незадовільного харчування і 

СРСР [92].  

складних побутових умов утримання.  

Звільнений із полону мав негайно прибути 

Доля  переважної  більшості  військово-

до місця свого проживання та зареєструватися в 

полонених  (як  звільнених  німцями,  так  і  тих, 

комендатурі. 

До 

кількості 

звільнених 

хто  перебував  у  таборах),  після  перемоги  була 

червоноармійців  ще  можна  додати  кілька 

тяжкою:  їх  чекали  штрафні  батальйони  або 

десятків  тисяч  розконвойованих,  які  жили  і 

табори,  оскільки  Й. Сталін  проголосив  їх 

працювали 

на 

сільськогосподарських 

та 

зрадниками Батьківщини. 

~ 397 ~ 

Радянські військовополонені, 1941 (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

~ 398 ~ 

Вул. К. Маркса (Велика), серпень-листопад 1941 [8; 124]. 

~ 399 ~ 

Табір для військовополонених шталаг № 305 (Stalag 305 - Kirowograd).  

Знаходився в 1941-1943 роках на вул. Шевченка в районі колишнього Будинку офіцерів. 

Шталаг – скорочена назва (від скор. нім. Stammlager, повна назва нім. "Mannschaftsstamm und Straflager") концентраційних таборів німецького Вермахту для інтернованих 

військовополонених з рядового складу під час Другої світової війни. 

Фото з кн. «Велика війна 1941-1945. Кіровоградський вимір» [9]. 

Місце розташування шталагу № 305 (сучасна мапа).  

~ 400 ~ 

Табір для військовополонених шталаг № 305, 1941-1943 (із колекції Володимира Урсулова).  

Знімок зроблено з боку будівлі педагогічного інституту. 

Знімок зроблено з боку брами і прохідної, 1941-1942 (із колекції Ігоря Світецького). 

Праворуч – Будинок офіцерів. 

~ 401 ~ 

Табір для 

військовополонених шталаг  

№ 305, 1943 (у центрі 

фотографії).  

Ліворуч – стадіон.  

На передньому плані:  

праворуч – будівля 

педагогічного інституту 

(німецький шпиталь),  

по центру – споруди військової 

частини (колишнього 

кавалерійського училища). 

Знімок зроблено з парашутної 

вишки біля Ковалівського 

парку 

(із колекції Володимира 

Урсулова). 

Картка військовополоненого 

Романюка Данила, 1941            

(із фондів ДАКО [26]). 

~ 402 ~ 

Вул. Шевченка, 3. Вхід до табору військовополонених (шталаг 305), серпень-вересень 1941 р. (із колекції В. Неділька). Група жителів міста, ймовірно, родичів 

полонених, намагаються потрапити, напевно, на прийом до начальника табору. 

Вул. Шевченка, 3 сьогодні (сучасне фото). 

~ 403 ~ 

Військовополоненим повідомили про звільнення, вересень-жовтень 1941 [101]. 

Посвідчення звільненого військовополоненого, 1941 [16]. 

~ 404 ~ 

Український голос. – 1941. – № 22 

(листопад). – С. 4 [111]. 

Український голос. – 1941. –                             Український голос. – 1941. – № 11. – С. 3  [111]. 

№ 22 (12 листопада). – С. 4 [111].         

~ 405 ~ 

  Український голос. – 1941. – № 21 (8 листопада). – С. 4 [111].

Згідно  з  наказом  Гітлера  було  звільнено  далеко  не  всіх  полонених.  Десятки  тисяч  цих 

людей не один рік перебували в таборах на території області, очікуючи обіцяного Гітлером 

звільнення після «звільнення» тих територій СРСР, де вони народилися. Їх використовували 

на  важких  роботах,  жили  вони  в  бараках,  харчувалися  з  мінімальним  раціоном.  Особливо 

тяжко    їм    було    в    1941  –  1942    роках,    коли,  за  наказом  Сталіна,  радянський  комітет 

Червоного Хреста припинив перекази коштів до Міжнародного комітету Червоного Хреста, з 

фондів  якого,  як  правило,  організовувалося  харчування  військовополонених.   Втім,  це  не 

виправдовує  окупантів,  оскільки  окупаційна  влада  має  нести  всю  повноту  відповідальності 

за стан життя населення: як цивільних осіб, так і військовополонених. 

За даними В. Даценка [13], на підставі показів свідків, заяв громадян, протоколів допитів 

німецьких військовополонених, матеріалів розкопок санітарних поховань було складено акт 

від  24  квітня  1944  року,  у  якому  зазначалося,  що  у  таборі  «Шталаг  №  305»  за  період  його 

існування  загинуло  від  голоду,  холоду,  мордувань  і  знущань  біля  50  тис.  радянських 

громадян різних національностей, які потрапили у гітлерівський полон. 

В’язні таборів для військовополонених, 1941 [52]. 

~ 406 ~ 

У шталагу № 305 діяла продумана система 

фізичного  та  морального  знущання  над 

полоненими.  Крім  щоденних  побоїв  з  боку 

охорони,  тяжкої  праці  на  ремонті  та 

будівництві 

доріг 

і 

мостів, 

бранців 

викошували голод та хвороби [13]. 

29 листопада 1941 року було  засвідчено 

повідомлення 

начальника 

караулу 

єфрейтора 

Гасса 

про 

те, 

що 

військовополоненими-узбеками 

вночі 

вбито  і  розчленовано  для  приготування 

м’ясної  страви  6  військовополонених 

слов’ян.  До  акта  було  долучено  це 

шокуюче фото [13]. 

~ 407 ~ 

Довідка НКДБ по Кіровоградській області  

«Про звірства німецьких окупантів у м. Кіровограді», 1944. – С. 1 (із фондів ДАКО [52]). 

~ 408 ~ 

Продовження 

Довідка НКДБ по Кіровоградській області  

«Про звірства німецьких окупантів у м. Кіровограді», 1944 [52]. – С. 2. 

~ 409 ~ 

Довідка НКДБ по Кіровоградській області  

«Про звірства німецьких окупантів у м. Кіровограді», 1944 [52]. – С. 3. 

~ 410 ~ 

Кіровоградська правда. – 1944. – № 4 (29 січня). Із фондів ДАКО [18]. 

Приміщення педагогічного технікуму на вул. Польовій (Габдрахманова), де під час окупації знаходилася в’язниця СД [9]. 

Сьогодні в цій будівлі розташовано шкіряно-венерологічний диспансер. 

~ 411 ~ 

МІСЦЯ СТРАТ І ПОХОВАНЬ  

Місця масових страт та/або поховань євреїв, цивільних громадян інших національностей, військовополонених, підпільників та партизанів, що здійснювалися німецькою окупаційною 

адміністрацією в м. Кіровограді 

Пам’ятник на равеліні фортеці св. Єлисавети [90]. 

~ 412 ~ 

Пам’ятник біля колишнього 

шталагу № 305 [90]. 

Пам’ятник євреям-жертвам нацизму на місці 

протитанкового рову (вул. Волкова) [90].  

~ 413 ~ 

Пам’ятний знак про закатованих у в’язниці СД на подвір’ї диспансера [90]. 

Школа № 30  

(довоєнне фото). 

У приміщеннях школи  

знаходилися осередок  

гестапо [52]  та  

пересильний  

пункт для молоді, яку  

окупанти відправляли  

на роботи  

до Німеччини [62]. 

Школа № 30  

на німецькій мапі. 

~ 414 ~ 

  Вул.  Велика,  41.  Будинок  на  розі  Великої  та  Гоголя  (біля  Св.-Успенського  собору),  де 

знаходився осередок жандармерії. Фото 1942 року [101]. 

На  цьому  фото  –  той  самий  будинок  на  вул.  К. Маркса  на  фото  60-х  років  (із  колекції 

Ю. Тютюшкіна).  Праворуч  видно  вхід  до  бухгалтерської  школи,  де  під  час  окупації 

знаходився осередок СД. 

Цей  будинок  був  зруйнований  у  1968  році.  У  1969  році  на  це  місце  було  поширено 

Центральний  сквер.  У  квітні  1970  року  там  було  відкрито  стелу  «Дошка  пошани», присвячену 100-річчю від дня народження В. Леніна, яку було знесено в серпні 2017 року. 

~ 415 ~ 

Шибениці на Базарній площі, 1944 [114] 

Документальні  дані  про  страти  німцями  на  цих  шибеницях  на  сьогодні  відсутні.              

За  спогадами  людей,  які  пережили  окупацію,  страта  відбулася  усього  один  раз:  повісили 

крадіїв.  Трупи  висіли  досить  довго  з  відповідними  табличками  на  грудях  (за  інформацією 

Ю.Матівоса [69]). Щодо повішених німцями було оголошення про страту карманних злодіїв. 

Але  згідно  з  інструкціями  Головного  управління  імперської  безпеки  (РСХА) рекомендувалося карати як кримінальних злочинців-крадіїв  учасників бандерівського руху – 

Bandera-Bewegung (за інформацією В.Даценка [69]). 

Місце шибениць на сучасній мапі 

~ 416 ~ 

РУХ ОПОРУ 

Достовірної 

інформації 

про 

роботу 

тощо. 

Кількість 

убитих 

підпільниками 

кіровоградського підпілля бракує. Крім того, як 

німецьких  офіцерів  у  подальших  звітах  зросла 

зазначає  В. Постолатій,  її  важко  відділити  від 

до 160, а солдатів і зрадників – до 1500. Подібні 

міфотворчості  й  відвертої  брехні  офіційних 

цифри  були  виписані  цілком  у  дусі  концепції 

звітів  партійних  органів  і  керівників  опору:       загального  звіту  секретаря  Кіровоградського 

«У  першому  звіті  очільника  кіровоградського 

підпільного  обкому  партії  М. Скирди,  який 

підпілля  К. Гончарова  від  5  лютого  1944  р.,  

стверджував,  що  партизанами  й  підпільниками 

адресованого  Сталіну,  читаємо:  «Шляхом 

області  під  час  окупації  було  знищено            

правильної  й  умілої  організації  роботи  в  тилу 

7972  фашисти,  в  тому  числі  16  генералів  і       

ворога  ми  досягли  виключно  великих  успіхів  і 

313  офіцерів,  пущено  під  укіс  72  ешелони, 

кожен крок наших дій ґрунтувався на особисто 

знищено 

242 

паротяги, 

1367 

вагонів,               

Ваших  вказівках,  а  також  на  вказівках  Партії  й 

102 цистерни тощо (і їх не лише знищували, але 

Уряду».  Подібна  риторика  –  то  дух  часу,  щось 

й  обліковували).  Влітку  1944  р.  приписками 

на  зразок  традиційних  поклонів  і  завірянь  у 

ватажків партизанів і підпільників змушені були 

вірнопідданості  васала  перед  сюзереном.  А  ось 

займатися  партійні  органи.  Відмітивши  велику 

уже  далі  йшла  конкретика.  Але  наскільки  вона 

підпільно-диверсійну  роботу  кіровоградського 

була  достовірною?  У  звіті  говорилося,  що 

опору,  міськком  партії  водночас  констатував, 

організація  діяла  на  території  м.  Кіровограда, а 

що 33 окремі відомості звіту перевірити просто 

також 

Кіровоградського, 

Аджамського, 

неможливо  (виконавці диверсій  загинули), інші 

Маловисківського 

й 

Великовисківського, 

описані 

події 

значно 

перекручено 

й 

Новомиргородського, 

Новоукраїнського, 

перебільшено,  а  деяких  узагалі  не  було.              

Рівнянського,  Компаніївського,  Бобринецького 

За  однією  з  версій,  яку  довелося  почути  від 

й  Хмелівського  районів.  Організація  мала  632 

ветерана,  звітна  міфотворчість  досить  швидко 

друкарських  машинок  (у  тому  числі  й  2 

почала  заохочуватися  з  Києва.  Відбувалося 

німецьких),  3  ротатори,  4  радіоприймача, 

своєрідне 

змагання 

між 

партійними 

бланки різних документів, паспортів, печатки й 

очільниками,  хто краще прозвітує, Білорусія чи 

штампи, до  150  тисяч  окупаційних  карбованців 

Україна, чиї розповіді про партизанські подвиги 

щомісячно.  У  звіті  також  вказувалося,  що 

виявляться  яскравішими  й  більш  вражаючими.     

підпільниками  знищено  47  фашистів,  у  тому 

Так  правда  змішувалася  з  фантазією  і 

числі  12  офіцерів,  підірвано  або  спалено  4 

народжувалися  легенди.  Але  нас  не  цікавить, 

мости,  2  військових  склади,  2  авторемонтні 

чому  ці  люди  вдалися  до  міфотворчості  й 

майстерні, 

знищено 

250 

автомашин, 

3 

фальсифікації.  Це  зовсім  інша  тема.  Ми  лише 

бомбардувальники,  пущено  під  укіс  3  поїзди, 

зазначаємо,  що  достатньо  повної  й  об’єктивної 

пошкоджено 800 кабелів. Постійно виводилася з 

інформації про кіровоградське підпілля не існує. 

ладу  електростанція,  яка  простоювала  по  4-5 

Тож  з  окремих  думок,  спогадів,  фактів  ми 

днів щомісяця. Вражають й інші цифри звіту, у 

намагаємося  відтворити  більш-менш  цілісну 

якому  вказувалося,  що  було  звільнено  з  тюрми 

мозаїку  давно  минулих  подій,  віддаючи  всю 

150  політв’язнів,  а  одного  разу  тюрму 

данину  поваги  тим,  хто  боровся  з  ворогом,  хто 

підпільниками  було  захоплено  і  розпущено, 

віддав  своє  життя  за  Перемогу.  Крім  того, 

звільнено 

також 

з 

таборів 

980 

щоденний  ризик  власним  життям,  життям 

військовополонених,  відправлено  до  лісу  в 

рідних,  малопомітний  непоказний  подвиг, 

партизанські загони 250 бійців. Крім того, туди 

мученицька  смерть  багатьох  підпільників 

регулярно  постачалися  боєприпаси,  одяг,  харчі 

навряд 

чи 

підлягають 

бодай 

якійсь      

тощо.  Було  також  розповсюджено  15  тис. 

статистиці» [96].  

листівок, на 75% було зірвано відправку молоді 

Можна  погодитися  з  такими  думками  і         

на  примусові  роботи  до  Німеччини  тощо.  У 

з  такою  логікою,  зауваживши,  що  немає  також    

інших  звітах  про  роботу  кіровоградського 

і  достовірної  статистики  щодо  діяльності 

підпілля,  написаних  іншими  людьми  дещо 

ОУНівського 

(передусім, 

бандерівського) 

пізніше,  які  зберігаються  в  обласному  архіві, 

підпілля 

в 

Кіровограді, 

яке 

було 

в                 

мали  місце  суттєві  виправлення.  Наприклад, 

1942–1944  роках  не  менш,  а,  можливо,  й  більш 

доповідалося,  що  в  результаті  масштабних 

активним,  ніж  підпілля  комуністичне.  Відомо 

диверсій,  проведених  у  машинотракторних 

лише, що кількох підпільників ОУН після війни      

станціях  області,  було  зірвано  евакуацію 

було  засуджено  радянськими  органами  в 

сільгоспмашин  і  збережено  для  держави  877 

м. Кіровограді  і  відправлено  до  таборів  саме       

тракторів  (виправлено  на  2865),  369  комбайнів 

за 

«націоналістичну 

діяльність 

під 

час   

(1243),  455 сівалок (1620),  194  молотарки  (695) 

окупації» [52]. 

~ 417 ~ 

Плакати, 1942-1943 (із фондів державних архівів [110]). 

Розстріл червоними партизанами громадянина, якого вони вважали колабораціоністом [59]. 

~ 418 ~ 

Кам’янський партизанський загін ім. Ворошилова в таборі біля землянки  

в Нерубаївському лісі, 1943 (ДАКО [32]). 

Нарада зв’язкових партизанського загону.  

Командир С.І.Довженко (праворуч) (ДАКО [35]). 

~ 419 ~ 

Фото партизанської родини 

Босих (ДАКО [33]). 

Партизанський загін під командуванням 

Після атаки партизанів, 1943.  

  Діброви Іллі Даниловича (ДАКО [34]). 

Фото Вальтера Холлнагеля [81]. 

Керівники партизанського руху на Кіровоградщині.  

Зліва на право сидять – Діброва І.Д., Скирда М.М., Довженко С.І., стоять – Капітонов О.Г., Сабанський К.І., 1943 (ДАКО [36]).

~ 420 ~ 

Листівка, 1943 [52]. 

Часопис «Ідея і чин», що поширювався підпільниками в 1943-1944 роках серед населення 

Кіровоградської області (із фондів ДАКО [52]). 

Із брошури, що поширювалася підпільниками в 1943-1944 роках серед населення 

Кіровоградської області (із фондів архіву Українського визвольного руху [56]). 

~ 421 ~ 

Інформація про активістів ОУН, загиблих у боротьбі з німцями в окрузі Ніколаєв  

у 1943 році [101] 

Із газети ОУН, 1943 (із фондів архіву Українського визвольного руху [56]). 

~ 422 ~ 

Листівка УПА, 1943 (із фондів архіву Українського визвольного руху [56]). 

~ 423 ~ 

ЗВІЛЬНЕННЯ КІРОВОГРАДА 

Початок  воєнної  операції  зі  звільнення 

охочих  до  розваг солдатів.  Треба  було  займати 

міста.   21  вересня  1943  року  розпочалося 

чергу  біля  входу  заздалегідь,  іноді  наплив 

форсування 

Дніпра. 

Кожнен 

метр 

солдатської  маси  набував  форми,  що  лякала. 

кіровоградської землі давався з боєм, був густо 

Аби втихомирити цей натовп, що рвався в двері 

политий  кров’ю  радянських  солдатів.  Опір 

кінотеатру,  польовому  жандарму,  який  стежив 

ворога  наростав.  Закінчувався  1943  рік. 

за  порядком,  часто  доводилося  стріляти  в 

Завершивши  бої  для  прориву  укріплень 

повітря  з  пістолета.  Кіровоград  був  не  тільки 

німецьких військ на річці Інгулець, визволивши 

великим прифронтовим перевалочним пунктом, 

Олександрію  і  Знам’янку,  війська  2-го 

він  був  просто  переповнений  тисячами 

Українського  фронту  припинили  наступ  і 

солдатів.  1  грудня  1943  року  в  кіножурналі 

закріпилися на досягнутому рубежі. Треба було 

«Вохеншау»  я  побачив  танки  мого  ескадрону. 

перегрупувати  сили,  поповнити  війська  живою 

Від усвідомлення того, що товариші воюють, а 

силою  і  технікою,  боєприпасами  та  розробити 

екіпаж  1241-го  безтурботно  розважається  в 

план  операції  наступу  на  Кіровоград,  який,  за 

тилу,  у  мене  виникло  неприємне  відчуття.  На 

даними  розвідки,  був  сильно  укріплений, 

відміну  від  кіно,  у  магазинах  фронтової 

досить  надійно  підготовлений  до  опору.  Німці 

книготоргівлі 

напливу 

солдат 

не 

обладнали  цегляні  будинки  під  опорні  пункти, 

спостерігалося.  У  продажу  була  наукова  і 

створили  систему  перехресного  і  флангового 

науково-популярна 

література, 

підручники 

вогню,  дротяних  загород  і  мінних  полів,  бо 

(наприклад,  для  підготовки  до  іспитів  на 

розуміли  значення  Кіровограда  як  важливого 

атестат  зрілості).  Але  покупців  у  цих  кіосках 

транспортного вузла та великого промислового 

зазвичай не було. У солдатів не було прагнення 

центру.  Втрата  його  загрожувала  розривом 

до  освіти.  У  тиловому  прифронтовому  місті  у 

усього південного фронту. Для утримання міста 

них  найчастіше  були  інші  бажання.  Так, 

перекидалися значні сили піхоти і танків [9]. 

наприклад,  тут  солдат  міг  відвідати  польовий 

Кіровоград  напередодні  штурму   (зі 

бордель,  і  навіть  з  захисними  засобами.  Після 

спогадів 

німецького 

танкіста). 

«Після 

статевого акту черговий санітар змащував йому 

буксирування  пошкодженого  в  бою  танку  в 

член  розчином  нітрату  срібла  і  видавав 

Кіровоград  наш  екіпаж  1241-го  на  початку 

«посвідчення про санацію» [6].  

листопада  1943  р.  розмістився  на  квартирі  в 

«Якщо 

від'їхати  від  міста  на  пару 

красивому  маленькому  будиночку  цього  міста. 

кілометрів в сторону фронту, то на танку можна 

У  квартирі  була  паркетна  підлога,  на  якій  ми 

було  цілий  день  об'їжджати  місцевість,  не 

для сну розстелили свої ковдри. Знову довелося 

зустрічаючи  жодного  німецького  солдата.  Ця 

спати  на  підлозі,  але  тут,  принаймні,  не  було 

невідповідність між становищем бойових військ 

фронту,  а  тилове  місто  могло  запропонувати 

і 

маси 

солдатів 

в 

прифронтовому 

для  солдата  дещо.  Господинею  квартири  була 

перевалочному Кіровограді неможливо було не 

дуже  доброзичлива  українка,  яка  трохи 

помітити,  і  воно  дуже  посилювало  сумніви  в 

розмовляла  німецькою.  Коли  забрали  її 

німецькій  перемозі.  Генерал  Шернер  знав  про 

чоловіка  –  він  фахівець  з  озброєння,  –  вона, 

цей  недолік  і  своїми  жорсткими  методами 

природно,  була  дуже  сумна.  Але  що  для  нас 

спробував  вислати  солдат  з  прифронтового 

було  зовсім  незрозуміло  -  вона  заливалася 

міста  на  фронт,  щоб  посилити  бойові  частини. 

гіркими сльозами, коли нам через шість тижнів 

Те,  що  його  методи  були  непропорційно 

довелося залишати місто. 

жорстокі  і  в кінцевому  підсумку  не  привели  ні 

У Кіровограді був солдатський санаторій з 

до  чого,  крім  надмірного  збільшення  числа 

бібліотекою  та  іншими  можливостями  для 

поранених, зниклих безвісти і вбитих, багатьом 

розваги,  серед  яких  був  настільний  теніс.  Ми 

відомо.  Затверджені  їм  судові  вироки  можна 

незабаром  подружилися  з  сестрами  милосердя, 

порівняти з вироками суддів «Народної судової 

оскільки  досить  довго  були  завсідниками 

палати»,  і  вони  характеризують  його  як 

солдатського  санаторію.  Коли  8  грудня         особливо жорстокого генерала. 

1943  року  сестри  покинули  санаторій  і 

У  Кіровограді  перебував  і  полковник 

відправили  багаж  на  станцію,  кожен  зрозумів, 

Рудель 

зі 

своєю 

ескадрою 

пікіруючих 

що це означає: Кіровоград скоро здадуть. Поряд 

бомбардувальників, 

при 

якій 

існував 

із  відвідуванням  солдатського  санаторію  ми 

танцювальний  оркестр,  розважав  солдатів 

часто  бували  в  кіно.  Хоча  в  місті  було  три 

шлягерами  і  шоу.  У  мене  особисто  з  Руделем 

кінозали,  вони  не  могли  стримати  натиск 

пов'язані  дуже  погані  спогади.  Солдатська 

~ 424 ~ 

радіостанція  «Густав»,  що  перебувала  також  в 

ми  і  не  мали  скільки-небудь  значної  загальної 

Кіровограді,  давала  якось  святковий  вечір,  на 

переваги над противником, але на вибраній для 

якому  хотів  побувати  і  я.  Я  стояв  перед 

наступу  ділянці  (80  кілометрів),  що  складала 

вхідними дверима, не маючи запрошення. Хоча 

приблизну  третину  полоси  фронту,  було 

був  аншлаг,  але  при  бажанні  в  широких 

зосереджено досить сильне угруповання наших 

проходах  можна  було  ще  відшукати  пару 

військ:  30  стрілецьких  дивізій  із  56  (крім  того, 

стоячих  місць  для  кількох  солдатів.  Під  час 

ще  три  дивізії  знаходились  у  фронтовому 

суперечки з польовим жандармом, що грав роль 

резерві),  5  механізованих  і  танкових  корпусів 

білетера,  прямо  до  мене  підійшов  Рудель,  для 

(не враховуючи двох корпусів, які знаходилися 

якого, природно, було зайнято місце в першому 

в  резерві  фронту  на  відновленні).  Тут  було 

ряду, і закричав на мене: «Якщо ви зараз же не 

зібрано 100 відсотків танкових і механізованих 

заспокоїтеся, я накажу вас замкнути!»  Облаяти 

військ  і  близько  60  відсотків  артилерії». 

або навіть замкнути за бажання отримати місце 

Командування  2-го  Українського  фронту 

на  виставі  вар'єте?  Я  сприйняв  цю  витівку 

вирішило  не  затримуватися  на  досягнутих 

«першого льотчика» Гітлера надто гордовитою. 

рубежах,  а  наполегливо  продовжувати  наступ, 

У зайнятого лише самим собою і демонструючи 

підготувати  і  провести  операцію  з  оволодіння 

владу,  не  було  ні  найменшого  співчуття  до 

Кіровоградом. Загальний задум полягав у тому, 

прагнень простого фронтовика. Пізніше я все ж 

щоб завдати удару по напрямках, які сходяться, 

знову прийшов в солдатське вар'єте.  

оточити і знищити кіровоградське угруповання 

Солдатська 

радіостанція 

«Густав» 

ворога» [9]. 

покинула  Кіровоград  практично  в  той  же  час, 

Звільнення  міста.   4  січня  було  видано 

що  і  медсестри  з  солдатського  санаторію.  Це 

наказ:  «вранці  5  січня  1944  року  перейти  в 

був  ще  один  знак  того,  що  росіяни 

наступ на Кіровоградському напрямі. У напрямі 

наближаються. Польова пошта теж закрила свої 

головного  удару  армії,  обходячи  Кіровоград  із 

двері 9 грудня 1943 року. А через два дні наші 

півночі, 

наступав 

32-й 

гвардійський 

пошкоджені  танки  були  завантажені  на 

стрілецький 

корпус 

під 

командуванням 

платформи. Після цього ешелон був готовий до 

О.І. Родімцева.  Начальником  штабу  корпусу 

відправки на батьківщину» [6]. 

був  наш  земляк  –  молодий,  енергійний 

Бої на підступах до міста.  На підступах до 

полковник  І.О. Самчук.  33-й  гвардійський 

Кіровограда  в  грудні  почалися  бої.  «Вони 

стрілецький  корпус  (командир  –  генерал 

продовжувалися  і  в  ночі,  часто  не  послабляю-

М.І. Козлов,  начальник  штабу  —  полковник 

чись навіть протягом кількох діб підряд. З 16 по 

В.І. Стражевський) завдавав удар зі сходу.  Вже 

29  грудня  німці,  контратакуючи  великою 

через  дві  з  половиною  години  в  підготовлений 

кількістю  танків,  артилерії,  авіації,  піхоти, 

32-м 

гвардійським  стрілецьким  корпусом 

намагалися  відкинути  радянські  війська,  але 

прорив  на  великих  швидкостях  ринув  уперед   

прорватися  вони  не  змогли  і  населені  пункти 

7-й 

механізований 

корпус 

генерала 

поблизу Кіровограда не взяли.  

Ф.А. Каткова.  Під  кінець  дня  обидва  корпуси 

Окупанти  змушені  були  поспішно  перейти 

вийшли  на  річку  Інгул,  створивши  умови  для 

до  оборони.  А  в  цей  час  радянське  Верховне 

обходу  міста  з  північного  заходу.  Особливо 

Головнокомандування 

стягувало 

на 

відзначились  у  цей  день  частини  7-го 

Кіровоградському  напрямі  бойові  сили  і 

механізованого  корпусу,  110-ї  гвардійської 

готувалося  до  прориву.  Перегрупування  військ 

стрілецької дивізії генерала М.І. Огородова, 95-ї 

здійснювалося з 29 грудня по 2 січня 1944 року 

гвардійської 

стрілецької 

дивізії 

генерала 

з 

дотриманням 

найсуворішої 

таємниці. 

А.І. Олейникова  і  97-а  гвардійська  стрілецька 

Переговори  за  допомогою  технічних  засобів 

дивізія І.І. Анциферова. Командуючий фронтом 

зв’язку  з  питань  операції  були  категорично 

передав  із  5-ї  гвардійської  танкової  армії  8-й 

заборонені.  Радіостанції  працювали  тільки  на 

механізований  корпус  для  розвитку  наступу  в 

прийом.  Всі  розпорядження  командувачами 

напрямку  Лелеківки  і  Грузького.  Успіхові 

армій  віддавались  усно  або  через  офіцерів 

сприяло 

високе 

забезпечення 

армії 

зв’язку.  Перед  2-м  Українським  фронтом 

боєприпасами, спорядженням, пальним. Органи 

оборонялись  ворожі  8-а  і  частина  6-ї  армій  у 

тилу,  медична  служба,  очолювана  генералом 

складі 22 дивізій, у тому числі п’ять танкових і 

Метьолкіним,  у  складних  умовах  організували 

дві  моторизовані.  Основні  сили  ворога  діяли  в 

підвезення  для  військ  всього  необхідного. 

першому  ешелоні.  В  резерві  були  дві  танкові, 

Велику 

допомогу 

надав 

армії 

генерал 

одна моторизована і три піхотні дивізії. «Варто 

І.С. Грушецький. 

підкреслити,  –  пише  у  своїх  «Записках 

З  обох  сторін  у  цій  операції  брали  участь 

командуючого  фронтом»  І.С. Конєв,  –  що  хоч 

майже  мільйон  осіб,  понад  12000  гармат  і 

~ 425 ~ 

мінометів,  1000  літаків  і  майже  стільки  ж 

спробі  увійти  в  дім.  У  корпусах  панчішної 

танків. 

фабрики  (на  розі  вул.  Пашутінської  та 

Біля станції  Лелеківка  відбулося  з’єднання 

Покровської)  було  знешкоджено  10  півтонних 

радянських  військ,  які  наступали  з  півдня,  з 

авіабомб  уповільненої  дії.  Чимало  вибухівки 

військами,  що  наступали  від  Северинки.  Отже, 

було  знешкоджено  на  канатній  фабриці,  у 

німецькі  частини,  які  обороняли  Кіровоград, 

млині, в приміщенні телеграфу. 

були  повністю  оточені.  Під  час  контратак,  які 

На кожному кроці мінерів чекали підступні 

гітлерівці  продовжували  тут,  вони  втратили 

гітлерівські 

«сюрпризи». 

В 

приміщенні 

багато  живої  сили  і  техніки.  На  станції 

фабрики  на  вулиці  Миргородській  (Калініна) 

Лелеківка 

знаходилися 

великі 

склади 

лейтенант  Н.П. Новогородов  знешкодив  міну 

боєприпасів ворога, тут стояло кілька ешелонів 

потужністю  900  кілограмів  вибухівки  з 

зі  зброєю.  Наша  штурмова  авіація  здійснила 

електрозамикачем  під  східцями.  Варто  було 

вдалий  наліт  і  знищила  значну  кількість 

стати на один із них, як від будівлі залишилися 

боєприпасів. 

Німецькі 

війська 

прагнули 

б лише руїни. 

вирватися  із  цього  оточення.  До  станції 

У 

результаті 

розмінування 

міста 

Лелеківка  з  цією  метою  прибуло  підкріплення: 

Кіровограда  мінерами  бригади  генерал-майора 

до  40  танків,  багато  мінометів,  автоматників, 

Миколи  Степановича  Васильєва  було  виявлено 

які намагалися потіснити нашу піхоту і танки зі 

і  знешкоджено  понад  дві  з  половиною  тисячі 

станції  Лелеківка,  пробитися  до  Кіровограда,  а 

фугасів,  вивезено  кілька  тисяч  артилерійських 

також  скористатися  грейдерною  дорогою,  яка 

снарядів, авіабомб. А всього до першого лютого 

проходила  біля  станції  для  того,  щоб  по  ній 

1944  року  було  знято  і  знешкоджено  фугаси, 

підкидати  свіжі  сили  або  використати  її  для 

бомби,  міни  загальною  потужністю  понад       

відступу військ. 

160  тон  вибухівки,  перевірено  і  розміновано 

Швидке  просування  наших  частин  дало 

близько 118 км вулиць» [9]. 

можливість  деяким  з  них,  тим,  які  йшли  у 

Вигнання 

гітлерівців 

із 

території 

напрямку 

до 

Покровського, 

Клинців, 

Кіровоградщини  тривало  довго  –  майже 

Первозванівки,  на  кінець  другого  дня  наступу 

півроку.  Область,  у  результаті  бойових  дій, 

бути  уже  майже  під  стінами  Кіровограда.  На 

перетворилася  на  велику  руїну.  Особливо 

кінець  дня  6  січня  1944  року  з’єднання 

дісталося  тим  селам  і  містам,  за  які  точилися 

полковника  Ковтун-Станкевича,  вирвавшись 

запеклі бої. Картину руйнувань доповнило й те, 

уперед, 

вирішило 

використати 

вигідне 

що  гітлерівці,  утілюючи  в  життя  відому  з      

становище  своїх  військ  і  запросило  у 

1941 року радянську тактику «випаленої землі», 

командувача 

армією 

дозволу 

розпочати 

навмисне 

знищували 

залізничні 

колії, 

безпосередні  дії  проти  гітлерівців,  які  засіли  в 

водонапірні  вежі,  мости,  заводи,  обладнання  й 

Кіровограді.  Обґрунтування  і  мотиви  такого 

устаткування,  сільськогосподарську  техніку. 

маневру  були  такими:  «Якщо  протягом  ночі  з    

Для  підрахунків  злодіянь  окупантів  радянська 

6  на  7  січня  не  буде  завдано  удару  по 

влада  в  кожному  районі  створила  спеціальні 

Кіровограду,  то  фашистські  війська  врешті-

комісії.  Зруйноване  і  знищене  члени  комісій 

решт зрозуміють загрозу і вживуть відповідних 

вписали  до  спеціальних  актів.  Усі  вони  нині 

заходів».  Увесь  день  7  січня  в  місті  клекотів 

широко  відомі.  Їх  аналіз  заслуговує  окремої 

бій. Коли з’єдналися два ударні угруповання 5-ї 

книги.  Однак  багато  сіл  області,  розташованих 

і  7-ї  гвардійських  армій,  кільце  навколо 

поза  стратегічними  магістралями,  не  зазнали 

Кіровограда  замкнулося.  О  дев’ятій  годині 

руйнувань,  не  було  в  них  під  час  окупації  і 

вечора  було  взято  станцію  Кірово-Українське. 

жертв  серед  мирних  жителів,  а  гітлерівських 

Тільки  пізно  вночі  Кіровоград  був  повністю 

вояків  та  чинів  окупаційної  влади  селяни 

очищений від ворога» [9]. 

бачили  зрідка,  а  то  й  зовсім  не  бачили.  Тож  у 

Розмінування 

міста.  

Відступаючи, 

сіл, як і в людей, склалися у війну загалом різні 

гітлерівці  мінували  не  лише  будинки,  а  й 

несхожі долі [92]. 

знаряддя, верстати. «Заряди мінери знаходили в 

Життя  населення  після  звільнення.  

цехах 

механічного 

заводу, 

хлібозаводу, 

Стосовно  звільненого  населення  відновлена 

молокозаводу, м’ясокомбінату, у зерносховищі. 

радянська  влада  демонструвала  «величезну 

Мінери  Н.А. Матвєєв,  П.М. Гуров,  І.Н. Шараєв 

підозру,  зневагу  та  жорстокість,  адже  місцеві 

та  інші  на  кілька  хвилин  випередили  жителів, 

жителі,  на  думку  більшовицьких  ідеологів,  у 

які  поверталися  до  своїх  домівок  по  вулиці 

роки окупації піддалися обробці «фашистською 

Кримській,  яка,  до  речі,  майже  вся  була 

пропагандою». 

«Заражених 

фашистською 

замінована,  і  в  деяких  будинках  знешкодили 

чумою»  розпочали  «перевиховувати».  Десятки 

потужні  фугаси,  котрі  могли  вибухнути  при 

тисяч  юнаків  і  чоловіків  відразу  мобілізували 

~ 426 ~ 

до  лав  радянської  армії  та  кинули  в  горнило 

власним народом, адже звинуватити в співпраці 

запеклих  битв,  зобов’язавши  багатьох  із  них 

з  загарбниками  могли  будь-кого,  лише  б 

здобути зброю в бою. Трагедія мобілізованих у 

людина проживала на окупованій території. Так 

1944 році так званих «чорнопіджачників», яких 

і  сталося.  Тож  тисячі  жителів  Кіровоградщини 

фактично  навмисне  знищували  в  перших  у 

відправилися  на  «виховання»  до  уральських, 

їхньому  житті  боях,  численні  «вдовині  села»  – 

сибірських та колимських таборів. 

усе  це  ще  чекає  свого  копіткого  й  старанного 

Тим, кого не мобілізували і не арештували, 

дослідника.  У  селах  і  містах  із  чоловічого 

знайшли  інші  дієві  методи  «перевиховання»  – 

населення, 

після 

тотальної 

мобілізації, 

тяжку й виснажливу працю на виробництвах та 

залишилися  на  весну  1944  року  переважно 

в  колгоспах,  які  були  поновлені  в  довоєнному 

каліки, престарілі або підлітки. 

вигляді; щорічні непосильні «державні позики»; 

Для  тих,  хто  залишився  в  зруйнованих 

надзвичайні  великі  податки  на  присадибні 

війною  селах  і  містах,  влада,  руками 

ділянки,  включно  з  фруктовими  деревами,  що 

працівників  НКВС  та  Смершу,  організувала 

відбирали майже все вирощене; напівголодне й 

детальну  перевірку  на  предмет  співпраці  з 

голодне існування впродовж тривалого часу – з 

окупантами. 

«Доблесні» 

співробітники 

1944 і до самої смерті Сталіна» [92]. 

каральних  органів  розпочали  фактичну  війну  з 

Бої на підступах до Кіровограда, грудень 1943 (із фондів ДАКО [52]). 

~ 427 ~ 

Німецькі танки у передмісті Кіровограда, грудень 1943  

(з фондів Державного архіву ФРН [121]). 

Німецьки вояки,  

Кіровоградський район, 1943 [101]. 

Руйнування залізничних колей німцями в рамках  

тактики випаленої землі  [121].  

~ 428 ~ 

На розі вулиць Великої та Береславської (Єгорова), 8 січня 1944 року. 

Вул. Велика, 8 січня 1944 року. 

Фотографії з фондів ЦДКФФА [114]. 

~ 429 ~ 

Доповідь про результати розмінування Кіровограда за час з 8-го по 18-те січня 1944 року. – 

С.1 (з фондів ДАКО [52]).  

~ 430 ~ 

Доповідь про результати розмінування Кіровограда за час з 8-го по 18-те січня 1944 року. – 

С. 2 (з фондів ДАКО [52]).  

Радянські сапери на вул. Великій, січень 1941. Будинок на розі вул. Преобаженської, навпроти кінотеатру № 2 («Сивашець») (із фондів ЦДКФФА [114]). 

~ 431 ~ 

Радянські сапери біля будинку на вул. Інгульській (Декабристів), 4  

(із фондів ЦДКФФА [114]). 

Та ж сама вулиця, будівля навпроти. 

На стіні зберігся напис сапера 

Кабанова, який періодично 

поновлюється містянами  

(сучасне фото). 

~ 432 ~ 

Велика площа, 8 січня 1944 року. 

На розі вулиць Великої та Преображенської, 1944. Праворуч – кінотеатр № 2 («Сивашець»).  

Вул. Велика, 1944. За будівлею в центрі – вхід до ринку. Фотографії з фондів ЦДКФФА 

[114]. 

~ 433 ~ 

Велика площа, 1944  

(із фондів ЦДКФФА 

[114]). 

Міст через Інгул на 

вул. Пашутінській, 

1944 (із фондів 

ЦДКФФА [114]). 

~ 434 ~ 

Радянські сапери біля мосту через Інгул на вул. Пашутінській, січень 1944. 

Будівля на Базарній площі, січень 1944. Вигляд з боку вул. Пашутінської. 

Фотографії з фондів ЦДКФФА [114]. 

~ 435 ~ 

Дати початку окупації районних центрів Кіровоградської області  

та визволення їх Радянською Армією (із фондів ДАКО [19]).  

Вул. Велика, 8 січня 1944 року  

На одній із центральних вулиць міста, 1944. 

Фото Г. Омельчука (із фондів Російського 

(із фондів ЦДКФФА [114]) 

державного архіву кіно-фотодокументів [8]). 

~ 436 ~ 

Родина зовёт. – 

1944. – № 9  

(10 января). – С. 1-2. 

~ 437 ~ 

Родина зовёт. – 1944. –           

№ 9 (10 января). – С. 2. 

~ 438 ~ 

Відомості про опрацювання документальних матеріалів,  

зібраних на звільненій від окупантів території Кіровоградської області, 01.05.1944  

(із фондів ДАКО [49]).  

~ 439 ~ 

РУЙНУВАННЯ 

У  довідці  «Про  звірства  німецьких  окупантів  в  м.  Кіровограді»,  яку  підготувало 

управління НКДБ по Кіровоградській області після звільнення міста, зокрема зазначалося: 

Ці  дані  потрібно  використовувати  дуже  обережно,  оскільки  вони  значною  мірою  не 

відповідають дійсності: 

-  з  приводу  спалення  та  зруйнування  кращих  споруд  міста  –  документально 

підтверджено,  що  переважна  більшість  будівель  та  промислових  об’єктів,  зокрема  основні 

корпуси заводів  «Червона зірка»,  «Профінтерн», а також  електростанція,  була знищена або 

пошкоджена не німецькими окупантами, а радянськими військами в 1941 році  [9] в рамках 

тактики «спаленої землі» на виконання відповідного наказу Й. Сталіна; 

-  щодо  начебто  зруйнованих  «3  лікарень,  3  поліклінік  та  31  школи»  –  жодного 

документа або свідчень очевидців про руйнування будь-якого з цих об’єктів не знайдено. 

Залізнична станція Кірово Українське, 1941 (із архіву Рейберт.інфо [101]). 

~ 440 ~ 

Будівля вокзалу на 

станції Кірово 

Українське, 1941             

(із архіву Рейберт.інфо 

[101]). 

На станції було 

зруйновано одну третину 

будівлі вокзалу – ліве 

крило та допоміжна 

будівля, напевно,              

в результаті 

бомбардування 

німецькою авіацією           

в серпні 1941 року. 

Допоміжна будівля на 

станції, зруйнована в 

серпні 1941 року        

(із архіву 

Рейберт.інфо 

[101]). 

Зруйнований вагон, 

1944 (з сайту «Галерея 

Єлисаветград-

  Кіровоград» [10]). 

~ 441 ~ 

Кілька будівель на перехресті вулиць К. Маркса та Т. Шевченка, 1941 [101]. 

Для орієнтування: у верхній частині фотографії вул. К. Маркса (Вел. Перспективна) переходить до пл. С. Кірова (пл. Героїв Майдану). 

На сучасній мапі.  

Епіцентр вибуху позначено 

квадратом. 

Так  виглядало  це  перехрестя 

до  руйнування  (на  цьому 

фото ліворуч – будівля, в якій 

у  1941  році  знаходився 

фармацевтичний 

склад, 

праворуч – готель) [118]. 

~ 442 ~ 

Будівля фармацевтичного складу, серпень 1941. Епіцентр вибуху [8]. 

На  сьогодні  відомі  дві  версії  вибуху:  1)  будівлю  було  підірвано  радянськими 

військами в рамках тактики випаленої землі; 2) будівля постраждала від німецької авіабомби. 

Перехрестя вулиць Т. Шевченка та К. Маркса, серпень 1941.  

Ліворуч – будівля фармацевтичного складу, у центрі – будівля готелю [130]. 

~ 443 ~ 

Зруйновані будівлі на перехресті вулиць К. Маркса (Великої) та Шевченка (фотограф стояв 

на вул. Шевченка спиною до вул. Компанійця (Пашутінської), ліворуч від нього – місце, де 

знаходяться сучасні будівлі стоматологічної та дитячої поліклінік, 1941 [130]. 

Вигляд перехрестя вулиць Великої (К. Маркса) та Т. Шевченка в 1942 році 

(фотографію зроблено, ймовірно, із приміщення школи № 8) [128]. 

~ 444 ~ 

Німецька автобаза на місці зруйнованого в 1941 році будинку на розі вул. К. Маркса та 

Т. Шевченка (фото зроблено орієнтовно з будівлі школи № 8). Руїни всіх чотирьох будинків 

на перехресті цих вулиць були розібрані та вивезені до літа 1942 року [128]. 

Місце, де знаходилася автобаза, на сучасній мапі. 

~ 445 ~ 

Фото одного з цехів заводу «Червона Зірка», 1941 (із фондів ДАКО [52]). 

Фото того ж цеху з іншого боку, 1944 (із фондів ЦДАКФД [114]). 

Той же корпус, що і на попередніх двох знімках, 1941 (із альбому «Праєторіан» [98]). 

~ 446 ~ 

Один із 

корпусів Кіровоградського 

заводу «Червона Зірка», 

  1944 (із фондів ДАКО [52]). 

Будівля в центральній 

  частині міста, 1941 [9]. 

Руїни Кіровоградського 

механічного заводу, 

   1944. Фото І. Озерного 

[9]. 

~ 447 ~ 

Зруйнований млин № 8 – м. Кіровоград, рік фото невідомий (із альбому «Праєторіан» [98]). 

Млин  знаходився,  за  версією  В. Урсулова,  на  вул.  Олександрівській  (Тарковського) у кварталі між вулицями Покровською та Болотяною (Смоленчука); за версією Д. Локарева – 

на  розі  вул.  Верхньої  Пермської  та  пров.  Фортечного  [69].  Вважаю  обидві  версії 

обґрунтованими, але схиляюся більше до другої.  

Версія 1 

Версія 2 

~ 448 ~ 

Вул. Я. Томпа (Верхня Пермська), будівля пивзаводу, 1941 [9]. 

Це місце на сучасній мапі. 

~ 449 ~ 

Вул. Верхня Пермська, будівля пивзаводу, 1942 (із колекції Ігоря Світецького). 

~ 450 ~ 

Вул. Дворцова. Бу  дівля 

колишнього Кавалерійського 

училища, 1941 (із архіву 

Рейберт.інфо [101]). 

Була частково (до 40%) зруйнована 

в 1941 р., повні

стю відновлена в 

  1942 р.  

Центральний ринок, 

1942. На задньому 

плані – дзвіниця 

Спасо-Преображен-

ського собору та 

будівлі на вул. 

Пашутінській. 

Знімок з боку вул. 

Великої та будинку 

Заславського  

(з колекції 

  В. Неділька). 

Центральний ринок з боку вул. 

К. Маркса (Великої). Фото 70-х 

років. Праворуч – будинок 

Заславського. По центру – 

приблизне місце, де стояв 

фотограф, що зробив попередній 

знімок, та напрям фотографування. 

Самого місця не видно.  

Фотограф стояв на тротуарі за 

будівлею. 

~ 451 ~ 

Фото з фондів ЦДКФФА [114]. 

Будівля на вул. Великій (К.Маркса), 1944 

(із приватної колекції [8]). 

~ 452 ~ 

Будівлі на розі вулиць 

Великої та Преображенської, 

1944 (із фондів ЦДКФФА 

[114]). 

У наш час на місці будівлі 

праворуч – п’ятиповерховий 

будинок, на місці будівель у 

центрі та ліворуч – 

  Центральний сквер. 

Те саме перехрестя, що і 

на попередній фотографії, 

вигляд із іншого боку     

вул. Преображенської, 

ліворуч – поворот до 

  вул. Пашутінської). 

   Це місце на сучасній мапі. 

~ 453 ~ 

Вул. Велика (квартал між 

вулицями Гоголя та 

Преображенською),         

8 січня 1944 р.  

(із фондів Російського 

державного архіву кіно-

фотодокументів [8]). 

На цьому місці сьогодні – 

Центральний сквер. 

Той самий квартал,  

8 січня 1944 р.                   

(із фондів ЦДКФФА 

[114]). Праворуч – 

зруйновані будівлі, на 

місці яких сьогодні – 

Центральний сквер. 

Такий вигляд мав цей квартал      

до січня 1944 року 

    Це перехрестя на сучасній мапі.  

~ 454 ~ 

Успенський собор, 1944 (із фондів ЦДКФФА [101]). 

Собор постраждав від артилерії та авіації в 

Гончаренка  Михайла  Федоровича,  розтягнувся 

1944 

році. 

Сьогодні 

неможливо 

точно 

на кілька місяців. Оскільки стіни не піддавалися 

встановити,  яка  саме  сторона  –  німецька  чи 

звичайній  будівельній  техніці,  для  виконання 

радянська  –  нанесла  найбільших  збитків 

поставленого  завдання  довелося  використо-

будівлі.  Відомо,  що  кілька  снарядів  улучило  в 

вувати вибухівку.  

стіни та авіаційна бомба пробила баню (слід від 

На  місці  собору,  одного  з  найбільших, 

неї  видно  на  знімку),  але  з  якихось  причин  не 

найвідоміших  та  найгарніших  в  Україні,             

розірвалася.  Сапери  знешкодили  бомбу  та 

у  1954  році  було  споруджено  будівлю,  де 

обстежили  всі  приміщення.  Загалом  будівля 

розміщувався 

обласний 

комітет 

КПУ,                  

підлягала  ремонту,  але  радянська  влада  в       а  з  1991  року  там  знаходиться  виконком 

1945  році  ухвалила  рішення  про  її  знесення. 

Кіровоградської міської ради. 

Процес  знесення,  за  спогадами  мого  дідуся 

1943 

1954 

~ 455 ~ 

Водонапірна вежа на вул. Пашутінській.  

Фото початку ХХ ст. 

Водонапірна вежа на 

німецькій мапі  

м. Кіровограда та на 

фотографіях 

1941-1943 років.  

Існують дві версії руйнування вежі.  Згідно з першою, її було підірвано німцями в січні 

1944  року;  за  другою  –  вона  постраждала  під  час  обстрілів  та/або  бомбардування 

радянськими військами під час звільнення міста.  

~ 456 ~ 

Трамвайне депо  

(фото початку ХХ ст. [76]). 

Колектив трамвайного депо 

(довоєнне фото) [76]. 

Зазначене  

вище місце  

на сучасній 

мапі. 

~ 457 ~ 

На території  трамвайного депо, 

січень 1944  

(із

 фондів ЦДКФФА [114]). 

~ 458 ~ 

На  початку  серпня  1941  року  під  час 

пошкоджено  радянськими  військами  під  час 

відступу  радянських  військ  було  підірвано 

відступу. Незважаючи на те, що тікаючи з міста 

трамвайну  електростанцію  на  Озерній  балці, 

поспіхом,  більшовикам  не  вдалося  повністю 

частково  зруйновано  трамвайне  господарство 

вивести її з ладу і вже 9 серпня, на п’ятий день 

[1]. Звітуючи до Кіровоградської міської управи 

окупації,  вона  відновила  свою  роботу  (там 

про  роботу  трамвайного  депо  в  ІV  кварталі   

працювало  310  робітників  та  інженерів,  які, 

1941 року, його керівник Матіс повідомив, що в 

зробивши деякий ремонт, запустили в дію одну 

період з 11 серпня по 1 вересня депо витратило 

турбіну  з  трьох  та  два  котли,  тож  у  серпні     

на  відновлення  трамвайної  колії  6  тис.  крб.,       1941  року  електростанція  виробила  для  міста 

2,5  тис. крб.  вклали  в  ремонт  електромережі  та   

314,6 тисяч кіловат електроенергії) [92]. Другу і  

7  тис  крб.  –  на  ремонт  вагонів  [23]. Тож  улітку 

третю  турбіну  вдалося  налагодити  лише  за 

та на початку осені 1941 року трамваї рухалися 

кілька  місяців,  але  на  повну  потужність  вони 

по колії завдовжки 16 км 220 метрів, щодня на 

так і не запрацювали.  

лінію виходили по 20 вагонів (з 28) і працювали 

Отже,  місто  періодично,  особливо  взимку, 

вони  по  14  годин  на  добу.  Мешканці  міста 

відчувало  брак  електроенергії.  З  метою  її 

платили за проїзні квитки по 20 коп. Потім рух 

економії  міська  управа  вирішила  призупинити 

трамваїв  містом  припинився,  а  трамвайне  депо 

роботу  трамвайного  депо  на  невизначений 

«законсервували».  27  його  працівників  періо-

термін.  Як  виявилося  –  назавжди, бо  радянська 

дично  ремонтували  вагони  та  обладнання 

влада,  повернувшись  до  міста  в  1944  році, 

майстерень,  сподіваючись,  що  трамваї  колись 

відмовилася 

взагалі 

від 

трамвайного 

відновлять свою роботу [92]. 

господарства. Величезні й вартісні матеріально-

Причина 

призупинення 

трамвайного 

технічні об’єкти, створені ще єлисаветградцями 

сполучення  в  місті,  як  стверджує  І. Петренко, 

та  поповнені  й  удосконалені  жителями 

доволі  прозаїчна:  для  трамваїв  елементарно  не 

Зінов’євська  й  Кіровограда  в  кінці  20-х  –  30-ті 

вистачало  електроенергії  [92]  –  трамвайну 

роки, були втрачені. Уцілілі вагони з частиною 

електростанцію  відновити  не  змогли,  а  міська 

механічного  обладнання  в  1945  році  вирішили 

теплова 

електростанція 

впродовж 

всього 

передати  до  Вінниці,  але  туди  вони  не 

періоду 

окупації 

сиділа 

на 

голодному 

потрапили  через  фінансові  проблеми  з 

паливному  пайку  і  виробити  достатній  її  обсяг 

транспортуванням. 

Подальша 

їхня 

доля 

виявилася  неспроможною.  До  того  ж,  її  було 

невідома [1]. 

Цей трамвай простояв усю 

війну на цьому місці біля 

Ковалівського парку,  

на кінцевій зупинці 

маршруту  

«Вул. Дворцова – 

Новомиколаївка». 

За спогадами очевидців,  

у 1945 році його відтягли 

автомашиною до депо. 

Подальша доля цього 

вагону, як і доля іншого 

обладнання депо, 

невідома. 

Фото 1941 року (з колекції 

«Креінзмілітаріа» [120]). 

~ 459 ~ 

ПІСЛЯМОВА 

або ІСТОРІЯ ПОВТОРЮЄТЬСЯ 

Сьогодні  в  літературі  та  соціальних  інтернет-спільнотах  можна  знайти  багато 

матеріалів про звірства нацистів, жорстоке ставлення до цивільного населення. Звісно, це все 

було  і  ніхто  ні  на  мить  не  ставить  під  сумнів  такі  факти,  віддаючи  данину  пам’яті 

громадянам  нашої  країни,  які  загинули  завдяки  реалізації  практики геноциду  (євреї,  роми), терору  проти  цивільного  населення  під  час  боротьби  окупантів  із  партизанами  і 

підпільниками, а також від авіабомб та снарядів німецької та радянської армій. Утім, чи була 

окупація для всіх однакова? Чи всі окупанти були патологічно жорстокими маніяками, якими 

їх  намалювали  О. Фадєєв,  Л. Кассиль,  А. Толстой  та  інші  радянські  письменники  і 

журналісти?  

Окупація  –  беззаперечно,  драматична  сторінка  історії  будь-якого  народу.  Але  чи 

знаємо ми всю правду про неї? Звісно, повністю всієї правди ніхто ніколи не дізнається, бо 

вже  майже  немає  на  світі  очевидців  тих  подій.  Однак  залишилися  їх  спогади  і  спогади  їх 

рідних, а також величезна кількість архівних документів, які дивом збереглися, пролежавши 

кілька десятиліть під грифом «таємно», і лише сьогодні починається їх ґрунтовне вивчення. 

Погоджуюся з О. Бабенком та І. Петренком у тому, що саме документи мають відкрити нам 

справжню  сутність  окупації  та  наблизити  до  розуміння  її  природи.  У  глибокому, неупередженому  та  неперевершеному  дослідженні  І. Петренка  «Нацистський  окупаційний 

режим на Кіровоградщині 1941‒1944 рр.» [92] знаходимо  також  чимало спогадів  учасників 

тих  подій,  які  яскраво  доповнюють  і  уточнюють  відомості  історичних  документів.  І  це 

абсолютно логічно і правильно – без спогадів, що містять особистісну рефлексію людини на 

певні події і явища, будь-яка картина тих подій і явищ буде недостатньо повною, точною, а 

отже, і недостатньо  правдивою. 

На  жаль,  у  більшості  збірок  спогадів  сьогодні  спостерігаємо  однобокість  у  доборі 

матеріалу.  Переважно  превалює  точка  зору,  сформована  під  впливом  штампів  радянських 

історичних  досліджень  та  тогочасних  шкільних  підручників.  Такий  підхід  не  може 

задовольнити  дослідників,  які  намагаються  знайти  істину,  принаймні,  наблизитися  до  неї. 

Адже  із  розмов  із  родичами,  знайомими,  які  пережили  окупацію,  нам  доводилося 

неодноразово чути, про те, що німці були різними, окупація була різною. 

Звісно, не буду заперечувати, що для когось окупація була винятково такою (рис.1, 2), але для когось вона була такою (рис. 3), і такою (рис. 4).  

       Рис. 1             

              Рис. 2 

~ 460 ~ 

          Рис. 3                                                                    Рис. 4 

Хто правий? Чия позиція найбільш реальна і правдива? На це питання, гадаю, сьогодні 

аргументовано  і  вичерпно  не  відповість  ніхто.  Напевно,  праві  всі,  оскільки  кожна  людина 

бачила  окупацію  своїми  очами,  жила  в  певному  районі  й  за  певних  умов.  Нав’язувати  ж 

якусь одну з цих позицій вважаю ненауковим, нелогічним і нераціональним.  

Інколи намагання проявити себе суворим і полум’яним борцем із нацизмом і фашизмом 

призводить  у  декого  з  авторів  «науково-популярних»  брошур  і  статей  до  фактичної 

фальсифікації  історії.  Наприклад,  на  одному  з  сайтів  (Кіровоградська  область)  у  статті  про 

історію  міста  читаю:  «З  приходом  німців  усі  лікарні  були  закриті  і  пограбовані,  усі  школи 

були  перетворені  в  конюшні  та  склади».  У  збірнику  статей  2007 (!)  року  видання 

зазначається, що окупанти зруйнували більшу частину заводів і фабрик району, а з тих, що 

залишилися,  вирізали  все  обладнання  і  відправили  в  Німеччину,  торгівля  була  заборонена, ринки  розганялися  поліцаями,  продукти  відбиралися  у  селян  силою,  а  жінки  й  дівчата 

боялися  виходити  з  дому,  бо  їх  могли  зґвалтувати  німецькі  солдати.  Подивіться  на 

фотографію  (рис.  5).  Це  –  станція  в  Полтавській  області.  Що  там  роблять  німці?  Напевно, силою відбирають у жінок і дівчат продукти та попутно їх ґвалтують! А що окупант робить 

на наступній фотографії (рис. 6)? Можливо, відбирає в дитини останній шматок хліба, як це 

робили комуністи в 1933 році? 

                                Рис. 5                                                                       Рис. 6 

~ 461 ~ 

Пропоную  ознайомитися  з  точкою  зору,  альтернативною тій,  що превалює  сьогодні  в 

історичній  і  в  навколоісторичній  літературі.  Це  –  спогади  очевидців  [69;  81;  83;  106], переважно переказані їхніми родичами і знайомими, бо важко уявити собі, щоб ці люди ще 

15-20 років тому, коли були живими, наважилися б опублікувати ТАКІ спогади. 

Приблизно  те  ж  саме  розповідали  мені  мої  вже  покійні  прабабуся  Василина  Іванівна 

Берестова,  бабуся  Наталя  Тихонівна  Задворня  (Гончаренко),  які  пережили  окупацію  в  селі 

Софіївка Компаніївського району. Жодного факту масових розстрілів селян або жорстокого і 

несправедливого ставлення до них вони пригадати не змогли. Натомість розповідали про те, що німці роздавали землю в приватну власність, уже підготували документи, але здійснити 

це  не  встигли.  Голоду  під  час  окупації  вони  також  не  пригадували,  але  підкреслювали,  що 

німці наказували всім вчасно виходити на роботу і виконувати норми, а злісних порушників 

трудової  дисципліни  інколи  били  батогом.  А  ще  згадували,  як  окупанти  періодично 

пригощали  мою  маму  Ларису  Михайлівну  Тиненик  (Гончаренко),  трирічну  дитину, шоколадом. Селяни не могли придбати тоді шоколад або інші цукерки, бо цього в сільському 

магазині ні до, ні після війни, аж до середини 50-х років, не продавали. 

Матеріали подаються мовою оригіналу. 

Насчет  "чрезмерной  жестокости  по  отношению  местному  населению"...  моя  бабушка, прожившая  на  Украине  всю  жизнь  и  пережившая  оккупацию,  очень  много  рассказывала  о 

немцах,  поселившихся  в  её  доме  в  41-43  годах.  Так  вот  она  говорила,  что  эти  годы  были 

лучшими  в  её  жизни,  что  лучше,  чем  при  немцах,  она  никогда  ни  до  ни  после  не  жила… 

Когда  у  её  маленькой  дочери  загнивал  палец  (так  называемый  "волос"),  то  немецкий  врач 

снял ноготь, продезинфицировал и спас пальчик девочке. При отступлении они оставили ей 

машинку  Зингер  и  кофемолку  –  они  до  сих  пор  служат  нашей  семье.  И  даже  если 

предположить,  что  бабушка  была  предательницей  и  только  ей  было  хорошо,  то  стоит 

вспомнить роман "Молодая гвардия", написанный сразу же после освобождения Украины – 

там  ни  о  каких  зверствах  немцах  не  написано.  Прочитайте  главы,  где  немцы  стоят  в  доме 

Кошевых – написано по свежим следам и по рассказам очевидцев. Хотя бы эпизод, как тетя 

Олега Кошевого испугалась, увидев голого немца – думала, что он будет её насиловать, а он 

просто  попросил  принести  воду...  А  ведь  Фадееву  было  приказано  написать  о  зверствах! 

Конечно,  молодогвардейцев  жест  казнили,  но  ведь  они  боролись  против  немцев  и  убивали 

их.  Кстати,  бабушка  рассказывала,  что  все  преступления  в  городе  совершали  партизаны: поджигали продовольственные склады, убивали тех, кто работает на заводах, больницах и в 

школах,  потому  что  считали  их  предателями.  Этих  партизан  боялись  гораздо  больше,  чем 

немцев. 

Ну,  моей  баушке  кофемолку  не  подарили,  но  в  целом,  да,  похожее  рассказывала. 

Днепропетровская  область.  Когда  немцы  выгоняли  женщин  окопы  копать,  отцу  было 

полгода.  Немец  увидел  младенца  "о,  муттер!"  дал  шоколадку  "киндеру"  и  на  работу  не 

погнал.  А  после  войны,  уже  в  колхозе,  когда  отец  заболел  корью,  бабушку  председатель 

выгнал  в  поле,  размахивая  наганом.  Она  отца  к  кроватке  привязала,  с  температурой  сорок. 

Так что, да. Рассказы наших бабушек перекрёстно подтверждаются [106]. 

Недавно был я далеко, на Алтае. На одном из застолий бодренький дедок лет под 80 

пил самогон, пел залихвацкие матерные частушки и ващще жжог непадецки. Вышел из хаты 

с  ним  "покурить".  Он  ещё  и  курит,  старый  чёрт!  Будучи  некурящим,  я  лишь  хотел  с  ним 

поболтать "про былое". Разговорились. Оказалось, что дед – белорус, был в Белоруссии под 

оккупацией. Естественно, начал пытать его про ужасы оккупации. 

- А "немец" (собирательное сущ. - прим. автора) детей очень любил...  

- (недоуменно) !???  

-  Ну  конфетами  всегда  угощали.  На  гармошке  играли.  Ну  и  просто  развлекали  по-

всякому. "Махоркой" делились.  

- Разве они не плохие были?  

-  А  один  гад  меня  побил  -  (радостно)  Звери,  правда? Ну  не  то  чтобы  побил. 

~ 462 ~ 

Подзатыльник  влепил,  и  махорки  не  дал.  Дело  в  том,  что  я  был  самый  младший  в  нашей 

компании,  лет  7-8.  И  старшие  дети  меня  всегда  подсылали  к  немцам  махорку  просить. 

Молодые солдаты делились без проблем, и конфет дадут и накормят. Мы им тоже помогали 

воду возить с речки. За кобылой присматривали, что бочку везла. Так вот... Послали меня за 

махоркой к  одному  немцу.  А  он  мне  –  подзатыльник, наорал  и  прогнал,  гад.  Правда  он  не 

молодой  был.  У  него  наверно  уже  того  же  возраста  были  дети,  как  и  я.  Думаю,  он  просто 

рассердился что такие маленькие дети курят. Это же вредно...  

Дед  бодр.  Сам  водит  раздолбанный  оранжевый  москвич  затертого  года  выпуска. 

Думаю,  что  с  памятью  у  него  всё  в  порядке.  Живет  в  селе  Шаталовка,  Роднинский  р-н, Алтайский край. Было бы кому интересно – я расскажу как его найти. Но кого интересуют 

реальные факты? Госпропаганда империи Сталина привычна и уютна. Образ старого солдата 

Вермахта, заботившегося о здоровье белорусских детей, не укладывается в мозгах [106]. 

Мой отец прожил всю оккупацию в Одессе. Маленький был (37-го года рождения), но 

рассказывал, что помнил. В их доме квартировали немцы. Один приезжал каждый вечер "с 

работы" на мотоцикле с коляской, все дворовые детишки набивались к нему в коляску и он 

делал  почетный  круг  по  двору,  затем  шел  домой.  А  однажды  отец  (малец  пятилетний) ломанулся  неглядя  через  дорогу  –  прямо  под  колеса  колонне  немецких  машин.  Водитель 

затормозил, какая-то тетка вытащила отца чуть ли не из-под колес, надавала подзатыльников 

и отвела домой [106]. 

Рассказ  отца.  Моего.  Семья  жила  в  г.  Нальчике.  Русская.  Пришли  немцы.  И  вот  к 

коменданту  гарнизона  является  местная  делегация  с  примерно  таким  предложением:  Вы 

воюете  против  русских.  Замечательно.  Мы  тоже.  Давайте  так:  вы  закрываете  глаза,  а  мы 

немного  порежем  население.  И  вам  выгода  и  нам  польза.  Ответ  коменданта  был  таков:  да, мы  воюем  с  русскими.  Но  разбираться  с  нашими  врагами  мы  будем  сами.  В  случае 

самоуправства  гарнизон  будет  защищать  русскоязычное  население  всеми  имеющимися 

средствами. Вот такая история (Алексей) [106]. 

В  позапрошлые,  еще  теплые  выходные  ездили  на  Нару,  на  пикник. 

Остановились  искупаться  в  окрестностях  деревни  Елагино.  Разговорились  с  местными 

жителями. Говорят, жить трудно стало. Раньше, в 90-х, все старики получали многотысячные 

пенсии (в валюте), а щас те старики померли, некому получать. 

- Что за пенсии? - спрашиваем. 

- От правительства Германии. Жители деревни были интернированы во время войны и 

по  соглашению  о  выводе  войск  с  90-го  года  получали  пенсии  как  жертвы  нацизма. 

В 

ходе 

разговора 

выяснилось, 

что 

это 

за 

"жертвы 

нацизма". 

В конце ноября 1941 года Жуков бил по жителям деревни прямой наводкой с другой берега 

Нары.  Деревня  на  крутом  берегу,  как  на  ладони.  Деваться  крестьянам  некуда.  Гудериан 

приказал  вывезти  русских  крестьян  из-под  обстрела  и  разместить  в  общежитии  спичечной 

фабрики (в Балабаново).  Так жители Елагина стали "интернированными". 

В  этой  связи  вспоминается  приказ  немецкого  коменданта  г.  Киева  об  эвакуации 

жителей  прибрежных  кварталов,  по  которым  били  прямой  наводкой  в  начале  ноября  1943 

года  (приказ  цитируется  в  романе  Кузнецова  "Бабий  яр").  Еще  были  радиоуправляемые 

фугасы,  рвавшиеся  в  центре  Киева  с  октября  по  декабрь  1941.  Немцы  жителей  отселили  в 

первую же неделю, но взрывы продолжались до глубоких холодов. Потому  весь Крещатик 

пришлось  после  войны  отстраивать.  И  отстроили,  с  использованием  радиоактивного 

красного гранита для облицовки [106]. 

Прочитал я, что было спокойнее там, где партизан не было. Вы знаете правда, вокруг 

деревни  Гусевица  Уваровического  района  той  же  Гомельской  области,  где  жила  тогда  моя 

бабушка не было партизан, поэтому в селе за всю войну не погиб ни один человек. А почему 

там не было партизан? Тут два момента: видите ли Гусевица находится в 30 км от Гомеля а 

до  леса  ещё  50  км,  для  партизан  это  очень  плохо,  это  раз.  Ну  а  во-вторых,  деревня  до 

раскулачивания была очень богатая поэтому много было сосланных, а те что остались были 

ограблены. В общем, когда пришёл Вермахт чуть ли не все мужчины, которые укрылись от 

мобилизации, пошли записываться на службу к новым оккупантам (прадедушка не пошёл, он 

~ 463 ~ 

в то время работал где-то в Карелии и оттуда был призван в РККА). Ещё у меня получилось 

что-то вроде интервью: (меня с бабушкой): 

- Бабушка, под какой властью лучше жилось, под советской или под немецкой?  

- Под немецкой было два раза лучше чем под советской! 

- Почему?  

-  Во  время  войны  мы  поели  досыта  нормальной  картошки,  до  войны  всё  отбирал 

колхоз.  Я  собирала  поздней  осенью  и  зимой  после  уборки  урожая  мёрзлую  и  гнилую 

картошку  её  и  ели.  Ну  а  при  немцах  платили  налог  продуктами,  но  большая  часть  урожая 

доставалась нам.  

- До войны я бегала в школу босиком, в ноябре месяце. Во время войны мать выменяла 

за бутылку самогона пару обуви у итальянского солдата (итальянцы все имели по запасной 

паре). Ещё за одну бутылку выменяли для меня солдатскую накидку в ней и ходила.  

- Неужели до войны нельзя было у кого-нибудь за тот-же самогон выменять обувь?  

- До войны запрещенно было гнать самогон (Илья Погодаев) [106]. 

Моя бабуся з 5-ма дітьми в період окупації жила в Кіровограді по вул. Індустріальній 6 

(там  де  зараз  водокачка).  В  городі  в  них  стояла  німецька  зенітка,  яка  по  всьому  була  в 

охороні аеродрому. А зенітчики жили разом з ними. За рахунок зенітчиків, здебільшого, моя 

бабуся з дітьми і вижили в окупації. Нічого поганого про них ніколи не чув. Отаке. Довелося 

й  мені  користуватися  німецькими  гайковими  ключами  і  пилкою,  які  залишили  зенітчики 

після відступу (Володимир Урсулов) [69]. 

Моя  бабушка  родилась  в  Польше,  в  нынешнем  Новогрудке  (Белоруссия). 

Сталин с собратом Гитлером ее поделил и бабушке повезло оказаться в совке, а дальше по 

накатанной:  у  прадеда  (моего)  отняли  бизнес  (возил  товары  в  Вильнюс),  в  дом  хотели 

вселить  каких-то  недоделков,  но  не  успели  (война),  но  отменили  собственность  -  начали 

делать  колхозы,  но  слава  богу  не  успели  туда  всех  согнать.  Что  в  войну: в войну бабушка ходила в немецкую школу, где ее реально классно учили и кормили обедом, дом вернули в собственность, прадеда взяли в механики (гражданские) для машин, в городке 

бригады  СС  ненавидели  также,  как  и  партизан,  поскольку  партизаны  были  не  лучше 

-  евреев  убивали  -  да,  факт,  НО!  делали  это  чаще  всего  СС  и  солдаты  вермахта  любили  их 

редко.  Поскольку  были  сохранены  частные  хозяйства  -  после  войны  не  было  голода  и  вся 

Белоруссия  приезжала  к  ним  отовариваться.  Про  советских  солдат  бабушка  рассказывала, что были разные... Но были те, кого товарищи уговаривали: "Не горячись, нет! Это еще не 

Польша!". Каждый генерал-губернатор сам решал как ему делать "немцев" из "унтерменшей" 

и,  чаще  всего,  их  делали,  а  не  убивали.  Вывод  -  немцам  помешали  только  расовые 

комплексы. Если бы их не было - были бы цивилизаторами, как Наполеон [106]. 

Моя  бабушка  жила  в  с.  Иваново  Орловской  обл.  Была  в  оккупации.  Когда  приехали 

немцы на бронетранспортерах, все село вышло на них смотреть. Страха не было ни у кого, только любопытство. Какие они, эти немцы? Оказалось, что: немцы, такие же, как и мы - две 

руки  две  ноги.  Лопочут  только  не  по-нашему.  Немцы  никого  не  трогали,  только  жили  в 

домах.  У  них  жило  шесть  человек.  Бабушка  довольно  весело  рассказывала,  как  один 

наиболее  упитанный,  который  варил  на  всех  товарищей  суп,  пока  никого  не  было  тырил 

мясо из кастрюли. Спрашивал, приставали ли к ней немцы (моя бабушка с 1925 г. Ей было 

16-17 лет). Нет, говорит, ко мне не приставали и ни к кому из знакомых. Это, наверное, где-

то там было. Еще был один случай - у моей бабушки мигрень. Она часто страдает от сильной 

головной  боли.  Один  раз,  когда  у  нее  болела  голова,  пришел  к  ней  домой  немец  (видимо 

медик) и принес лекарство. Причем никто, естественно, его об этом не просил (тем более в 

селе  никто  немецкого  не  знал).  Просто  сам  как-то  прослышал  об  этом,  и  даже  пошел  на 

другой конец деревни, чтобы лекарство принести [106]. 

За 273 своих поездки я разговаривал со многими стариками, которые помнят, как было 

до войны на самом деле. Ни в одной западнобелорусской деревне мне ни разу не сказали, что 

"при  Польше"  было  хуже,  чем  при  коммунистах. А  один  вполне  вменяемый  дед  (он  был  у 

нас проводником в лесах/болотах) выразился приблизительно так: "При Польше было лучше 

всего, немного хуже стало, когда меня забрали на принудительные работы под Мюнхеном, а 

вот когда я, дурак, вернулся домой, стало совсем плохо..." [83]. 

~ 464 ~ 

Году  эдак  в  1991  в  Печорском  краю  Псковской  губ.  я  беседовал  с  местным  жителем, Егором  Иванычем  Добролюбовым.  Личность  колоритная:  жил  при  буржуазной  Эстонии, участвовал в движении ХСМЛ (ИМКА, я брал у него почитать изданную в Париже и Petseri (Печоры) периодику),  затем при немцах, затем при советах. На дворе  советская  власть, мы 

второй  или  третий  час  ожидаем  подвоза  хлеба  на  жарком  солнышке...  Подытоживая  нашу 

беседу, я спрашиваю: а при ком лучше жилось? При немцах, конечно! - был ответ. Почему? - 

Был  полный  порядок,  в  магазине  было  все,  зарплату  платили  всегда,  рабочий  день  был 

строго определен. отработал свое, отдохнул - и с гармошкой можешь пройтись по деревне, к 

примеру [106]. 

Случай.  Рассказал  друг.  Он  ездил  на  отдых  в  Кисловодск,  в  санаторий.  Там 

разговорился с пожилой уже медсестрой, потомственной казачкой. Беседа шла о том, о сем, заговорили,  в  том  числе,  и  о  периоде  Второй  Великой  войны.  Она  рассказала,  что  в  войну 

жила  с  матерью  в  селе,  на  Северном  Кавказе.  В  этом  селе  стоял  то  ли  взвод,  то  ли просто 

отряд  эсэсовцев.  Каких  либо  "зверств",  как  принято  было  говорить  потом,  она  не  помнит. 

Жили  с  немцами  очень  мирно  и  тихо.  Один  раз  она  с  матерью  попала  в  облаву.  Без 

документов, без вообще каких-либо "опознавательных знаков". Так вот. Эсэсовский офицер 

их просто отпустил. ПРОСТО ОТПУСТИЛ. И они пошли домой. Естественно, она всю жизнь 

свою  очень  мало  верила  в  советскую  пропаганду,  что  немцы,  это  "гоблины"  и  людоеды-

человеконенавистники [106]. 

Бабушка моя родилась в 1929 г. всю жизнь прожила в Гродненской обл.  Беларуси, д. 

Запрудье.  в  39-м  их  "освободили"  от  проклятой  панской  Польши  -  в  цветущий  рай 

большевистской  тюрьмы.  Маленькая  зарисовка:  во  многих  семьях  до  сих  пор  есть 

фотографии периода до сентября 39-го. И не единичные, а много. А вот с 39-го до середины 

50-х - ни одной. Вообще. вот так вот "процветали". А насчет войны: в семье бабушки было 4 

ребенка:  она,  2  сестры  и  брат.  В  войну  у  них  в  хате  на  постое  был  немецкий  офицер. 

Продукты  брал  только  с  разрешения  прадеда,  периодически  подкармливали  их:  макароны, тушонка, шоколад  - семья-то  большая  была. Потом, может  году в 43-м, когда в деревне не 

было немцев, стали туда захаживать "партизаны". Селяне их боялись, как огня: эти нелюди 

выгребали  все,  до  последнего  зернышка,  забирали  последнюю  курицу,  снимали  с  хозяина 

зимой последний кожух  - плевать на то,  сколько детей в семье, плевать на то,  что  человек 

элементарно не сможет выйти на улицу, чтобы не отморозить себе все. Где-то в то же время 

играли  в  деревне  свадьбу:  народ  веселился,  кушали,  пили.  Кто-то  заметил,  что  идут  в 

деревню  "народные  мстители".  Жених  бегом  убегал  со  свадьбы,  на  ходу  снимая  сапоги. 

Забросил на какой-то сарай на крышу - чтобы не отняли. Ну и последнее: в июле 1944 моему 

деду было 17 лет - до 18 оставалось больше месяца. Ушел на фронт. "добровольцем". Если 

бы  не  ушел  -  поехал  бы  на  Восток  просеки  рубить,  т.к.  жил  под  оккупацией.  а  еще  в  41-м 

нашел знамя. Красное. И пустил на портянки. Вот такие свидетельства из Беларуси, которая 

по официальной пропаганде потеряла в войне каждого четвертого [106]. 

Из  рассказов  отца.  Южная  Украина,  оккупация.  Немцы  квартировали  в  хатах. 

Подкармливали детей, но поработать требовали. Строили школы и восстанавливали церкви. 

Не  сахар,  но  жестокости  не  было.  В  44-ом  пришли  "освободители".  Мужчин  расстреляли. 

Обозы, которые шли на запад, убегая от красных, бомбили с самолётов, мирное  население. 

Выжили единицы [106]. 

Бабушка  жила  в  оккупации.  Те  шесть  с  небольшим  месяцев,  что  стояла  в  их  деревне 

часть СС, они впервые сытно поели за все годы Советской власти, предшествовавшие войне. 

Вплоть  до  1947  года  в  деревне  (!)  голод  был  страшный.  Злобные  эсэсовцы  почему-то  не 

насиловали, не сжигали никого, не вешали. Более того, эсэсовский офицер (из тех, кто был 

на  постое  в  том  доме,  где  бабушка  и  семья  ее  жила)  не  только  ребятишек  подкармливал 

шоколадом, но и красноармейцу, на поскотине "прятавшемуся" через хозяев сало передавал с 

хлебом... Это немного фактов... И таких могу привести сотни [106]. 

В  1941  году  мой  бабушке  было  13  лет.  Жили  они  тогда  в  селе  Полтава  (сейчас 

Сватовский район, Луганская область, Украина). Недалеко от села располагался временный 

лагерь  для  военнопленных  красноармейцев  (под  открытым  небом,  просто  обнесённый 

колючей проволокой). Так вот пленных было столько, что немцы их всех были просто не в 

состоянии  прокормить  и  поэтому  местному  населению  разрешалось  приносить  им  пищу. 

~ 465 ~ 

Женщины  приносили  у  кого  что  есть:  хлеб,  молоко,  яйца,  яблоки,  картошку...  Всё  это 

разрешалось  отдать  советским  военнопленным.  Но  всё  равно  даже  с  помощью  местного 

населения прокормить огромное количество пленных солдат было не возможно, а немецкое 

командование видимо на этот счёт продовольствия и медикаментов тоже особо не выделяло. 

Поэтому через какое то время немцы объявили что если из местного населения у кого то есть 

родственники  среди  пленных,  то  они  могут  их  забрать,  но  с  условием.  что  те  не  будут 

больше  воевать  против  Германии.  Пленные  красноармейцы  ухитрялись  передать 

приносившим еду женщинам свои фото  (у кого они сохранились конечно), и те, приходя в 

следующий раз и показав фотокарточку, говорили что это их родственник, ну и конечно же 

таким  образом  забирали  "родственника"  из  плена. В  самом  селе  стояли  как  немцы,  так  и 

итальянцы. Немцы отличались строгой дисциплиной и за все время оккупации никого в селе 

не обидели. Итальянцы, по рассказу моей бабушки, были полной противоположностью: им 

очень  нравились  цветные  платки,  бусы,  и  они  не  брезговали  поживиться  этим  у  местного 

населения  (могли  украсть  или  отобрать).  Выдрав  у  петуха  или  курицы  из  хвоста  перо, непременно применяли их в качестве  украшений на головном  уборе. Бывали случаи, когда 

итальянские вояки ради забавы разбивали стоявшие на плетне кувшины, стеклянные банки, распускали  сушившуюся  на  заборе  перину  или  подушку,  перья  летели  по  всему  двору  при 

этом все их товарищи задорно хохотали. Но в целом, по свидетельству моей бабушки, кроме 

мелкого  хулиганства  со  стороны  итальянцев  никаких  зверств  оккупанты  не  творили.  

(Андрей Коренев) [81]. 

Моему отцу на начало войны было 5 лет, старшему брату 9 лет. Жили они в Литовской 

деревушке  Лайжува.  Из  его  рассказов  я  сделал  простой  вывод:  немцы  были  нормальными 

людьми,  война,  конечно,  никого  не  красит,  но  простые  солдаты  "окопники"  неприязни  к 

местному населению не испытывали, хуже было с полевой жандармерией. Простые солдаты 

и конфеты, и шоколад деткам дарили, позже при отступлении один немец отцу даже лыжи 

подарил.  Большая  роскошь  по  тем  временам.  И  нечего  всем  обижаться  на  прибалтов,  мол 

предатели да и только. А люди между прочим до войны жили в своем государстве. И сейм 

(дума) свой был и президент (Сергей Стонкус) [83]. 

Через  село  моих  родных  немцы  прошли  в  одну  и  другую  стороны.  Прабабка 

рассказывала, что постояльцы-немцы вели себя нормально, яйки-млеко, конечно, собирали, но погромами и вымогательством не занимались. Последнее никогда не забирали. Не то, что 

экспроприаторы  из  довоенных  колхозов,  что  за  колосок  гнали  в  концлагеря.  Часто  немцы 

угощали деликатесами, которых мои в жизни никогда не видели  - шоколадом, напр., бабку 

мою,  ребенка,  угощали.  Она  потом  еще  лет  15  его  не  ела,  небось,  при  совке.  Жили  трое 

постояльцев  в  нашем  доме.  У  моих  родных  довольно  приятные  воспоминания  о  них.  Но 

назад  как  убегали,  то  большую  часть  села  вместе  с  мостом  сожгли.  Но  это  война,  так 

поступали все, и Цезарь, и немцы... [81]. 

Мой  дедушка  (неродной,  но  я  его  считаю  родным)  тоже  угодил  в  Германию.  Жил  до 

войны в Белоруссии, поэтому попал в эту мясорубку в первый же день. Контузило, очнулся 

уже  у  немцев.  Вначале  работал  на  рудниках,  а  потом  пришёл  какой-то  мужик,  набирать 

деревенских для помощи фермерам. Так дедушка оказался в немецкой семье. По ресторанам 

и кафе, правда, не ходил, но относились к нему хорошо. После войны местность, где он жил, попала  в  американский  сектор.  Приходит  к  нему  представитель  американского  красного 

креста, и говорит "так и так - в Союзе таких как ты или расстреливают или в лагеря ссылают, так что поехали лучше в Америку". И хозяин его говорит: "Антон, а оставайся здесь! Я тебе 

земли дам, построишься!". А дедушка: "Вы чо, мне ж домой надо! Итак уже всю посевную 

тут  с  вами  пропустил".  И  уехал.  Погрузили  их  с  другими  советскими  в  теплушки  с 

решётками  и  повезли  в  Союз.  Когда  проехали  без  остановки  Белоруссию,  он  особо  не 

испугался  -  разумеется,  надо  же  разобраться  вначале.  А  где  разбираются?  В  Москве.  Но 

потом  уже  и  Москву  проехали  и  Урал...  Вначале  мужики  говорили,  что,  наверное, управление, которое разбирается, эвакуировали из Москвы на Урал, так что всё логично. Ну 

а  потом  привезли  в  Сибирь,  в  горную  Шорию,  на  рудник  Нижний  Таз.  А  через  десять  лет 

выпустили, но не совсем, а там же, на поселение. И там он уже с одной вдовой познакомился 

-  моей  бабушкой,  из  сосланной  туда  семьи  кулаков.  А!  Чуть  не  забыла.  Что  было  для 

дедушки самое удивительное в Германии. Когда их обязали платить контрибуцию, то вышел 

закон  такой  -  каждое  фермерское  хозяйство  половину  всего,  что  произведено,  должно 

~ 466 ~ 

отдавать государству на выплату контрибуции. И вот каждое утро хозяин давал дедушке две 

корзинки  и  говорил  "иди,  яйца  там  собери"...  (или  корову  подои),  и  половину  вынеси  за 

ворота. И вот каждая семья в деревне выносила за ворота половину собранного и складывала 

там  в  кучку,  а  в  определённое  время  проезжал  кто-нибудь  и  собирал.  И  дедушка  говорит, было  удивительно,  что  хозяин  не  мухлюет  и  ничего  не  зажимает,  хотя  проверить  было 

невозможно, да и не проверял никто. Дедушку это очень удивляло" [83]. 

Мой дедушка рассказывал, что у немецкого фермера, "хозяина", впервые мяса наелся. 

Он, сын сельского головы, бывшего раскулаченного, у себя на родине - голодал, недоедал. А 

там  -  был  сыт.  За  одним  столом  с  ними  ел.  Хозяин  сапоги  хорошие  подарил.  И  тоже 

удивлялся: я коров подою, бидоны за ворота на рампу выставлю, никто не ворует! Приезжает 

машина,  увозит.  Я  к  бидону  записку  привяжу  -  привезти  там  молока  или  хлеба,  -  все 

привозят, никто никого не обманывает! И за молоко потом деньги на счет - все перечислят! 

Жаль, не остался там. А ведь предлагал ему фермер [81]. 

Мою  тетку  семилетнюю  немцы  селедкой  кормили.  А  селедка  тогда  в  селе  была 

настоящим деликатесом. Да и до конца совка она деликатесом оставалась. В селе говорили 

про  Германию  "у  них  там  коровы  живут  лучше,  чем  тут  люди.  коровники  плиткой 

выложены". Но шепотом говорили и в узком кругу. Из вернувшихся никто не жаловался на 

обхождение. Всех хорошо кормили и на работе не убивались [83].  

Бабушка  моей  близкой  знакомой  когда-то,  давно,  рассказывала  про  оккупацию.             

О немцах плохого ничего сказать не могла. По её словам не бесчинствовали. Не грабили, не 

насиловали.  Ничего  плохого,  кроме  того,  что  её  увезли  в  Тюрингию  -  arbeiten.  Тамошняя 

работа,  как  она  говорила,  не  сильно  выматывала  по  сравнению  с  советскими  колхозными 

буднями.  На  фабрике,  где  она  работала,  кормили  так  себе,  но  жалостливые  бюргеры 

подкармливали  в  частном  порядке.  Освободили  американцы.  Ухажёры  европейские  и 

американские предлагали руку и сердце, остаться в Европе, уехать за океан. Но дома же, на 

Родине,  -  мать,  отец,  братья-сёстры.  Любимая  советская  власть,  в  конце-концов.  Как  же  ж 

жить без неё? Ну и вернулась в родной колхоз. Вспомнил! Она ещё про брата рассказывала. 

Того тоже подростком увезли в Германию - работать. Не знаю, куда именно. Но попал он не 

на фабрику, а на ферму. Жил там  - сказка. По сравнению с колхозом. Но его освободили и 

дали  10  лет  за  коллаборационизм.  Ещё  раз  освободили,  уже  после  смерти  усатого. 

Реабилитировали [106]. 

Воспоминания  об  одной  деревне  Новгородской  области  музыканта  А.Козлова:  

"Живя в этой деревне, я узнал от ее обитателей массу неожиданных вещей, которые тогда в 

моем сознании просто не укладывались. В частности, о том, что во время войны там стояли 

немецкие войска, но военных действий там практически не было. Поэтому немецкие солдаты 

страшно  боялись  провиниться,  так  как  за  нарушения  дисциплины  их  отсылали  на 

действующие фронты. С населением деревни у оккупантов были самые мирные отношения. 

В  каждом  доме  жили  солдаты,  которые  даже  помогали  по  хозяйству.  Если  приставали  к 

бабам  или  мародерничали,  то,  как  это  ни  странно,  можно  было  пожаловаться,  и  виновный 

оказывался  на  фронте.  В  лесах  были  партизаны  из  тех,  кто  не  мог  оставаться  в  деревне  – 

коммунистов,  колхозных  активистов.  Но  в  этой  местности,  согласно  рассказам  жителей 

деревни,  они  ничего  против  немцев  не  предпринимали,  поскольку  в  этом  случае  были  бы 

расправы с мирным населением. Они приходили в деревню к своим родственникам тайно, по 

ночам,  за  продуктами.  Им  все  давали,  но  умоляли  ничего  не  делать.  Немцев,  с  другой 

стороны, тоже устраивала такая спокойная жизнь, и они особенно на партизан не охотились. 

Меня  тогда  страшно  поразили  эти  рассказы,  настолько  они  не  соответствовали 

сложившемуся образу фашистов, да и всей, известной нам истории партизанской войны". 

В село Ершово (Одинцовский р-он Мос. обл. окрестности Звенигорода) немцы вошли 

после  варварского  бегства  совья.  Варварским  оно  было,  потому  что  танками  разнесли  все 

огороды-заборы  сельчан.  Сутки  село  находилось  в  состоянии  ужаса  ожидания  прихода 

немцев.  Немцы  появились  во  второй  половине  дня.  Бабка  рассказывала:  я  таких  красиво 

одетых  людей  ни  разу  в  жизни  не  видела.  Главный  эсесовец  вызвал  старосту  и  сказал:  в 

ближайшие  несколько суток  здесь  будет  большой  бой,  соберите  людей,  получите  сухпай  у 

интенданта и уведите народ в лес [106]. 

~ 467 ~ 

Они  всегда  будут  на  каждом  углу  талдычить  о  том,  что  кто-то  переписывает  их 

историю. И не важно, что кто-то им эту историю переписал уже давно. Попросту вписав её в 

советские школьные учебники. Вдолбив её в черепа совковых людей. Удалив постыдные её 

страницы из архивов или тщательно скрывая их и ретушируя. Преподнося всё, что когда-то 

происходило,  исключительно  под  выгодным  им  соусом.  Как  это  происходит  на 

многочисленных государственных телеканалах типа «Звезды». И не только... 

Так,  например,  ещё  в  1946  году  Сталин  говорил  о  7  миллионах  погибших  граждан 

Советского Союза (как солдат, так и гражданских), а уже через полтора десятилетия Хрущёв 

называл цифру в 20 миллионов. В наше время принято  считать о 27 миллионах. Ну что  ж, ещё  лет  через  5  путинского  правления  мы  получим,  наверное,  и  все  35!  И  ведь  чем  ближе 

будет  надвигаться  9  мая,  тем  их  апогей  беснований  в  приступах  сталинизма  и 

коммунистической ностальгии будет всё нарастать и нарастать. Уж поверьте мне на слово. 

«Фотовыставка  «Брянщина  в  объективе  войны.  Детские  судьбы»,  открывшаяся  в 

Брянске  в  преддверии  70-летия  победы  во  Второй  мировой  войне,  16  апреля  досрочно 

прекратила  работу.  Об  этом  сообщает  местное  издание REGTime. На  открытии  выставки 

представитель  брянского  отделения  движения  Сергея  Кургиняна  «Сути  времени»  обвинил 

организаторов выставки в пропаганде фашизма и «преподнесении оккупационного режима с 

положительной  стороны».  «На  лицах  детей  в  оккупированной  Брянщине  —  улыбки!»  — 

приводятся  в  сообщении  слова  активиста.  Затем,  по  данным  издания,  представители 

движения  обратились  с  жалобами  на  выставку  в  различные  инстанции.  В  результате 

организаторы были вынуждены закрыть выставку, опасаясь, что работа библиотеки, где была 

размещена экспозиция, может быть парализована. 

Фотовыставка «Брянщина в объективе войны. Детские судьбы» открылась в Брянской 

областной библиотеке 11  апреля. На ней были представлены фотографии, снятые в период 

немецкой  оккупации  1941-1943  годов  на  территории,  входящей  в  границы  современной 

Брянской  области.  Большую  часть  экспозиции  составляли  копии  подлинных  снимков, сделанных  немецкими  военными.»  Фотографии  детей  им  помешали!  Не  правильно-то  они, оказывается,  себя  на  снимках  ведут.  Нельзя  было  улыбаться  немецко-фашистскому 

захватчику в объектив фотокамеры! А всё ведь только по тому, что стоит глянуть советские 

фотографии 30-х годов и увидеть на них злость в глазах людей, голод, боль и страдание. А 

затем  сопоставить  с  тем,  что  бы  люди  могли  увидеть  на  выставке.  И  всё  встанет  на  свои 

места. А ведь далеко не всем в России, продолжающей по сути крепиться на культе совка, это может стать приятным и выгодным. Специально для читателей сего блога я раздобыл эти 

фото и некоторые из них я размещаю ниже [64].  

                г. Карачев, 1941.   

На уроке в средней школе г. Клинцы Брянской обл., 

1942. Фото Вальтера Энгельгардта. 

~ 468 ~ 

Крещение детей в Троицкой единоверческой 

На пороге Успенского собора. г. Мглин,     

церкви. г. Клинцы, сентябрь 1941. 

октябрь 1941.  Фото Вальтера Энгельгардта. 

Местные жители едут на немецком военном 

Репетиция оркестра Локотского самоуправления, 

эшелоне. Суражский р

лето 1942. Локотская республика —

-н, лето 1943 г. 

 самоуправля 

ющееся образование, которое вело борьбу с 

партизанами и диверсионными группами НКВД 

на стороне Германии. 

Окупаційний  режим  у  рейхскомісаріаті  Україна  передбачав  використання  певних 

елементів,  які  мали  надати  йому  національного  забарвлення:  визнання  української  мови  як 

офіційної  нарівні  з  німецькою,  запровадження  карбованця,  утворення  української  поліції 

тощо.  Тому  частина  населення  сприйняла  утворення  рейхскомісаріату  як  крок  до 

проголошення  української  держави  під  протекторатом  Німеччини.  Насправді  концепція 

Рейхскомісаріату  трактувала  Україну  як  географічну  область,  а  не  як  політичне  чи 

національне  утворення.  Для  підкреслення  цього  факту  адміністративним  центром 

райхскомісаріату  було  обрано  не  Київ,  а  провінційне  місто  Рівне.  В  Росії  ж  ми  бачимо 

приклад  певної  політичної  форми  організації  самоврядування.  Локотська  республіка  –  не 

~ 469 ~ 

лише експеримент Гітлера а, можливо, й прообраз державного утворення в майбутньому. На 

території  Україні  таких  прикладів  не  знаходимо,  хоча  деякі  форми  співпраці  населення  з 

окупантами мали місце. 

Чи  можна  цього  харківського  вчителя  або  інженера,  що  повертається  з  роботи,  або 

чоботаря,  який  ремонтує  взуття  окупанту,  назвати  колабораціоністами  (рис.  7)?  А  ці 

робітники та інженери, які в рекордні строки побудували новий міст, що замінив херсонську 

паромну переправу – теж колабораціоністи (рис. 8)? А як бути з учителями, котрі викладали 

предмети за затвердженими окупаційною владою програмами, артистами театрів, що грали 

на сцені для окупантів? Їх також можна назвати колабораціоністами? 

Рис. 7 

Рис. 8 

~ 470 ~ 

Виявляється,  ТАК!  Якщо  ви  поцікавитеся  визначенням  поняття  «колабораціонізм»  в 

академічному словнику (1973), то побачите таке: «КОЛАБОРАЦІОНІ́ЗМ, у, чол. Зрадницьке 

співробітництво  з  фашистськими  загарбниками  в  окупованих  ними  країнах  під  час  другої 

світової  війни.  –   Він  лишався  в  Києві.  І  знаєте,  …  кажуть,  що  він  мав  справи  з  німцями, лікував  їх.  Це  ж  колабораціонізм (Натан  Рибак,  Час,  1960,  345)»  [104,  с. 216].  А  ось 

визначення  з  Енциклопедії  сучасної  України  (2010):  «КОЛАБОРАЦІОНІ́ЗМ (від  франц. 

collaboration  –  співпраця,  співробітництво)  –  усвідомлене,  добровільне  та  зумисне 

співробітництво  з  ворогом  у  його  інтересах  і  на  шкоду  своїй  державі  та  її  союзникам.  У 

законодавстві  більшості  країн  К.  кваліфіковано  як  злочин  проти  своєї  держави,  зрада. 

Залежно  від  міри  шкоди,  спричиненої  колаборантом,  у  правових  нормах  передбачено  або 

довгострок. ув’язнення, або смертна кара» [57]. 

Отже,  згідно  з  існуючим  визначенням  поняття  «колабораціонізм»,  УСЕ  населення 

України, яке не пішло в партизани і підпільники, можна назвати колабораціоністами. Але ж 

таких  –  понад  90%  загальної  кількості  людей,  які  мешкали  на  окупованій  території!  Чи  їх 

вина в тому, що вони там опинилися? Чи прагнули вони цього? Можливо, і так. Можливо, певна  частина  населення,  пам’ятаючи  голодомор,  безумні  політичні  репресії  30-х  років, свідомо пішла на співпрацю з окупантами, спокусившись їхніми обіцянками щодо створення 

української держави (а чому б і ні, навіть валюта своя була!) та відродження національних, зокрема й релігійних традицій. Але, на мою думку, переважна більшість людей тоді над цим 

не замислювалася. Люди банально намагалися ВИЖИТИ, урятувати від голоду і холоду свої 

родини,  знайти  своє  місце  в  нових  реаліях.  Тому  й  були  політично  пасивними  і 

нейтральними,  а  інколи,  коли  потрібно  було  проявити  своє  позитивне  ставлення  до 

окупантів, це робили (рис. 9 [95]). 

Рис. 9 

~ 471 ~ 

В одному з останніх  досліджень періоду окупації я прочитав, що кіровоградці  в кінці 

1943  року  з  нетерпінням  чекали  на  своїх  визволителів.  Маю  висловити  сумнів  у  цьому. 

Адже  важко  уявити,  що  тисячі  робітників,  які  працювали  на  військових  та  цивільних 

підприємствах  і  отримували  пристойну  зарплату;  власники  приватних  майстерень  і 

магазинів;  учителі  шкіл,  що  викладали  не  за  радянськими  програмами  і  не  за  радянською 

методикою,  використовували  в  роботі  метод  проектів  та  інші  дослідницькі  методи, заборонені  в  радянській  школі,  виховували  учнів  згідно  з  концепцією  національно-

патріотичного  виховання;  артисти  театрів,  працівники  бібліотек  та  активісти  громадських 

організацій,  що  поширювали  ідеї  відродження  національних  традицій;  православні 

священики, які проповідували слово Боже рідною українською мовою, але водночас змушені 

були молитися в храмах не лише за український народ, але і за Гітлера-визволителя; тисячі 

колишніх військовополонених, звільнених із табору за наказом Гітлера; мирові судді, сотні 

працівників підрозділів міської  управи, української поліції, а також тисячі дітей і підлітків, які повірили вчителям і щиро підтримали ідею створення самостійної української держави в 

єдності з дружнім німецьким народом у системі нової Європи – усі вони  З НЕТЕРПІННЯМ 

ЧЕКАЛИ на прихід радянської армії.  

Звісно,  було  чимало  людей  у  нашому  місті,  в  інших  містах  і  селах  області, невдоволених політикою окупантів, полюванням на молодь із метою вивезення на примусові 

роботи, безглуздими і абсурдними акціями терору, особливо в 1943 році, але в цілому рівень 

життя населення області під час окупації не був нижчим, ніж до війни. Єдине, чого не було 

при комуністах – шибениць на площах, бо вони не використовували публічні страти, а діяли 

іншими, але не менш (а іноді й більш) жорстокими методами.  

Ніколи не повірю, що селяни, які отримали з рук німців документи на право приватної 

власності на землю, а таких за різними даними в області було від 10 до 15%, тисячі інших 

селян,  що  подали  відповідні  заяви,  З  НЕТЕРПІННЯМ  ЧЕКАЛИ  на  повернення  радянської 

влади  і  колгоспної  системи.  Без  сумніву,  на  селі  також  було  багато  людей,  невдоволених 

політикою німецької влади і ображених нею, але, вивчивши значну кількість документів та 

спогадів очевидців, маю зазначити, що основна маса селянства під час окупації матеріально 

жила значно краще, ніж до війни, оскільки німці ніколи не відбирали останнє і турбувалися 

про  майбутній  урожай.  І.Петренко  подає  таку  інформацію:  «З  кінця  1943  року,  коли 

гітлерівська армія під ударами радянської залишала межі Кіровоградщини, разом з нею відправилися 

на Захід тисячі тих, хто чимось завинив перед більшовиками, або не хотів відновлення їхньої влади. 

Тож  всі  транспортні  магістралі  запрудили  тисячі  біженців,  які,  змішавшись  з  військом  окупантів, пішки чи на підводах долали тисячі кілометрів, щоб тільки дістатися Європи. Схоже, що дозволів на 

це їм ніхто вже не видавав [92, с. 89]». 

Узагалі  під  час  окупації  відбулися,  не  могли  не  відбутися  певні  зміни  у  свідомості 

громадян.  Тому  однозначно  і  беззаперечно  стверджувати,  що  всі  кіровоградці,  навіть  їх 

більшість,   ІЗ  НЕТЕРПІННЯМ  ЧЕКАЛИ  нових  визволителів  і  З  РАДІСТЮ  ЗУСТРІЧАЛИ       

їх, я б не став.  

Такі  мої  думки  й  висновки  знайшли  несподіване  підтвердження  документально  – 

матеріалами  щоденника  нашої  землячки  із  Знам’янки.  Щоденники  –  це  не  спогади,  це  – 

рефлексії очевидців тих подій, тому вони відносяться до первинних історичних документів. 

Нещодавно  мені  вдалося  прочитати  уривки  із  щоденника  молодої  дівчини  на  ім`я 

Ольга,  яка  протягом  1941–1944  років  вела  записи  російською  мовою,  фіксуючи  «мысли  и 

детали» свого життя під час німецької окупації. Матеріали цього документа  у скороченому 

вигляді  вперше  були  опубліковані  2009  року  Центром  польських  та  європейських  студій 

НаУКМА  у  збірнику  «Міжкультурний  діалог.  Том  1:  ідентичність»  [75].  Щоденники,  які 

містять  не  лише  спостереження  автора  за  повсякденними  подіями,  але  й  елементи 

саморефлексій,  є  чи  не  найкращим  джерелом  для  дослідження  ідентичності,  зокрема 

особистої  ідентичності.  Щоденник,  написаний  в  екстремальних  умовах  війни,  до  того  ж, автор  якого  –  молода  особа,  що  не  мала  й  двадцяти  років,  а  отже,  за  класифікацією  Еріка 

Еріксона,  перебувала  на  п’ятій,  кризовій  стадії  становлення  особистості  –  є  джерелом 

особливо  цінним  [87].  Саме  таке  джерело  пропоную  до  уваги  читачів  як  доповнення  до 

матеріалів  альбому.  Джерело  це  є  унікальним  для  наших  теренів  ще  й  тому,  що  серед 

воєнних  джерел,  якими  сьогодні  оперують  історики,  майже  немає  особистих  (eye-witness) 

~ 472 ~ 

свідчень про контакти німців і міського населення України в період окупації [55].  

Ось  основна  інформація  про  щоденник  і  його  авторку:  щоденник  складається  з  двох 

частин  (зошитів),  обидва  оригінали  яких  зберігаються  у  фонді  166  «Комісії  з  питань 

вивчення історії Великої вітчизняної війни» в ЦДАГО України, щоправда, у різних справах: перший  зошит  (Ф.  166,  оп.2,  спр.  4),  який  разом  із  «щоденником  галичанина»  входить  до 

справи  «Дневники  неизвестного  автора  об  оккупацыонном  режиме  на  Украине»,  охоплює 

період з серпня 1941 по квітень 1942 років; другий зошит (Ф. 166, оп. 2, спр. 108) під назвою 

«Дневник  немецкой  переводчицы  Люды  Калинкович»  (очевидно,  ця  Люда  зберігала  у  себе 

щоденник  Ольги)  є  продовженням  попереднього  (той  самий  почерк,  імена  дійових  осіб)  і 

містить інформацію про період з січня 1943 року по лютий 1944 року [55]. 

Відомо,  що  на  1942  рік  Ользі  виповнилося  18  років.  Ольга  добре  володіє  німецькою 

мовою,  працює  вчителькою  в  сусідньому  містечку,  а  потім  і  перекладачкою;  вона  кілька 

разів  змінює  місце  роботи,  поступово  отримуючи  дедалі  відповідальніші  посади.  Події 

відбуваються  в  місті  Знам’янка  Кіровоградської  області.  На  жаль,  подальша  доля  Ольги 

наразі не відома, про дещо можемо лише здогадуватись. Очевидно одне – до Німеччини вона 

не  виїхала:  на  момент  повернення  радянських  військ  (Знам’янку  було  визволено  9  грудня 

1943  р.)  і  до  лютого  1944  р.  (крайня  дата  щоденника)  вона  все  ще  перебувала  в  місті. 

Ймовірно,  що  з  часом  її  було  репресовано  за  «співробітництво  з  німцями», найпромовистішим свідченням на користь цієї версії є те, що щоденник було конфісковано в 

третьої особи – Люди Калінкович [55].  

Чому цей щоденник є важливим з огляду на тематику моєї роботи? «Щоденник у межах 

двох  з  половиною  років  (серпень  1941  –  лютий  1944  років)  демонструє  яскраву  еволюцію 

поглядів  на  себе,  своє  місце  в  цьому  світі,  на  власну  персональну  й  групову  ідентичність, переорієнтацію  за  шкалою  «свій-чужий».  Незважаючи  на  те,  що  основу  щоденника 

складають романтичні переживання Ольги, яка з легкістю захоплюється новим об’єктом чи 

не  щодня,  тут  знаходимо  також  рефлексії  щодо  подій  навколо,  контактів  між  місцевим 

населенням  і  німцями.  Час  від  часу  Ольга  сама  замислюється  над  питанням  «Хто  я?». 

Наприклад,  28  липня  1943  року  читаємо:  «Да  и  что  я  вообще?  Прежде  всего,  человек! 

Дальше – девушка. (…) И я хочу быть любимой. Пусть даже он будет немец. Я молода – вот 

третье.  Я  ищу  приключений».  Тож  щоденник  містить  багатий  матеріал  для  дослідження 

гендерної та вікової ідентичності. Поза тим, чи не найцікавішою частиною щоденника є та, в  якій  можна  місяць  за  місяцем  відстежити  переосмислення  й  поступову  зміну     

національної  ідентичності,  котра  еволюціонує,  не  будучи  водночас  конструйованою  чи 

насаджуваною згори.  

На  початку  щоденника  ще  відчувається  свого  роду  «радянська»  ідентичність:  «наше 

СССР»  (27  січня  1942  року),  у  суперечці  з  Ернстом  7  лютого  1942  року  згадує:  «КСМол 

воспитал  меня»,  24  березня  1942  року:  «Я  не  знаю,  где  мой  комсомольский  билет.  Я  так 

гордилась  ним  (…).  Я  ругаю  себя:  Я  плохая  комсомолка.  Я  не  патриот.  Я  не  гражданка 

своего  союза.  Я  очень  слабая  девчонка  –  и  больше  ничего».  Час  від  часу  висловлюється 

співчуття й переживання за  «своїх» хлопців на фронті:  «гул снарядов (…) мне напомнил о 

том, что где-то наши родные бьются, а я должна здесь сидеть среди своих врагов» (запис від 

19 січня 1942 року), «А на том месте, в лесу, где раньше было много цветов – могилки… Это 

здесь  покоятся  наши  родные,  русские»  (19  квітня  1942  року).  Проте  від  самого  початку 

ставлення до «чужих» уже було подвійним. 16 січня 1942 року Ольга пише про німецького 

льотчика: «Я ничего в нем не видела родного, но он меня заинтересовал именно потому, что 

в нем не было ни капельки мне чужого».  

Вже  на  початку  1943  року  «відчувається  поступовий  злам  в  уявленнях  «свій-чужий»; 14 лютого,  після суперечки з кавалером подруги Віктором, Ольга згадує:  «Да еще я что-то 

сказала, что наши девочки так же ж посмотрят на наших красноармейцев, если они придут, если  они  ж  посмотрят  на  девочек.  Да  еще  как  противно  получилось  у  Виктора,  когда  он 

сказал:  «Они  не  посмотрят  НА  ЭТИХ  девочек!»  Меня  такое  зло  взяло,  я  сама  ж  Дневник. 

Мысли.  Детали  3  www.uamoderna.com  не  знаю,  что  могла  бы  сказать.  Буду  ли  я,  когда-

нибудь, смотреть на них, на наших? Ведь Гайнц… А может быть, это даже лучше, что я не 

буду  его  видеть,  может  быть,  мне  снова  что-нибудь  возвратит  любовь  к  отчизне».  Коли        

25 травня вона бачить, як жандарми ведуть заарештованого квартиранта Гайнца, з’являється 

~ 473 ~ 

запис:  «Я  подбежала  к  нему,  но  не  нашла,  что  сказать.  А  чего-то  хотелось  так  сказать  ему 

хорошего. Как брату! Тьфу! Что я пишу? Немцу-врагу… и… брату! Да! Он был наш, свой, который понимал меня и всех нас». Чим ближче підходять радянські війська, тим чужішими 

вони здаються, 30 липня життя «на радянському боці» вже зовсім не «своє»: «Читала газету 

советскую, очень хотелось прочесть и узнать о «ихней жизни». Ну и что же? Но почему я не 

могу считать немцев врагами? Я даже чувствую к некоторым привязанность». Відчуженість 

до  «радянського»  дедалі  наростає,  ось  запис 9  серпня:  «Снова  читала  советскую  газету,  но 

она  меня  не  радует,  как  могла  бы  обрадовать  прежде.  Обращение  к  нам,  молодежи  на 

Украине».  А  12  серпня  населення  чекає  не  на  «своїх»,  а  на  «червоних».  19  вересня  Ольга 

абсолютно  прозоро  й  однозначно  говорить  про  те,  що  не  хоче  повернення  «радянської 

влади»  саме  тому,  що  вона  встигла  звикнути  до  «них»,  тобто  до  німців.  Зрештою,  «Росія» 

вже сприймається як «закордон» – у записі від 7 листопада читаємо: «За границей, у русских 

празднуют 26-ю годовщину Октябрьской революции».  

Так само й населення, яке після приходу радянських військ повертається до Знам’янки, сприймає окуповані терени як «закордон», а населення під окупацією як «іноземців»  – саме 

таку  ситуацію  згадано  в  записах  від  14  і  15  січня  1944  року.  Отримуючи  листа  від 

приятельки,  котра  просить  розповісти  їй  про  «зрадників»,  Ольга  зазначає  8  лютого             

1944  року:  «О  предателях?  Да  нас  всех  считают  предателями!»,  окрім  того,  наочною  є 

різниця  в  поглядах  на  німців  по  різні  боки  «кордону»:  «Пишет,  что  болеет  за  нас,  что 

пришлось  им  переживать  за  нас,  когда  мы  были  под  игом  «озверелого  гада».  А  она  и  не 

знает, что эти «озверелые гады» не такие уж страшные, как их малюют» [55].  

За  два  роки  відбулося  звикання  до  нового  статусу,  що  особливо  яскраво  виявилося  в 

момент  повернення  колишніх  «своїх»  –  радянських  військ.  Дедалі  частіше  в  записах          

1943 року проскакують асоціації себе вже не з «радянським» народом, а з «українським», і в 

позитивному, і в негативному контексті – хоча терези якийсь час іще хитаються то в один, то 

в  другий  бік.  12  січня,  після  суперечки  з  Гензеном  щодо  рівня  культурності  чи 

некультурності  народів,  Ольга  напряму  пов’язує  «ми»  з  українським  народом.  Хоча  вже        

18 лютого бачимо свідчення зворотної зміни – говорячи про просування радянських військ із 

Ернестом,  котрий  радіє  за  свій  польський  народ,  вона  думає:  «Ах,  почему  же  не  горды 

украинцы и я не могу быть за них горда… Мне кажется, я не украинка, а советка!». Улітку 

«українська ідентичність» знову бере гору – наприклад, 24 червня вона боїться, що на роботі 

викриють її стосунки з Гайнцем: «Мне ж стыдно было признаться, что друг у меня немец. А 

я боялась потерять свой авторитет, как украинки». Наприклад, 1 серпня Ольга тішиться, коли 

чує, як німець щось говорить «чисто по-нашему, по-украинскому» [55].  

Апофеоз  переосмислення  перегляду  ролей  –  у  записі  від  10  лютого  1944  року:  «10 

февраля, четверг. Пришла Шура Ч. ко мне. О ней тоже можно кое-что вспомнить. Ведь для 

нее  эти  годы  как  весело  прошли.  И  теперь  это  ужасное  состояние.  Мы,  украинцы  предали 

родину. Значит, Они сумели больше вселить доверия за 2 года, чем наши за 25. Я не знаю, почему я до сих пор называю наши. Ведь меня они не считают за свою. Трофейная! А, может 

быть, было бы справедливостью обвинять себя? Но за что? Наши хлопцы-квартиранты будто 

развитые  парни,  но  они  грубы,  у  них  нет  поэтичности,  свойственной  им.  Я  невольно 

вспоминаю  о  Гайнце.  Мне  теперь  так  жаль  всего  ускользнувшего.  Ведь  он  понимал 

найбольше  мою  душу.  Лучше  всех  других.  А  еще  Виктор-румын,  который  за  несколько 

часов так сблизился со мной. Того, что не было, не вернешь. Мои лучшие годы в прошлых 

минутах моей жизни. Теперь – начинай другую, тесную жизнь» [55].  

Проте,  з  іншого  боку,  щоденник  Ольги  не  є  унікальним  і  вписується  в  ширший 

культурний контекст. Поведінка людини, зокрема, жінки, під час війни в модерні часи вже не 

раз ставала об’єктом наукового дослідження. Зазначалося, що саме під час Першої світової 

було  закладено  всі  вузлові  проблеми,  до  яких  пізніше  лише  поверталися  –  саме  в  період 

Першої світової чисельні моралісти звернули увагу на неадекватну поведінку «нової» жінки 

під час війни – йшлося про те, що вона стає неконтрольованою, надто розкутою, поводиться 

як  чоловік  –  надто  вільна,  може  палити,  пити,  може  сама  обирати  собі  партнерів  і  навіть 

псувати  своїм  поганим  впливом  безневинних  юних  солдатів.  Приклади  зі  щоденників  того 

~ 474 ~ 

періоду  можуть  перегукуватися  з  тим,  що  знаходимо  в  щоденнику  Ольги.  Вірджинія 

д’Альберт-Лейк, американка, одружена з французом, учасником Руху Опору, вела щоденник 

у 1939 – 1944 роках, і в ньому ми також можемо натрапити на досить контраверсійні згадки 

про німців: вони то сприймаються як вороги, то, після ближчого зіткнення з деякими з них, раптом перетворюються на «своїх німців», котрі вражають своїм ставленням і поводженням. 

Так  само  присутні  й  тут  елементи  легкого  флірту  й  згадки  про  німецького  офіцера-

«залицяльника» (admirer) [55].  

Ураховуючи  досить  широкий  контекст  і  актуальність  тематики  ідентичностей  та 

історичної пам’яті, щоденник Ольги може лягти в основу перспективного дослідження.  

Підсумовуючи  викладене  вище,  маю  зазначити,  що  проблема  вивчення  поведінки 

людини в умовах окупації та інших надзвичайних подій є не до кінця дослідженою. Нам ще 

доведеться  її  вивчати  вже  в  інших,  нових  умовах  –  аналізуючи  період  окупації  Криму  і 

Донбасу.  Здійснюючи  перші  такі  спроби,  я  змушений  внести  суттєві  корективи  до  свого 

ставлення  до  місцевого  населення,  яке  я  спочатку,  як  більшість  інших  громадян,  вважав 

зрадниками, бо вони кричали на мітингах «Россия! Путин!» і з радістю зустрічали «росіян-

захисників»  –  так  само,  як  їх  бабусі  й  дідусі  свого  часу  з  радістю  зустрічали  «німців-

визволителів». Поставивши себе на місце й тих, й інших, урахувавши всі обставини, за яких 

виникла певна ситуація, я не можу з упевненістю заявити, що зміг би протистояти масованій 

пропагандистській кампанії навіть без зброї в руках, уже не кажучи про участь в підпільній 

боротьбі проти окупантів. Людей, які вимушено або зі своєї волі залишилися на окупованій 

території  як  у  1941  році,  так  і  в  2014  році,  слід,  передусім,  спробувати  зрозуміти.  Адже 

кинути свої домівки, престарілих батьків, хворих родичів, своє господарство, нарешті, не так 

вже й просто.  Не всі  люди герої  і  не всі  люди можуть протистояти системній і  витонченій 

пропаганді. 

Подивіться на ці фотографії та повністю протилежні емоції людей. Колись неодмінно 

така  ж  доля  спіткає  на  Донбасі  та  в  Криму  портрети  іншого  «визволителя».  Історія 

повторюється? Напевно, так! 

1941 

1944 

Рис. 10 

Колись завершиться і цей трагічний період у житті нашого народу, і після звільнення 

окупованих  територій  Україна  стане  сильною  квітучою  державою.  Молитимося  за  мир  і 

спокій у нашій країні! 

~ 475 ~ 

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ 

1.  Авдєєв А. Загадки єлисаветградського трамвая / А. Авдєєв // Хайвей  http://h.ua/story/255797/. 

2.  Білорус  Антон  Васильович:  біографія  /  [б.а.]    [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу: https://uk.wikipedia.org/wiki/. 

3.  Богунов  С.  Використання  праці  радянських  військовополонених  у  промисловості  та  сільському 

господарстві  під час нацистської окупації України / С.  Богунов // З архівів ВУЧК-ГПУ-НКВД-КГБ.  –  2004.  –     

№ 1/2 (22/23). – С. 326-339. 

4.  Босько В. Завод «Червона зірка» під час окупації / Володимир Босько // Народне слово.  – 2002. – № 19 

(19 лютого). – С. 4. 

5.  Босько  В.М.  Визначні  постаті  Степової  Еллади  /  В.М. Босько.  –  Кіровоград  :  Інформаційна  мережа, 2004. – 376 с. 

6.  Брюннер  М.  На  танке  через  ад.  Немецкий  танкист  на  Восточном  фронте  /  Михаэль  Брюннер.   –  М.  : Яуза-пресс, 2009. – 224 с.  

7.  Бурлака  Л.  Червонокам'янські  остарбайтери  /  Лідія  Бурлака  //  Між  Бугом  і  Дніпром  :  Науково-

краєзнавчий вісник Центральної України. Випуск ІV. – Кіровоград : Центр.-Українське вид-во, 2015. – С. 63-80. 

8.  Военный альбом : коллекция фотографий [Электронный ресурс]. – Режим доступа:   http://waralbum.ru/. 

9.  Велика  війна  1941-1945.  Кіровоградський  вимір  :  Альбом  /  В. Даценко,  І. Петренко,  Ф. Шепель, В. Шурапов,  Ю. Лісниченко,  Ю. Тютюшкін,  О. Чуднов;  під  заг.  ред.  О. Чуднова.  —  Кіровоград  :  Імекс-ЛТД, 2014. – 144 с. 

10.  Галерея  Елисаветград  :  виртуальный  музей.  Елисаветград–Зиновьевск–Кирово–Кировоград  : фотографии, 

документы, 

предметы 

[Электронный 

ресурс]. 

– 

Режим 

доступа:  

http://www.elisavetgradmuseum.kr.ua/. 

11.  Гольчевскі Ф.   Визволення чи окупація? Німці і українці в 1941 році /  Франк Гольчевскі // Історична 

правда.  –  23.06.2011  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу:        http://www.istpravda.com.ua  /articles/2011/ 

06/23/43692/. 

12.  Гончаренко  О.  Система  управління  окупованими  територіями  України  /  О. Гончаренко,  О. Лисенко, Т. Першина // Україна в Другій світовій війні: погляд з XXI століття. Історичні нариси / [ред. кол. : В. Смолій 

(голова колегії), О. Лисенко (відп. ред.) та ін. ; НАН України ; Інститут історії України]. – Кн. 1 – 2. – К. : НВП 

Наукова думка, 2011. – Кн. 1. – С. 321-367. 

13.  Даценко  В.  До  питання  історії  функціонування  у  м.  Кіровограді  гітлерівського  табору  для 

військовополонених  «Шталаг-305»  /  Василь  Даценко  //  Між  Бугом  і  Дніпром  :  Науково-краєзнавчий  вісник 

Центральної  України.  Випуск  ІV.  –  Кіровоград  :  Кіровоград  :  Центрально-Українське  видавництво,  2015.  –       

С. 248-258. 

14.  Даценко В. За те, що євреї…: трагедія Голокосту в межиріччі Південного Бугу та Дніпра (1941-1944) / 

Василь Даценко. – Імекс ЛТД, 2015. – 176 с. 

15.  Даценко  В.  Антигітлерівське  білогвардійське  підпілля  в  Кіровограді?  /  Василь  Даценко  //  Народне 

слово. – 1993 (18 березня). – С. 3. 

16.  Дерейко  І.    Місцеві  формування  німецької  армії  та  поліції  у  Райхскомісаріаті  «Україна»  (1941–1944 

роки) / Іван Дерейко // [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://lib.rus.ec/b/429344/read/. 

17.  Державний  архів  Київської  області.  Документальні  виставки  он-лайн  [Електронний        ресурс].  – 

Режим доступу: http://dako.gov.ua/dokymentalni-vustavku-onlain.html/.   

18.  Державний архів Кіровоградської області (ДАКО), інв. № 1436 арк. 4. 

19.  ДАКО, інв. № 9903. 

20.  ДАКО, Ф. 2485. - Оп.1. - Спр.1. - Арк. 9.  

21.  ДАКО, Ф. 2489. - Оп.1. - Спр.4. - Арк. 13.   

22.  ДАКО, ФР-242, оп.7, спр.2, арк.10-10зв.  

23.  ДАКО, Ф. 2484. - Оп.1. - Спр.18. - Арк.2.  

24.  ДАКО, Ф.-2518. – Оп.1. – Спр. 1. – Арк. 1. 

25.  ДАКО, Ф.-2518. – Оп.1. – Спр. 1. – Арк. 11. 

26.  ДАКО, Ф.П.5907, оп.28, спр.471, арк.1.  

27.  ДАКО, Ф. 2489. - Оп.1. - Спр. 4. – Арк. 8. 

28.  ДАКО, Ф. 2489. - Оп.1. - Спр. 5. – Арк. 5. 

29.  ДАКО, Ф. 2512. – Оп. 1 спр. 3. 

30.  ДАКО, Ф. 2512. – Оп. 1. – спр. 4. 

31.  ДАКО, Ф. 2512. – Оп. 1. – Спр. 12. 

32.  ДАКО, Ф. 2679. - Оп.1. - Спр. 1.  

33.  ДАКО, П-872. 

34.  ДАКО, П-7875. 

35.  ДАКО, П-868. 

36.  ДАКО, П-847.  

37.  ДАКО, П-850.  

38.  ДАКО, Ф. Р-6653, оп. 1, спр. 157, арк. 1. 

39.  ДАКО, Ф. Р-6653, оп. 1, спр. 2, арк. 69. 

~ 476 ~ 

40.  ДАКО, Ф. Р-6653, оп. 1, спр. 84, арк.  93. 

41.  ДАКО, Ф. Р-6653, оп. 1, спр. 84, арк.  212. 

42.  ДАКО, Ф. Р-6653, оп. 1, спр. 86, арк.  187. 

43.  ДАКО, Ф. Р-6653, оп. 1, спр. 86, арк.  205. 

44.  ДАКО, Ф. Р-6653, оп. 1, спр. 84, арк.  162. 

45.  ДАКО, Ф. Р-6653, оп. 1, спр. 86, арк.  18 

46.  ДАКО, Ф. Р-6653, оп. 1, спр. 86, арк.  19. 

47.  ДАКО, Ф. Р-6653, оп. 1, спр. 86, арк.  87. 

48.  ДАКО, Ф. Р-6653, оп. 1, спр. 38, арк.  104. 

49.  ДАКО Ф. Р-5069, оп.6, спр. 2, арк. 26. 

50.  ДАКО, Ф. Р-6653, оп. 1, спр. 85, арк.  18. 

51.  ДАКО, Ф. Р-6653, оп. 1,  спр. 38, 41, 84, 85, 87, 88. 

52.  Державний  архів  Кіровоградської  області.  Документальні  виставки  он-лайн  [Електронний  ресурс].  – 

Режим доступу: http://dakiro.kr-admin.gov.ua/exhibition.php/. 

53.  Державний архів Полтавської області, ф. 9106, оп. 2, спр. 855. 

54.  Державний архів Черкаської області, ф.Р-44, оп. 1, спр. 9, арк. 25. 

55.  Дневник. Мысли. Детали (із щоденника Ольги, 1941-1944) / Передмова: Олена Бетлій, Катерина Диса, Юлія Кисла // Україна модерна [Електронний ресурс]. – Режим доступу:  http://uamoderna.com/md/31-dnevnik/. 

56.  Електронний  архів  Українського  визвольного  руху  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу: http://avr.org.ua/. 

57.  Енциклопедія 

сучасної 

України 

[Електронний 

ресурс]. 

– 

Режим 

доступу:  

http://esu.com.ua/search_articles.php?id=4446/. 

58.  Єржабкова Б. Шкільна справа та шкільна політика в рейхскомісаріаті «Україна» 1941–1944 : у світлі 

німецьких  документів  /  Бланка  Єржабкова;  ред.  А.Я.  Бельдій,  М.С.  Бачинська,  С.Ю.  Ноткіна.  –  К.  :  Наукова 

думка, 2008. – 271 с. 

59.  Життя  людей  під  час  окупації  //  Полтавіка  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу:  http://history-poltava.org.ua/. 

60.  Жосан  О.Е.  Спроби  формування  національної  ідентичності  українців  під  час  нацистської  окупації 

1941–1944  років  /  Жосан О.Е.  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу:  Портал  «Освітня  політика» 

http://education-ua.org/ua/ekskurs/444-osvita-ukrajini-v-period-nimetskoji-okupatsiji-1941-1944-iz-gazeti-ukrajinske-slovo-1941/. 

61.  Жосан О. Е.  Шкільна  навчальна  література  в  Україні  під  час  німецької  окупації  1941–1944  років  / 

О. Е. Жосан // Наукові записки Тернопілького НПУ ім. В. Гнатюка. Серія: Педагогіка. – 2013. – № 1. – С. 9–14.  

62.  Загальноосвітня  школа  І-ІІІ  ступенів  №  30  м.  Кропивницького  :  офіційний  сайт  [Електронний  

ресурс]. – Режим доступу: http://kirschool30.kirovedu.com/uk/site/school-history.html 63.  Записки  скучного  человека  :  история  в  фотографиях  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу: http://humus.livejournal.com/ 

64.  Запрещённые 

улыбки 

детей 

войны 

[Електронний 

ресурс]. 

– 

Режим 

доступу:  

http://hukto.mypage.ru/otpechatki-zhizni/zapreshnnie_ulibki_detey_voyni.html/. 

65.  Історія  міст  і  сіл  Української  РСР.  Кіровоградська  область. –  К.  :  Головна  редакція  УРЕ  АН  УРСР, 1972. – 816 с. 

66.  Історія  сіл  Кіровоградського  району  /  Авторський  колектив  ;  під  заг.  ред.  Ю.С.Митрофаненка.  – 

Кропивницький : Імекс-ЛТД, 2017. – 196 с. 

67.  Кафедральный  собор  Рождества  Пресвятой  Богородицы.  200  лет  /  [авт.  текста  А.Н.Мануйлов, протоиер.  Роман  Кондратюк  ;  под  общ.  ред.  протоиер.  Романа  Кондратюка].  –  Кировоград  :  Имэкс,  2012.  – 

367 с. : ил. 

68.  Кіровоградщина  в  роки  Другої  світової  війни  :  веб-сайт  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу: http://lib.kr.ua/vv/index.php?categoryid=14/. 

69.  Краєзнавство:  Центральний  регіон  :  відкрита  група  /  адміністратор  –  Віталій  Неділько  //  Facebook 

[Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://www.facebook.com/groups/107526739899 150/. 

70.  Кулибаба  Ю.  Остарбайтери  Кіровоградщини  /  Юрій  Кулибаба  //  Між  Бугом  і  Дніпром  :  Науково-

краєзнавчий вісник Центральної України. Випуск ІV. – Кіровоград : Центр.-Укр. вид-во, 2015. – С. 267-273. 

71.  Культура  в  роки  війни:  період  окупації  (Історія  України,  11  клас)  :  [навч.-метод.  посіб.]  /  укладач 

О.Е. Жосан. – Кіровоград : КЗ  «КОІППО імені Василя Сухомлинського», 2015. – 100 с. 

72.  Ленська  В.В.   Фашистська  шкільна  політика  на  окупованій  території  України  В.В. Ленська 

// Український історичний журнал. – 1990. – № 10. – С. 81. 

73. 

Луч  правды  //  Живой  журнал  [Электронный  ресурс].  –  Режим  доступа:    http://beam-truth.livejournal.com/. 

74.  Матівос  Ю.  Таємниці  аеродрому  «Канатове»  //  Сурма  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу: 

https://surmasite.wordpress.com/2017/08/07/                  

75.  Міжкультурний діалог. Т. 1: Ідентичність / Редкол. – К. : Дух і літера, 2009. – 464 с. 

76.  Міський  електротранспорт  :  колекція  фотографій  П. Єрьоміна  [Електронний  ресурс].  –  Режим 

доступу: http://transphoto.ru/articles/1011/. 

77.  Місця  нацистського  терору  на  території  Кіровоградської  області,  1941–1944  рр.  [Електронний 

ресурс]. – Режим доступу: http://territoryterror.org.ua/uk/publications/details/?newsid=487. 

~ 477 ~ 

78.  Мир  картинок  :  коллекции  реппродукций  и  фотографий [Электронный  ресурс].  –  Режим  доступа: www.nevsepic.com.ua/. 

79.  Митрофаненко  Ю.  Український  антибільшовицький  рух  на  Кіровоградщині  1918—1940-і  рр.  /  Юрій 

Митрофаненко // Український визвольний рух: наук. зб. – Львів, 2013. – Зб. 18. – С. 84-96. 

80.  Немецкие  плакаты  на  оккупированных  территориях  [Электронный  ресурс].  –  Режим  доступа: http://hukto.mypage.ru/. 

81.  Общество 

// 

Живой 

журнал 

[Электронный 

ресурс]. 

– 

Режим 

доступа:  

https://www.livejournal.com/media/obschestvo/. 

82.  Окупація.  1941-1944:  невідома  війна,  невідоме  життя  //  Офіційний  веб-портал  Державної  архівної 

служби  України.  Документальні  виставки  on-line  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу: http://www.archives.gov.ua/Sections/1941-1945/. 

83.  Оккупация  глазами  очевидцев  //  Глобус  Беларуси.  Форум  [Электронный  ресурс].  –  Режим  доступа: http://fgb.by/viewtopic.php?p=7559/. 

84.  Особистий  сайт  Павла  Гай-Нижника  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу:  http://www.hai-nizhnik.in.ua/. 

85.  Остарбайтеры  /  [б.а.]  [Электронный  ресурс].  –  Режим  доступа:  https://ru.wikipedia.org/wiki/ 

Остарбайтеры#. 

86.  Остарбайтери.  Як  це  було  /  [б.а.]  //  Наше  слово.  –  2017.  –  18  січня.  [Електронний  ресурс].  –  Режим 

доступу: http://nslovo.com/blog/ostarbajtery-yak-tse-bulo/. 

87.  Павелків  Р.В.  Вікова  психологія.  Періодизація  розвитку  особистості  за  Е.Еріксоном  [Електронний 

ресурс]. 

– 

Режим 

доступу: 

http://pidruchniki.com/2008021537059/psihologiya/ 

periodizatsiya 

_rozvitku_osobistosti_eeriksonom/. 

88.  Пам’ятки  архітектури.  Кіровоградська  область.  Кропивницький  [Електронний  ресурс].  –  Режим 

доступу: 

https://uk.wikipedia.org/wiki/Вікіпедія:Вікі_любить_пам'ятки/Кіровоградська_область/ 

Кропивницький/. 

89.  Пам’ятник 

С.М. Кірову  в  м.  Кіровограді  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу: http://beta.shukach.com/uk/group_gallery/blog/5174)/. 

90.  Памятники  и  памятные  знаки  Кировограда  [Электронный  ресурс].  –  Режим  доступа: https://kirovograd.rks.kr.ua/photo/gorod/monuments/. 

91.  Патриляк  І.К.  Україна  в  роки  Другої  світової  війни:  спроба  нового  концептуального  погляду  / 

І.К. Патриляк, М.А. Боровик. – Ніжин : ПП Лисенко М.М., 2010. – 590 с.   

92.  Петренко  І.Д.  Нацистський  окупаційний  режим  на  Кіровоградщині  1941‒1944  рр.  –  Кіровоград  : Центрально-Українське видавництво, 2014. – 554 с. 

93.  Петренко  І.Д.  Нацистський  окупаційний  режим:  маловідомі  сторінки  з  історії  Олександрівського 

району (в документах та спогадах) / І.Д. Петренко. – Кіровоград : Центрально-Українське видавництво, 2008. – 

371 с. 

94.  Повсякденне  життя  остарбайтерів  в  Німеччині  у  рідкісних  фотографіях  /  [б.а.]  //  Gazeta.ua.  – 

23.06.2015  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу:  https://gazeta.ua/ru/articles/history/  _povsednevnaya-zhizn-ostarbajterov-v-germanii-v-redkih-fotografiyah/633232. 

95.  Поездка  Альфреда  Розенберга  по  Украине.  Иллюстрированное  сообщение  о  первой  официальной 

поездке  рейхсминистра  освобожденных  восточных  областей  на Украину  [Электронный  ресурс].  –  Режим 

доступа:  https://aryanssblog.wordpress.com/tag/history/page/4/. 

96.  Постолатій В.В. Окупація. Видання 2-е, доповнене / В.В. Постолатій. – Кіровоград : Авангард, 2010. – 

92 с. 

97.  Потильчак  О.  Економічний  колабораціонізм  в  Україні  в  роки  нацистської  окупації  (1941–1944): причини і прояви / О. Потильчак. – К. : УДПУ ім. М. П. Драгоманова, 1997. – 29 с 

98.  Праєторіан  :  фотоальбом  //  Рейберт.інфо  (форум)  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу: https://reibert.info/find-new/29647425/posts.  

99.  Протоієрей Серафим Слобідський. Закон Божий  :  Підручник для сім'ї та школи / Протоієрей Серафим 

Слобідський.  – К. : Вид. відділ УПЦ КП, 2005. – 655 с . 

100.  Радченко  О.  Транспорти  з  Кіровограда  до  Бухенвальда  восени  1943  р.:  з  вогню  та  в  полум’я  / 

О.Радченко  //  Між  Бугом  і  Дніпром  :  Науково-краєзнавчий  вісник  Центральної  України.  Випуск  ІV.  – 

Кіровоград : Центрально-Українське видавництво, 2015. – С. 259-266. 

101.   Рейберт.инфо  :  украинский  военный  аукцион.  Альбомы  пользователей  сайта  REIBERT.info 

[Электронный ресурс]. – Режим доступа: https://reibert.info/media/albums/.  

102.  Рекотов  П.В.  Органи  управління  на  окупованій  території  України  (1941–1944  рр.)  /  П.В. Рекотов  // 

Український історичний журнал. – 1997. – № 3. – С. 90-101. 

103.  Світлична  В.В.  Історія  України  /  В.В. Світлична  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу: http://pidruchniki.com/1533071644773/istoriya/politika_ukrayinizatsiyi]. 

104.  Словник  української  мови:  в  11  т.  /  АН  УРСР.  Інститут  мовознавства;  за  ред.  І.К. Білодіда.  –  Т. 4.  –    

К. : Наукова думка, 1973. – 840 с. 

105.   Смирнов А. Мстислав (Скрипник): громадсько-політичний і церковний діяч. 1930–1944 : Монографія 

/ А. Смирнов. – К. : Смолоскип, 2008. – 326 с. 

106.  Спогади про окупацію // Живий журнал. Форум [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://igni-ss.livejournal.com/267668.html?thread=8339860#t8339860/. 

~ 478 ~ 

http://romanik.livejournal.com/152220.html/. 

http://shiropaev.livejournal.com/34298.html?thread=2171386#t2171386/. 

http://radulova.livejournal.com/1738494.html?thread=143576318#t143576318/. 

http://seoz.livejournal.com/1694.html/. 

http://community.livejournal.com/reichsraum/355.html?thread=8803#t8803/. 

http://a-nikonov.livejournal.com/2251893.html/. 

107.  Спомини  з  мого  твердого  життя  //  Меморіал.  –  15.04.2011  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу: http://www.memorial.kiev.ua/genocyd-ukrajinciv/koncentracijni-tabory/1055-spomyny-z-mogo-tverdogo-zhyttja.html. 

108.  Степанова  О.  Юрий  Тютюшкин:  собрать  все!  /  Ольга  Степанова  //  Украина-Центр.  –  2017.  –  №  22        

(1 июня). – С. 8. 

109.  Стоколос  Н.Г.  Конфесійна  політика  окупаційної  адміністрації  рейхскомісаріату  «Україна»  в       

1941-1942 pр. / Н.Г. Стоколос // Укр. іст. журн., 2004. – № 3. – С. 91-111. 

110.  Україна  під  нацистською  окупацією  //  Офіційний  веб-портал  Державної  архівної  служби  України. 

Документальні 

виставки 

on-line 

[Електронний 

ресурс]. 

– 

Режим 

доступу: 

http://www.archives.gov.ua/Sections/Peremoga_65/fotos_02.php/. 

111.  Український  голос  (Українські  вісті,  Кіровоградські  вісті)  :  газета  Кіровоградської  обласної  та 

міської  управи  (із  фондів  Наукової  бібліотеки  Львівського  національного  університету  ім. І. Франка  та 

Державної 

наукової 

архівної 

бібліотеки) 

[Електронний 

ресурс]. 

– 

Режим 

доступу: 

http://libraria.ua/issues_group.php/group-28/. 

112.  Український 

голос  (Кіровоград)  /  [б.а.]  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу: https://uk.wikipedia.org/wiki/. 

113.  Центральний  державний  архів  вищих  органів  влади  та  управління  України  (ЦДАВО  України), ф. 3206, оп. 1, спр. 105, арк. 1. 

114.  Центральний  державний  кінофотофоноархів  України  імені  Г.С. Пшеничного  (ЦДКФФА) Документальні  виставки  on-line  [Електронний  ресурс].  –  Режим  доступу:    http://tsdkffa.  archives. 

gov.ua/Exhibitions/. 

115.  Шепель Ф.О. Ніхто не хотів помирати, або Репресований Єлисавет-Зінов’євськ-Кірове-Кіровоград / 

Ф.О.Шепель. – Кіровоград : Імекс-ЛТД, 2014. – 390 с. : іл. (сер. «Єлисаветградське коло»). 

116.  Шляховий  К. Назви  вулиць Кіровограда  у  період німецької окупації / К.Шляховий // 21-й канал.  – 

2011. – 28.04.2011. 

117.  Это  ретро:  фотографии,  документы,  воспоминания  [Электронный  ресурс].  –  Режим  доступа: http://www.etoretro.ru/. 

118.  Як  виглядав  Кіровоград  десятиліття  тому  //  Мій  Кропивницький  [Електронний  ресурс].  –  Режим 

доступу: http://mykirov.com/yak-viglyadav-kirovograd-desyatilittya-tomu/. 

119.  Battle 

of 

Kirovograd. 

August 

1941 

// 

Invasion. 

"The 

Third 

Reich 

in 

Color" 

https://www.youtube.com/watch?v=5uPitb3dWo8.  

120.   Crain's  Militaria  :  The  selection  of  premium  photos,  documents  and  other  Third  Reich  artefacts  [Тhe electronic resource]. – The access mode: http://www.crainsmilitaria.com/. 

121.  Das 

bundesarchiv 

[Elektronische 

Ressource]. 

–  Zugriffsmodus:  http://www.bundesarchiv.de/ 

index.html.de/. 

122.  Eigenschaften  des  Bestandes  NL  Karl  Lutz  //  Stadtarchiv  Speyer  [Elektronische  Ressource].  – 

Zugriffsmodus: 

http://www.stadtarchiv-speyer.findbuch.net/php/main.php?ar_id=3723&be_kurz=3139322 

D3230 

#3139322D3230/.  

123.  Кoelsch333  :  The  selection  of    photos  //  Ebay  [Тhe  electronic  resource].  –  The  access  mode: https://www.ebay.ph/usr/koelsch333. 

124.  Kriegsfotos  //  Ebay  [Тhe  electronic  resource].  –  The  access  mode:  https://www.ebay-kleinanzeigen.de/s-kriegsfotos/k0/.   

125.  Kriegsfotos-Tusslamabad  //  Ebay  [Тhe  electronic  resource].  –  The  access  mode:    http://stores.ebay.com/ 

Kriegsfotos-Tusslamabad/.    

126.  Military items // Miliblog [Тhe electronic resource]. – The access mode:   http://miliblog.co.uk. 

127.  Мirо  Antik  :  The  selection  of    photos  //  Ebay  [Тhe  electronic  resource].  –  The  access  mode: http://stores.ebay.com/Miro-Antik/. 

128.  The  SS-Kriegsberichter  archive  [The  electronic  resource].  –  The  access  mode:  www.kriegsberichter-archive.com. 

129.  Ukraine.  Dnepropetrowsk.  Kriwoi  Rog.  Nowo-Archangelsk.  Kirowograd  :  Bilder  //  Deutsche  digitale bibliothek 

[Elektronische 

Ressource]. 

– 

Zugriffsmodus: 

https://www.deutsche-digitale-

bibliothek.de/item/JJS4JV7OKXJKO467BCKGKGJXEB2NKTCT/. 

130.  World War photos: a big collection of World War II photos and images [Тhe electronic    resource]. – The access mode: http://www.worldwarphotos.info/. 

~ 479 ~ 

НАУКОВО-ПОПУЛЯРНЕ ВИДАННЯ 

КІРОВОГРАД У РОКИ ОКУПАЦІЇ:  

ЖИТТЯ НАСЕЛЕННЯ ТА ОКУПАНТІВ 

(ДОКУМЕНТИ І СПОГАДИ) 

АЛЬБОМ 

Автор-укладач – Жосан Олександр Едуардович 

Коректор – Ніколаєва Олена Петрівна 

Технічний редактор – Чуй Наталія Вікторівна 

Підписано до друку 03.01.2018. 

Формат 60x90¹/8. Папір офсетний. Гарнітура Times New Roman.  

Друк офсет. Умов. друк. арк. 60. 

Обл.-вид. арк. 41,2. Зам. № 0210.        

Наклад 100 прим. 

Приватне підприємство «Ексклюзив-Cистем».  

Вул. Т. Шевченка, 25,  м. Кропивницький, 25006. 

Тел./факс 24-35-53. 

Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи  

до державного реєстру видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції ДК 

№ 4470 від 17.01.2013 р. 

~ 480 ~ 

Document Outline

Плакати, що вивішувалися в усіх публічних місцях Кіровограда та інших

населених пунктів [82].

Пропоную до уваги читачів листи до Червоної Кам’янки 1943 року від вивезених на примусові роботи односельчан, опрацьовані та опубліковані Лідією Бурлакою [7] (з колекції листів громадян Кіровоградської області, вивезених до Німеччини і країн західної ...

Цей трамвай простояв усю війну на цьому місці біля Ковалівського парку,

на кінцевій зупинці маршруту

«Вул. Дворцова – Новомиколаївка».

За спогадами очевидців,

у 1945 році його відтягли автомашиною до депо. Подальша доля цього вагону, як і доля іншого обладнання депо, невідома.

Фото 1941 року (з колекції «Креінзмілітаріа» [120]).

ПІСЛЯМОВА

або ІСТОРІЯ ПОВТОРЮЄТЬСЯ

Сьогодні в літературі та соціальних інтернет-спільнотах можна знайти багато матеріалів про звірства нацистів, жорстоке ставлення до цивільного населення. Звісно, це все було і ніхто ні на мить не ставить під сумнів такі факти, віддаючи данину пам’яті...

Окупація – беззаперечно, драматична сторінка історії будь-якого народу. Але чи знаємо ми всю правду про неї? Звісно, повністю всієї правди ніхто ніколи не дізнається, бо вже майже немає на світі очевидців тих подій. Однак залишилися їх спогади і спога...

На жаль, у більшості збірок спогадів сьогодні спостерігаємо однобокість у доборі матеріалу. Переважно превалює точка зору, сформована під впливом штампів радянських історичних досліджень та тогочасних шкільних підручників. Такий підхід не може задовол...

Звісно, не буду заперечувати, що для когось окупація була винятково такою (рис.1, 2), але для когось вона була такою (рис. 3), і такою (рис. 4).

Рис. 1                              Рис. 2

Рис. 3                                                                    Рис. 4

Хто правий? Чия позиція найбільш реальна і правдива? На це питання, гадаю, сьогодні аргументовано і вичерпно не відповість ніхто. Напевно, праві всі, оскільки кожна людина бачила окупацію своїми очами, жила в певному районі й за певних умов. Нав’язува...

Інколи намагання проявити себе суворим і полум’яним борцем із нацизмом і фашизмом призводить у декого з авторів «науково-популярних» брошур і статей до фактичної фальсифікації історії. Наприклад, на одному з сайтів (Кіровоградська область) у статті пр...

Рис. 5                                                                       Рис. 6

Пропоную ознайомитися з точкою зору, альтернативною тій, що превалює сьогодні в історичній і в навколоісторичній літературі. Це – спогади очевидців [69; 81; 83; 106], переважно переказані їхніми родичами і знайомими, бо важко уявити собі, щоб ці люди ...

Приблизно те ж саме розповідали мені мої вже покійні прабабуся Василина Іванівна Берестова, бабуся Наталя Тихонівна Задворня (Гончаренко), які пережили окупацію в селі Софіївка Компаніївського району. Жодного факту масових розстрілів селян або жорсток...

Матеріали подаються мовою оригіналу.

Архієпископ Михаїл (Хороший).

Фото 1946 р., м. Торонто (Канада).

Єпископ Михаїл (Хороший).

Фото 1942 р., м. Кіровоград.

Із сайту Східної Єпархії Української Православної Церкви в Канаді.

Колектив трамвайного депо (довоєнне фото) [76].

11. Гольчевскі Ф. Визволення чи окупація? Німці і українці в 1941 році / Франк Гольчевскі // Історична правда. – 23.06.2011 [Електронний ресурс]. – Режим доступу:    http://www.istpravda.com.ua /articles/2011/ 06/23/43692/.

16. Дерейко І.  Місцеві формування німецької армії та поліції у Райхскомісаріаті «Україна» (1941–1944 роки) / Іван Дерейко // [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://lib.rus.ec/b/429344/read/.

17. Державний архів Київської області. Документальні виставки он-лайн [Електронний    ресурс]. – Режим доступу: http://dako.gov.ua/dokymentalni-vustavku-onlain.html/.

59. Життя людей під час окупації // Полтавіка [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://history-poltava.org.ua/.

74. Матівос Ю. Таємниці аеродрому «Канатове» // Сурма [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://surmasite.wordpress.com/2017/08/07/

75. Міжкультурний діалог. Т. 1: Ідентичність / Редкол. – К. : Дух і літера, 2009. – 464 с.

76. Міський електротранспорт : колекція фотографій П. Єрьоміна [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://transphoto.ru/articles/1011/.

79. Митрофаненко Ю. Український антибільшовицький рух на Кіровоградщині 1918—1940-і рр. / Юрій Митрофаненко // Український визвольний рух: наук. зб. – Львів, 2013. – Зб. 18. – С. 84-96.

80. Немецкие плакаты на оккупированных территориях [Электронный ресурс]. – Режим доступа: http://hukto.mypage.ru/.

82. Окупація. 1941-1944: невідома війна, невідоме життя // Офіційний веб-портал Державної архівної служби України. Документальні виставки on-line [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.archives.gov.ua/Sections/1941-1945/.

83. Оккупация глазами очевидцев // Глобус Беларуси. Форум [Электронный ресурс]. – Режим доступа: http://fgb.by/viewtopic.php?p=7559/.

95. Поездка Альфреда Розенберга по Украине. Иллюстрированное сообщение о первой официальной поездке рейхсминистра освобожденных восточных областей на Украину [Электронный ресурс]. – Режим доступа:  https://aryanssblog.wordpress.com/tag/history/page/4/.

118. Як виглядав Кіровоград десятиліття тому // Мій Кропивницький [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://mykirov.com/yak-viglyadav-kirovograd-desyatilittya-tomu/.