ВСТУП

Свята в память нашого великого поета Т. Шевченка в так звані Шевченківські дні ввійшли в традицію українського життя як на Ук-раїні так і на чужині. Чи то у великій салі чи то у сільській “Просві-ті”, чи то в таборах полонених, чи. серед малої групи десь долею чи недолею закинених Українців — всюди у тій чи іншій формі, в за-лежності від сил і спроможностей учасників, відбуваються чи від-чити, чи концерти, чи діточі вистави, живі образи, чи деклямації тво-рів Того, “ким все занялося і запалало”. Це стало такоюж традицією Українців як обходження “Днів Камоенса” у Португалії, ушановання Ґете в Німеччині, Данте в Італії і других народів.

Але слід завжди відріжняти традицію від рутини або трафарету. Традиція звязує нас із минулим і дає тяглість в будуччині. Нарід, що забуває свої традиції, своїх “славних прадідів великих”, які на про-тязі віків здобували для свого народу “і славу і волю”, тратить свою особистість, свою душу, свій дух, питомий лише йому, і занепадає. Навпаки рутина, або раз і назавжди застигла мода, обмежений тра-фарет, стримує поступ і не дає змоги поступати вперід чи то у ми-стецтві, чи то в науці, чи в політичнім думанню.

Нажаль у нас часто плутають форму і зміст: — напр. козацька традиція полягає не у широких штанях-шараварах, не у малинових жупанах, а в тім дусі козака — войовника, лицаря, оборонця України, у тім дусі, що живе і під малиновим жупаном XVI і XVII віків і під захистною уніформою українськик борців за батьківщину ХХ-го віку.

Нажаль і в святкування памяти Шевченка вкралася рутина, тра-фарет, які часто не дають змоги освітлити всесторонно, або під пев-ним кутом зору, постать цього нашого не лише маляра й поета, але і пророка, розмах творчости якого сягав від Ґонти, “що синів свя-ченим ріже у крівавих загравах пожеж” і до “усміх, ласка, мати і са-док вишневий коло хати”, як влучно характеризує його творчість Маланюк.

Назагал “Шевченківське свято” складається із таких елементів: відчит про життя або творчість поета, деклямація його власних, або в його честь складених віршів, музичні точки, спів сольовий і хоровий. Дуже часто, нажаль, всі ці елементи цілком не получені між со-

бою ув одне ціле, підбір віршів не відповідає реферату, після високо героїчного співу, напр. “Ой Дніпре мій Дніпре” слідує “Якби мені, мамо, намисто” чи інша лірична чи жартівлива пісня. Це розбиває суцільність вражіння і не дає глядачам чи слухачам того духового піднесення і запалу на дальшу працю для батьківщини, що є фактично головним завданням кожного свята, яке є призначене на спо-гад наших великих борців чи славних історичних подій.

Наступна інсценізація, складена на основі історичних джерел, мемуарів, спогадів, листування і щоденників, подає картину із життя поета в 1840-ових роках коли він повний сил і творчости гостював у своїх приятелів князів Рєпніних у їх маєтку в Яготині, вбираючи від них той дух “козацького панства”, як він сам висловлювався, що ці останні нащадки нашої державної провідної верстви донесли аж до середини минулого віку. Це були часи, коли вийшов перший “Кобзар” Шевченка, коли він, покінчивши студії у Академії малярства у Петербурзі, мандрував по своїй любій Україні, по “нашій не своїй землі”, малюючи історичні памятки, то “козацьку церкву невеличку з похиленим хрестом”, то руїни Суботова, то портрети своїх високих друзів, то складаючи свої найсильнійші, найгероїчнійші поеми, про ту славу, “що не поляже а розкаже, хто ми, чиїх батьків діти, ким, за що закуті”. Не дивно, що до нього, до його творчости потяглося і селянство зпід убогих стріх, яке відчувало в нім свою душу, душу українського народу і найліпші представники нашого панства, того “козацького панства”, що памятало, як колись то воно “без холопа і без пана” здобувало славу і волю для української держави, а не бу-ло під доглядом російської жандармерії. Воно відчувало в нім но-вого носія того духа нації, і тої традиції державности, яку воно бо-ронило від “самовластя Москви”.

Шевченко був всюди улюбленим гостем. Чи то в селянській хаті, чи то в історичнім маєтку князя Рєпніна, його талант як маляра викликав подив знавців мистецтва, а коли він сам деклямував свої вірші, то присутні забували все на світі і “душі їх настроювалися на високий діяпазон”, як казав Рєпнін. Додамо, що Шевченко мав доб-рий голос і чудово співав народні пісні. Ясно, що його приїзду хоч на кілька днів чекали з нетерпінням і щоб побачити його, послухати його, люди зїздилися з усіх околиць.

Інсценізація “Шевченко у Рєпніних” обєднує і зводить у сценіч-ній формі ті головні елементи “Шевченківського свята”, про які зга-дано вище. Цей вступ може служити за пояснення глядачам, хто є ті особи, які виведені на сцені. Біографічні дані про Шевченка подано у читанні Варварою Рєпніною її знаного листа до швайцарського професора Ейнара, елемент деклямаційний заступлено деклямаціями Псьолівни, Катшіста, Рєпніна і самого Шевченка, а музично-вокальна частина провадиться іншими дієвими особами, які для того введені в інсценізацію і в залежності від наявних мистецьких сил і можностей

упорядників і режісера, можуть грати більшу або меншу ролю, або бути використані лише на музичні точки. Хор, яким у данім випадку не слід зловживати, а дати йому проспівати (краще за сценою) 1-2 пісні — дає фон для останної сцени.

ІСТОРИЧНІ ОСОБИ

Подамо описи історичних персонажів які виведено в інсценізації:

Очевидно, що з їх характеристики фізичної і психічної мають випливати їх тип, поведінка і гра. Напр. героїчно-трагічний діяпазон Варвари Рєпніної, жартівливо-кокетний (дещо комічний) Кекуато-®ої, героїчна романтика Шевченка і епічно-героїчна кн. Рєпніна, це мають бути характерними вдачами цих постатей, як деякий снобізм Селецького є характерний для подібних урядових постатей його часу. Спокійна гідність Трифона і привітлива скромність Глафіри теж в стилі епохи.

1) ТАРАС ГРИГОРОВИЧ ШЕВЧЕНКО

У 1840-х (1843 і 1844) роках повний сил і творчости, молодий 25-28 років. Трохи ростріпане волосся. Сорочка із широким ковніром т. зв. “байронівка” і недбало завязаний чорний шарф. Світлі спідні і довгий темний сурдут. (Див. його власноручні портрети тих часів: автопортрет зі свічкою, автопортрет із пером і др.).

2) КНЯЗЬ МИКОЛА ГРИГОРОВИЧ РЕПНІН-ВОЛКОНСЬКИЙ

Свояк останного гетьмана України Розумовського. Бувши гене-рал-губернатором Малоросії, вперто домагався відновлення козацтва і привернення Україні її “прав і вольностей”. У своїй записці до ро-сійського уряду (“О возвращенін малоросійських козаков в прежнее состояніе”) домагався привернення прав козацьких, поділення Укра-їни на полки, замісць губерній введених Катериною другою.

Будучи військовим на боці Росії він приймав участь у війні з На-полеоном і в бою під Австерліцоїм (де Наполеон розбив Росіян, Ав-стрійців і Німців) був ранений і дістався у полон. Наполеон оцінив його хоробрість і повернув йому на знак пошани його шаблю. Поз-найомившися з Наполеоном, Рєпнін зробився його горячим поклон-ником, бо надіявся, що відродивши Польщу й розбивши Росію, він приверне Україні її незалежність, права й волю. Після війни 1812 року Рєпніна призначено на віце-короля Саксонії, де він завдяки невсипущій праці, енергії і організаторському хисту направив всі лиха заподіяні війною. Після свого віце-королювання у Саксонії повернувся на Україну в ролі Генерал-Губернатора Малоросії. І добивався прав і відродження козацтва. І за цю свою українську політику був переслідуваний російським урядом (Миколою І). У 1840-х роках доживав віку у своїм маєтку у Яготині (бувшій палаті Розумовського), де був конфінований російським урядом без права виїзду. Він відразу від-

чув у Шевченку нову народну українську силу і ввів молодого поега у товариство того “козацького панства”, до якого належав сам і сильно спричинився до поширення його слави. Сам він впливав богато на творчість Шевченка, передавши йому, такби мовити, традиції державносте України і романтики козацтва. Викупив з кріпацтва друга Шевченка, знаного артиста Щепкіна. Був меценатом українського театру.

3) КНЯЖНА ВАРВАРА МИКОЛАЇВНА РЄПНІНА

Дочка князя Рєпніна. Народжена 1809, померла у 1899. Велика приятелька і адораторка Шевченка, який присвятив їй поему “Тризна” і “Сліпа”. Богато спричинилася до його призначення професором Київ, універ. св. Володимира. З її листування з проф. Шарлем Ейнаром (у Швайцарії) довідуємся богато про її відношення до Шевченка, з яким її вязала не лише приязнь, але і глибоке почуття. Після його арешту вона як лише могла клопоталася за нього і навіть дістала від всевладного тоді жандармського полковника ґр. Орлова (шефа жандармів) суворе попередження, що дочці скомпромітова-ного в очах російського уряду за українство князя Рєпніна не слід мішатися в українські справи і клопотатися за “покараного і відданого в салдати рядового Шевченка”, щоб її не спіткала та сама доля.

Ось як характеризує її Навроцький: “це така велика, сильна і розумна душа, я думав, що таких і нема на світі. Якби хоч сота доля або хоч тисячна була таких на Україні, то не знаю що тоді булоб, тілько не та біда, що тепер”.

Жвава, горяча і розумна, вона була помічницею і адміраторкою батька. Глибоко релігійна і — за характеристикою Селецького — найбільш українофільсько наставлена з усіх членів родини Рєпніна. Доброта і добродійність робили її справжною захисницею селян, які звали її своєю святою.

4) МОЛОДИЙ КНЯЗЬ ВАСИЛЬ МИКОЛАЄВИЧ РЕПНІН

Брат Варвари, син кн. Рєпніна. Людина гуманна, добре ставився до селянства. Добрий приятель Шевченка. Захоплений українськими піснями і романтикою минулого, сам нераз співав разом із Шевчен-ком народні пісні. (Його виведено в інсценізації лише для виконання музичних та вокальних тбчок). Шевченко малював портрет його, його дружини Татяни і його дітей, в Яготині.

5) ГЛАФІРА ПСЬОЛ або Псьолівна (пізнійше Дуніна-Борковська)

Сестра поетки Олександри Псьол, яка писала вірші під безпосе-редним впливом Шевченка. Сама Глафіра була маляркою і виховувалася в домі кн. Рєпніних. Була великою адміраторкою Шевченка.

6) ГРАФ ВАСИЛЬ ОЛЕКСІ6ВИЧ КАПНІСТ

З родини заслужених миргородських полковників Капністів, з я-

ких Граф Василь Капніст (дід Василя Олексієвича) у 1791 р. їздив до Прусії просити помочі і оборони для України від “тиранії російського правительства” надіючися на війну між Прусією і Росією. Ґр. Василь Олексієвич дотримувався славних традицій своєї родини, завжди ворожої до російського тиранства на Україні. Був великий приятель Рєпніних і перший ввів Шевченка у їх товариство.

7) ТРИФОН

Слуга-камердинер князя Рєпніна, що відбув з князем як його джура всі походи і був у домі на становищі старого вірного слуги. Про нього знаємо із листування Варвари Рєпніної. Шевченко любив його і ставився до нього не як до слуги, а як до приятеля.

8) ПЕТРО АНДРІЄВИЧ СЕЛЕЦЬКИИ

В ті часи урядовець особливих доручень при київськім Генерал-Губернаторі. Пізнійше сам віце-губернатор київський і маршалок київської шляхти. Лишив цікаві записки, в яких оповідає про свою зустріч і знайомство із Шевченком. Знав і любив музику, був приятелем і учнем знаного музики Ліста. Сам був композитором визначних здібностей.

9) КНЯГИНЯ КЕКУАТОВА ЄЛИСАВЕТА

Родичка Лизогубів із сусідного з Яготином маєтку Сіднева. О-дин з найкращих творів Шевченка як маляра є її портрет. Була гарна, світська пані з ліпшого укр. товариства.

10) МОЛОДА КНЯГИНЯ ТАТЯНА РЕПНІНА

Жінка сина кн. Рєпніна. Мала чуле серце і походила з українського роду. Шевченко намалював її портрет, а також її дітей. (Введено до інсценізації для виконання музичних чи вокальних точок).

11) МАДАМ РЕКОРДОН (Француженка)

Гувернантка Варвари, що доживала свій вік у родині Рєпніних (введено в інсненізацію чи то для акомпаніяменту чи для музичних точок).

Вечір в Яготині

ДРАМАТИЧНА ІНСЦЕНІЗАЦІЯ НАТАЛІЇ Г. КУТОВОЇ

(Шевченко в гостях у кн. Рєпніна в його історичнім маєтку на Полтавщині, в 1840-их роках)

ДІЄВІ ОСОБИ:

Варвара Миколаївна Рєпніна — 35 р.

Глафіра Псьолівна — 26 р.

Княгиня Кекуатова — 35 р.

Молода княгиня Рєпніна — (пяністка, або декляматорка, чи співачка) Олександра Псьолівна — співачка, скрипачка, декляматорка) Мадам Рекордон — (пяністка акомпаніяторка)

Тарас Григорович Шевченко — 30 р.

Князь Рєпнін — батько Варвари, 60 р.

Граф Капніст — біля 50 р.

Камердинер Трифон — 50 р.

Молодий князь Рєпнін — співак Селецький — (співак або пяніст)

Дія відбувається у 1840-ових роках в маєтку князів Рєпніних, у Яготині у вітальні.

На сцені праворуч стіл заставлений для чаю і ліворуч пяніно або рояль. На стінах портрети і килими. Костюми і меблі часів Бідерма-єра.

ЯВА І .

Глафіра й Трифон

(Глафіра сидить коло чайного столу. Трифон приготовляє стіл до чаю).

ГЛАФІРА: Ну що, приїхали вже наші?

ТРИФОН: Ні, Глафіро Івановно, ще й досі немае ні нашого молодо-дого князя ні Тараса Григоровича Шевченка.

ГЛАФ.: А чиїж то коні відводили від ґанку?

ТРИФ. : Так цеж їх ясність Граф Капніст, що перед вечором прибули з Полтави.

ГЛАФ.: А Петро Андрієвич певно не встигнуть приїхати сього-дня з Київа, а як і прибудуть, то дуже пізно.

ТРИФ.: Будьте спокійні, Глафіро івановно, вони встигнуть до нас ще й нині, бо вранці від них було отримало листа із Сіднева. Вони ще вчора туди прибули. Чоловік, який від Лизогубів листа при-возив, казав, що Олександер Андрієвич дуже до нас поспі-шають, щоб з Тарасом Григоровичем Шевченком побачитися.

ГЛАФ.: Так його всі, всі хочуть бачити, все наше панство прагне знайомства з ним тепер, а ще недавно ніхто, крім найшляхотній-ших одиниць, не звертав уваги на його страждання.

ТРИФ.: Так, Глафіро Івановно, воно від Бога. — Великому духові — великі страждання.

ГЛАФ.: Але страшна шкода, що ця надзвичайна і талановита людина мусить тепер, завдяки загальній пошані до нього і його великого генія, марнувати стільки часу серед того оточення, для якого він ще недавно був лише кріпаком, простим, звичайним рабом, самим бідним сином свого краю.

ТРИФ.: Ваша правда, Глафіро Івановно, колиб Тарас Григорович по-менше проводили свого часу у Закревських або Лизогубів, воно булоб для них самих краще. А то за їх товариськими бенкетами час марно йде. Ось і тепер в останній раз як у нас були, то після чаю, як стали всі розходитися по покоях, то Закревський і їх яс-ність наш молодий князь затягли до себе у флігель Тараса Григо-ровича і чисто всю ніч там пробенкетувели. І доктор Фішер з ни-ми були, хоч вони нібито і забороняють нашим панам за богато в себе приймати, бо кажуть, що може бути погано, нездорово значить.

ГЛАФ.: Так одного француського вина кільканадцять пляшок із бу-фетної відпустили.

ТРИФ.: А горілки скільки ще з собою Закревські з власного заводу привезли!

ГЛАФ.: Хочби на цей раз у Закревських в Андрієвці не загулялись.

ТРИФ.: Чогож то, приїдуть. Вернуться, їх ясність, молода княгиня Татяна Павловна сьогодня до чоловіка свого з верхівцем листа до Андрієвких відправили, щоб обовязково сьогодня вечором молодий Князь повернулися. Приїдуть.

ГЛАФ: Чи вже роспорядження дали, аби приготовано покій Шев-ченку?

ТРИФ.: Так, у флігелі прибрано кутню хату. їх ясність княгиня Вар-вара Миколаївна звеліли убрати все, гарненько прикрасити все і квіти на столі поставили самі.

ГЛАФ.: А чи уряджено робітню для малювання?

ТРИФ.: Усе чисто готово. Всі нескінчені образи Тараса Григоровича порозставлено. Пензлі, фарби і все чисто розложело так, що як Шевченко приїдуть то можуть хоч зараз за працю сідати і малювати.

ГЛАФ.: А як він гарно малює! Це великий справжній мистець.

ТРИіФ.: Гарно то гарно, а клопоту з того має скілько!

ГЛАФ.: Але коли він тримає пензель в руці, він все забуває, цілком віддається праці і зовсім тоді ні на що не звертає уваги.

ТРИФ.: Та якже не звертати уваги, коли весь час їм перешкоджають. То їх ясність Татява Павловна утомилися позувати, то діти хо-чуть побігати і відпочити, або зовсім не хотять тихо сидіти. їх ясність Варвара Миколаївна весь час мусять їх розважати та ди-витися, щоб вони нічого в майстерні не перешкоджали. А ось з їх ясністю княгинею Кекуатовою буде їм морока.

ГЛАФ: Правда, Тарас Григорович мусять цими днями почати малю-вати образ княгині.

ТРИФ.:. Ну, і намучатьсяж вони з нею.

ГЛАФ.: Але княгиня така гарна, має таку чудесну сукню для портре-ту. Тарас Григорович, як маляр, мусить бути захоплений.

ТРИФ.: Може й захоплений, але чи буде задоволений — невідомо, бо з їх ясністю дуже тяжко. Всіх чисто дівчат наших з дому і фліге-лів позганяли зі своїми “робронами”. По шість разів вони їх сук-ні перепрасовувати наказували і все їм не догодили.

ГЛАФ.: Бо Тарас Григорович має малювати княгиню в білій сукні з волянами, в чудовій шалі, у всіх її перлах і з прегарними білими квітами в зачісці.

ТРИФ.:А з буклями, то спаси, Боже. Ніяк не міг їх зачесати до сма-ку княгині наш мосьє, а вінже в Парижі учений. їх ясність завж-ди ним дуже задоволені були, а Татяна Павловна кажуть, що і в Петербурзі такого цирульника немає, як наш мосьє.

ГЛАФ.: Алеж у княгині Кекуатової таке прегарне, зовсім золоте волосся, такі чудові кучері. Вона така гарна, що лише пензель Шевченка в стані передати на полотні всю її красу.

ТРИФ.: Так то воно так, але всеодно роки минуть і нічого з тої краси не лишиться, а характер їх яоности спортиться, бо вже й тепер вони, як то кажуть, капризні.

ГЛАФ.: Так, але полотно з образом княгині лишиться на завжди і завжди портрет княгині Кекуатової буде нагадувати про неі в сяйві слави Шевченка, як чудовий відбиток його прекрасного таланту.

ТРИФ.: А поки їх світлість княгиня Кекуатова ніяк не можуть нади-витися на власний відбиток у дзеркалі. Вони нині всі чисто дзер-кала продивилися! Прямо, як в них ще діри не поробилися!

ГЛАФ.: Це нічого, Трифоне, гарна жінка мусить бути завжди доброю окрасою.

ТРИФ.: А якаж вона прикраса, коли всім чисто завдає клопоту. Ні, Глафіро Івановно, їх ясність княгиня Кекуатова мають занад-

то капризну гуморію...

ГЛАФ.: (встає зі стільця). А вже не рано. Не можемо більше чекати. Піди, Трифоне, доложи їх ясности, що я прошу до чаю, а потім скажи їв буфетній, щоб поставили й малого срібного самовара на випадок якби наші гості дуже спізнилися.

ТРИФ.: (іде за двери і вертається) — Вас шукає Варвара Миколаївна і зараз сюди ідуть, (виходить).

ЯВА II Глафіра й Варвара Рєпніна

ВАРВАРА: Глафіро, я шукаю тебе по цілісенькому дому. Я обовяз-ково мушу тобі прочитати листа, якого я написала до професо-ра Ейнара до Швайцарії.

ГЛАФ.: Ти, розуміється, пишеш йому про Шевченка?

ВАРВ.: Так. Слухай, Глафіро, я мушу тобі прочитати ці думки, що я їх написала в цьому листі про все, що так мучить мене і хвилює.

ГЛАФ.: Але професор Ейнар напевно заспокоїть твої хвилювання.

ВАРВ.: Слухай, Глафіро, я починаю з самої пригоди нашого знайом-ства: (читає лист)

“Шановний і дорогий професоре:

Раз у минулому році, в липні, я вийшла до парку з мамою. Була правдоподібно шоста година. Мама була вбрана в свойому великому капелюсі з “абажуром”, як завжди. Я не дивилася на небо і тому не примітила, що там діялося. Ми не пройшли і сто кроків, як зустріли Графа Капніста з якоюсь незнайомою меаі людиною. Капніст нам говорить: — “Збирається велика громови-ця, подивіться на небо”. Дійсно великі хмари, здавалося, потові були зірватися над нашими головами. Одначе мама не здавала-ся. “Може ми ще встигнемо обійти луку” — сказала вона. Поки ми розмовляли, зірвалася страшна буря, схопився вітер і пішов дощ. Капніст схопив маму під руку і почав бігти з нею. Я хороб-ро йшла за ними додому кроком, а незнайомий остався в парку.

Я не можу Вам передати, дорогий вчителю, моє власне вра-жіння від незнайомця, таксамо як не можу передати силу і велич того погляду, котрим зустрів він бурю і провів мене. Коли ми дійшли додому і іпіднялися на терасу, Капніст знов повернувся до парку і побіг, не дивлячися на страшну зливу, за своїм зна-йомим...    

Я піднялася на мамин балькон і під торохкотіння бурі, ша-ління вітру, в яскравім світлі блискавиць побачила, як вони вер-талися додому наскрізь мокрі. Над чолом незнайомця вітер буй-но розмахав волосся, а його великий чорний шарф віяв над ним як чорне крило. Я бачила як віїн зупинився перед терасою і як наш дорогий і любий Капніст взяв його під руку і звів по сходах на терасу. Граф Капніст, що гостював тоді у кас і жив в однім

із численних наших флігелів, повів гостя до себе і лише після то-го попросив дрзволу привести свойого знайомого до великої залі подивитися «а образи, котрих, як Ви знаєте, в нашому істо-ричному палаці є велика кількість. Дозвіл, розуміється, дано і я тоді довідалася від любого Капніста, що цей незнайомий є ар-тист, маляр і поет. При чому навіть більше поет ніж маляр, і що звуть його — Шевченко.

Запамятайте це імя, дорогий вчителю, воно належить до мо-го зоряного неба, до проміння вогневого янгола нашого краю і мого народу. Запамятайте це все, дорогий вчителю і дораднику моїх найтаємнійших думок.

Коли Шевченко пішов, Капніст зі своїм чарівним виразом взявся оповідати нам про Шевченка, про його оригінальність, його поетичний талант, про його великий поетичний геній, про те, що він поет навіть в свої х поглядах і зовніших рухах. Ось що розповідав нам Капніст про його життя: — Капніст чомусь воліє за його родинне місце Чигирин, (хоч в дійсності поет родився в селі Моринцях, Звенигородського повіту), Чигирин, що грав виз-начну ролю в історії України і був столицею Богдана Хмельниць-кого, одного з великих гетьманів героїв України. Тарас Григо-рович Шевченко народився в бідній селянський хаті. Цей поча-ток, дорогий вчителю, дуже добре підходить до біографії вели-кого поета. Але та селянська хата не була подібна до хати кан-тона Во у вашій щасливій і любій Швайцарії. І той селянин, кот-рому його жінка вродила сина, не був Вашим Кошаром. Це був бідний кріпак...

Ви, дорогий вчителю, шляхетний сину вільної країни, ледви чи можете зрозуміти весь страшний зміст цього слова. Цей хлопчик, Тарас, цей син кріпака і сам з перших часів свого життя кріпак, і є ґеніяльний поет Шевченко, той гість, якого змочив дощ у нас в Яготині. О дорогий вчителю, жадне перо не здатне змалювати протилежність цих двох слів, (таких страшних): Шевченко — великий геній нашої землі, пророк, велетень України і — Шевченко-кріпак. ... О жах! О, Господи! Де ще так потрібні люди як у нас. Де так потрібна віра, надія, переконання, відданість, само-офіра, боротьба і любов — героїчна і висока любов до вітчизни, як не у нас? Щоб все це зносити з любовю до Бога і терплючи та борючися іти до єдиної нашої мети — до кращого майбутнього нашого нещасливого краю...

ГЛАФ.: Варет! Сюди ідуть. Це княгиня Кекуатова.

ВАРВ.: (ховає лист). Добре, Глафіро, я дочитаю тобі лист іншим разом.

Я В А I I I Глафіра, Варвара, Кекуатова (входить)

КЕКУАТОВА: Варет! Глафіра! Mais vous M’avez abandonne, c’est affreux! Я шукала вас, щоб запитати як випадає мій туалет і весь ансамбль, коли Трифон сказав мені, що ви обидві в салі.

ВАРВАРА: Дорога княгине, Ви виглядаєте цілком добре, Ви чудоїво випадаєте! Але яік Ваша мігрень?

КЕК. : Ах, мене страшенно втомило готування мого туалету, а мої камеристки дійсно довели мене до страшної болі голови. Ах, c’est affreux! Elles sont si stupides touttes ces дівчата!

ГЛАФ.: Але чим Ви були так занепокоєні, княгине?

КЕК.: Розумієте, вони зовсім, зовсім зіпсували мені волани сукні, ось подивіться! Замість того, щоб стояти au vent d’amour вони просто стирчать на всі боки! Я страшенно, страшенно незадово-лена і дійсно цілком зденервована (стомлено сідає на фотель і обвівається віялом).

ВАРВ.: Але дорога Лізі, запевняю Вас, що Ви чудово виглядаєте, а особливо Ваша зачіска, яка сьогодня надзвичайно вдалася.

КЕК.: Vous trouvez? Chere amie? Ох! Як куафер мучив мене, більше ,    двох    годин! Quel monstre!

ВАРВ.: Бідна княгиня! Але мусите признати, що наслідки цілком задовольняючі. Ви лише подивіться на себе в дзеркало.

КЕК.: (дивиться б дзеркало) А деж всі? (вередливо). Трифон казав мені, що всі зібрались і чекають мене. Я поспішила, гадала, що спізнюсь, навіть аґрафа наспіх приколола, але бачу, що нікого нема!

ГЛАФ.: Василь Миколаєвич і Тарас Григорович ще не приїхали, але князь і Василь Олександрович зараз прийдуть.

КЕК.: (стурбовано) Як наших ще нема, ще не приїхали? Ах, mon Dieux !

ВАРВ. : Не турбуйтесь, братова казала мені, що вона ще вранці піс-лала Василю листа, щоб він конче приїхав.    

КЕК: C’est trez ennueux! Я зовсім почуваю себе збентеженою! Ах, мої бідні нерви! Я стілько перемучилася, щоб дати Шевченку un coup d’oeil, так готувалася показатися йому в тому вигляді, в якім я волію йому позувати і раптом він не приїде. Ах! (пересідає до столу).

ГЛАФ.: Я певна, дорога княгине, що вони незабаром приїдуть і прошу Вас не хвилюватися. Ви дозволите налляти Вам чаю? Може з молоком, або з варенням? (господарить коло столу).

КЕК.: Ах! Я зовсім не знаю що зі мною робиться! Я страшенно, страшенно зденервована, я почуваю себе близькою до непритомносте... (нервово обвівається віялом).

ВАРВ.: (сідає до стому) (заспокоюючо) Ви знаєте, Лізі, що Шевчен-

ко має читати нам сьогодня свої останні твори і одну зовсім нову чудову поему.

КЕК.: (жваво) Так? Яку? Я так мрію про те, що Шевченко напише мені чудового вірша до мого альбому, на тій самій сторінці, де мані вже присвятив вірша Лямартин.

ВАРВ.: Так! княгине, місце Шевченка дійсно є поруч найбільших поетів наших часів, Байрона, Лямартина... А ось ідуть папа і t    Граф    Капніст...

ЯВА IV

Варвара, Глафіра, Кекуатова, Рєпнін і Капніст (входять і вітаються)

РЕ1Г1: (робить загальний поклін). Медам! (цілує руку Кекуатовій). Княгине!

КАПН.: (цілує іруку Кекуат.) Ваша мігрень, княгине?

КЕК : Ах, дякую, мені ліпше, тілько я почуваю себе страшенно втомленою і весь час мені крутиться голова.

РЕП.: Але ви чудово виглядаєте, княгине!

КАПН.: Як завжди чудово!

КЕК: Voyons, vous plaisantez, c’est charmant! (грає віялом).

КАПН.: О ні, княгине, хиба може не бути чарівною найліпша з Сід-невських муз?

РЕПН.: (цілує руку Глафірі і Варварі) Варет, мама не вийде до чаю!

ВАРВ.: Я не знаю, з мамою весь час була Таня, вони певно зараз прийдуть.

РЕПН: (сідає біля Варвари, Капніст сідає біля Кекуатової). А наших все немає, щось не чутно коней.

'КЕК.: (вередливо). Вони певно спізняться. Князю! Ви нас цілком забуваєте у Вашій бібліотеці. Все з Вашими книжками. Ви сьогодня зовсім не сходили до вітальні княгині. А ми Вас чекали.

РЕПН.: Ні, дорога княгине, я не -над книжками сидів, а над спогадами старими. Я читав Василю Олександровичу деякі уривки з моїх життєвих спогадів, а потім ми дещо згадували разом. Були і    часи . . . Київ . . . українські справи . . . Рим . . . Париж . . . По

ходи . . . Моє віцекоролювання в Саксонії...

КЕК: Ах, князю, яка шкода, що без нас! Я так люблю Вас слухати, •    особливо Ваші спогади про Наполеона і Ваші гетьманські пляни.

РЕПН.: Я кінчав сьогодня частину моїх спогадів, де йде мова про мій намір відродити козацтво на Україні. Я згадував Глухів, Полтаву, Київ і ті події.

ВАРВ.: (захоплюючись). О, ті події! Те страшне захоплення, яке володіло всім нашим краєм, коли козацтво відчуло в Вашій особі, паїпа, свого проводиря, а в Ваших прагненнях свої найтаємнійші бажання. Це стремління відродити нашу державну традицію, силу, романтику козацтва, славу... Нашу минулу державну славу.

КАПН.: Тоді, княжно, тоді всі ми покладали найсвятійші наші надії і бажання на особу Вашого батька, дорога Варваро Миколаївно.

РЕіПН.: Дійсно, тоді «раїна в числі найліпших і найшляхотнійших своїх синів одразу зрозуміла мій намір відродити козацтво і від-кликнулася на нього всім благородним розмахом своєї стихії. Як дивно наша Україна і серед шляхти і серед козаків відчула мож-ливість в-оскресити стародавні права і вольности і як відкликну-лась на мій намір поділити Україну на полки, відродити гетьман-манство. ... О, то- був добрий час! (встає і ходить по сцені).

КАПН.: Так, гарні були часи. Добре ми за здоровля Наполеоиа пили.

Ось мойому родичеві за такий тост аж у Сибір довелося попас-ти. Не веселий і не короткий був то вояж. За то весело за Напо-леона пили і царя Миколу нашим Товариством дуже злостили.

РЕПН.: (спиняється). Так, то був надзвичайний момент, котрий не змогла використати українська висока мрія.

КАПН.: (встає і підходить до Репн.) Дуже шкода, що так швидко закотилася зірка Наполеона, бо відродивши Польщу, він мав на думці оживити й Україну. Це була цілком можлива комбінація.

РЕПН.: (спирається на піано). Ґрунтовна помилка Наполеона це бу-ла дорога на Смоленськ взята ним перед зимою. Можливо, що колиб імператор пішов на Україну, то вся війна 1812-го року мо-глаб закінчитися інакше. Пізнійше сам Наполеон казав своїм маршалам, що причина невдачі є невчасність взятого напрямку на північ.

КЕК.: Я пригадую, в спогадах Коленкура говориться, що Наполеон думав знайти в Вас нового Мазепу, князю, (захоплено). Сотте с’езї Ьеаи!

КАПН.: (підходить до Кек.) Тоді в Парижі на українського гетьмана прочили Мюрата, блискучого короля неаполітанського, знамени-того “Папаґалло”. Це був надзвичайно хоробрий маршал.

РЕПН.: Так, король Мюрат — це був хоробрий солдат, підбитий ве-ликим авантурником.

КЕК: Князю, Ви здається добре знали короля неаполітанського?

РЕПН.: Княгине, я зустрічав його в Парижі, а також під Австерліцом, де він наступав на наше крило, а його кіннота, під його власним проводом, атакувала мою головну батерію. Ми тоді зустрілися з ним в кіннім бою.    .

КЕК.: Це тоді, коли Ви були ранені, князю. Ах! (патетично) Ви були справжнім героєм достойним лаврового вінця з рук богині!

РЕПН.: Тоді я мав нагоду пізнати також і імператора. Наполеон вмів цінити і шанувати відвагу і військову вартість своїх противників у чеснім бою. Він сам повернув мені мою зброю і відпустив з полону.

ВАРВ.: (захоплено) І дозволив мамі приїхати доглядати Вас хорого і слабого до Мельку над Дунаєм.

КАПН.: (сідає) Але признайтесь, князю, що з того часу, а особливо після Вашого послування в Парижі та при Вестфальськім дворі

Ви стали особливо горячим прихильником Генія Наполеона?

РЕПН.: (сідає) О, так! Я відчував загально, стихійний напрямок ду-ха імператора, оскілько він міг торкатися державного існування України. Король Жероїм Вестфальський в Римі потім, з часи на-шого спільного перебування там, часто балакав зі мною на цю тему.

КАПН.: Король Жером, хоч і був рідним братом Наполеона, але зов-сім не мав ані рисочки близької до імператора. Але з часом став пишатися, що дістав у спадщину лисину Наполеона!

КЕК: (сміється) Ах, c’est charmant! C’est delicieux!

КАПН. : Але, дорога княгине, мати лисину Наполеона не значить ма-ти його голову!

КЕК.: Ah! quel moqueur vous etes! Vraimant incorrigible moqueur mon chere conte !

КАПН. : Княгине, я щасливий викликати усміх на вашім чарівнім об-личчі. Ви нині, кажуть, змучені? Кажуть que vous avez livre une vrai bataille, une bataille pour votre elegance, d’ailleur brillament reucit sur tous les fronts des fleurs et des dentelles !

КЕК.: (злегка вдаряючи Капн. віялом) Ах, лишіть графе, ваші plais-anteries! Я хочу слухати далі оповідання князя. Chere prince, ро-зкажіть нам про ті часи, коли ходили чутки по Україні, що Вас проголосять Гетьманом нашого краю!

ВАРВ.: Правда, папа, в ті часи Ви були дійсно популярні серед усіх ■кол населення, а особливо на Гетьманщині і серед козацтва, серед козацьких полків, які Ви мали формувати.

КАПН.: Памятаєте, як в час обїзду краю юрба козаків, піддавшися загальному ентузіязмові, випрягла коней з Вашої карети, Миколо Григоровичу, і везла її на собі кілька миль з радісними вигуками. Вони відчували в Вашій особі проводаря, що мав їх вести до кращої долі!

РЕПН.: Так, мені дорогі згадки про ті часи, про ту велику любов, з котрою були звернені до мене серця козацьких мас . . . (розду-муючи). Вони зрозуміли і добре оцінили моє щире відношення до їх інтересів, до інтересів нашого краю, що не може жити без слави, без козацької волі.

ВАРВ.: (нервово схоплюючись). Але цар Микола, цей страшний чо-ловік камяного серця, не міг зрозуміти висококультурних і ли-царських Ваших вчинків. Він хотів все, есе притиснути своїм тяж-ким пястуком. Тепер я навіть з жахом згадую, що знайшлися лю-ди готові очернити Вас, папа, звернути на зле Ваше велике діло для України.

РЕПН.: Дорога Варет, це все давно минуло. Не слід обвинувачувати других у наших власних невдачах. Це все діла давних часів, а в свій час мені не вдалося здійснити, перевести в життя мій намір

відродити козацтво. Але це з Божої волі зробить хтось інший.

КАПН.: Але хтож «а далі, хто буде продовжувати Ваше діло, князю?

То були часи за які довелося Миколі Григоровичу так жорстоко розплатитися. (сумно покивує головою).

Хто поведе наш нарід до його славного призначення? Хто буде тим, що звяже наше славне минуле з сучасним і намітить дорогу на будуче? Хто цей інший з Божої ласки!?

ВАРВ: (голосно і спокійно) — Шевченко!

РЕПН.: Так, Варет, ти добре відчула це відразу! Це він, наш великий поет, створить той звязок між старою козацькою шляхтою і но-вими народними силами, які він пробудить своїм вогненним сло-вом.

КАПН.: Так, Шевченко дасть той новий дороговказ, який буде довго освітлювати шлях нашого народу до його славної будуччини! (встає, підходить до пяніна і бере книгу). Ось вона, велика книга нашого народу! (читає). “Кобзар” видання 1840-го року. Велика ця книга, а через сто років вона стане “книгою битія” українсь-кого народу!

ВАРВ.: О так, вона буде святим євангелієм нашого краю!

КАПН.: (виходить на авансцену) (перегортає сторінки). Послухайте, князю, як цей бувший кріпак, як цей поет, цей геній — кость від кости і кров від крови син свого народу віддає Ваші шляхотні думки і мрії: — (деклямує: “Гетьмани..."). (Всі уважно слуха-ють деклямацію). (після деклямації павза).

РЕПН.: (встає і підходить до Капн.) Так, в цій книзі криється вели-кий заповіт — державний, традиційний заповіт. Ідея права і по-рядку нашого народу. В цьому розподілі на героїку козацтва і лірику хліборобства відчула Шевченкова муза ту велику правду, яку відвічно ховала в собі наша державна дійсність. Він, Шев-ченко, цей син нашого народу, відчув цей відвічний розподіл на козаків і гречкосіїв і в своїй творчості дав синтезу для тих, що нашу землю обробляли і тих, що для неї славу здобували.    

КАПН.: Так, дорогий Миколо Григоровичу, я знаю що ви великий прихильник того історичного українського ладу, що треває від князівського періоду і від славного гетьмана Хмельницького, що традиційно існує в нашім народі і завжди відновляється, як тіль-ки наш нарід скидає чуже панування, чужі кайдани.

РЕПН.: Так, так . . . (бере з рук Капніста книгу, роздумчиво). Але ме-ні вже личить головно молитися за Україну так як старому Па-лію . . . (розгортає книгу і деклямує цілу поему або звязані у-уривки.)

“У Київі на Подолі було колись ...

І за Україну молитись Семен Палій пошкандибав...”

(павза, кладе книгу на піано і сідає до столу).

ВАРВ.: (схвильовано): Ах, папа! З яким чуттям Ви читаєте цю поему!

ТРИФО'Н: (входить і докладає): їх світлість молодий князь Василь Миколаєвич і Тарас Григорович Шевченко прибули з Андріевки.

Я В А V

Момент загального напруження. Рєпнін, сидячи, всім тілом повер-тається до дверей. Варвара нервовим рухом встає і раптом спиняєть-ся. Глафіра встає ізза самовару. Кекуатова поправляє складки сукні.

Трифон лишається коло дверей, потім присуває прибувшим стільці.

Входять молодий (син) Рєпнін і Шевченко.

МОЛ. РЕПНІН: Вітаємо рідні пенати.

ШЕВЧЕНКО: 3 добрим вечором і щирим привітом.

МОЛ. РЕПН.: (підходить до Рєпніна і стискає йому руку). Боижур, папа.

ШВВЧ.: (стискає руку Рєпніну). Доброго здоровля, князю.

МОЛ. РЕПН.: (цілує руку Кекуатовій). Княгине, для Вас привіт із Андріевки і докори, докори і щераз докори, що Ви минули Ан-дріевку, їдучи до нас.

КЕК.: Але була така погана погода, зовсім розмитий шлях, а на міст-кові перед вїздом до Андріевки завжди так страшенно трясе ка-рету.

МОЛ. РЕПН.: Але ми пили Ваше здоровля, княгине, як за одну з при-крас нашого повіту.

ШЕВЧ.: Як за одну з муз і Сідневських богинь, (цілує їй руку).

МОЛ. РЕПН. (цілує руку Глафірі). А ми з Андріевки всі вже після пізного обіду. Так, що як Ваша ласка то почастуйте нас чайком, (цілує руку Варварі). Варет, а де Таня?

ВАРВ.: Вона у мами, я зараз піду за нею. (встає і затримується)...

ШЕВЧ.: Вам, Глафіро Івановно, буде від всіх нас велика подяка за добру шклянку чаю. Дуже горяче повітря в степу і такий сухий вітер, (цілує руку Глафірі і звертається до Варвари). Вам, доро-гий друже, найшляхетнійша Варваро Миколаївно, привіз я свою останню поему, що навіяли мені Ваші щирі і високі слова, (цілує їй руку).

ВАРВ.: (стискаючи обома руками руку Шевченка). Це Господь піс-лав Вам проміння свого чистого натхнення. Я зараз повернуся, (виходить стурбована і зворушена).

(всі сідають за стіл, Глафіра наливає чай, Шевченко коло Репн.)

КЕК.: Ми всі з таким нетерпінням чекали Вас, Тарасе Григоровичу, так мріємо послухати Ваші нові поеми.

ШЕВЧ.: Велика це для мене честь і радісно нею пишаюся, але боюся, щоби сумний спів моїх рядків не засмутив ваше щасливе това-риство...

РЕПН.: Добрі думки, Тарасе Григоровичу, ніколи не смутять високо-го ума і щасливого гумору, а Ваші думки до того ще й корисні думки.

ШЕВЧ.: Ось у Закревських дуже мене в оборот взяли. Спочатку хва-лили, а потім так гостро критикувати зачали, що аж до раня і пересиділи. Особливо пан Лукасевич на мене накидався за мою власну передачу народних мотивів. А брат Ваш (звертаючися до Капніста)... Іван Василевич то зі славної памяти батька Вашого почавши, літературу перебрав і зі мною годився і до моїх вірше-плетів із щирістю поставився.

КАПН.: Про що саме була розмова?

РЕПН.: А що саме читали?

ШЕВЧ.: Деякі уривки з “Катерини”, що я власне перероблював, де-що з “Тризни” передивились і нові річи читали.

РЕПН.: Цікаво буде, дуже цікаво Вас послухати, наш добрий друже.

ШЕВЧ.: А я так тішуся Вашими шляхетними і освіченими думками.

КЕК.: (капризуючи) Але швидче, швидче будемо читати. Я з такою нетерпеливістю чекаю. Я так люблю Ваші вірші, Тарасе Григо-ровичу.

ШЕВЧ.: Але, княгине, яка ви сьогодня прекрасна. Які гарні мягкі фар-би Вашого вбрання. І які чудові лепкі і прозорі тіні лягають на чоло і плечі від Ваших кучерів.

КЕК.: (встає і переходить перед Шевченка) Тарасе Григоровичу, я одягалася для Вас сьотодня, аби заохотити Ваш пензель до пра-ці .. . (кокетуючи). Чи Ви задоволені?

ШЕВЧ.: Я захоплений, княгине, готовий зараз сісти за палітру.

КЕК.: Ні, ні! Зараз я наказую Вам взятися за ліру, мій поете.

ШЕВЧ.: (жартівливо беручися за серце). Ось вона, моя ліра. . . . Що терпить і виливає мою думку . . . (шукаючи в кишенях). А зши-ток певне залишився в моїй свитці, в якій я приїхав.

КЕК.: Трифоне!... (входить Трифон).

РЕПН.: Я зараз скажу Трифонові принести.

ТРИФОН: Ваша ясність?

РЕПН.: Трифоне, піди до флігелю і принеси накидку Тараса Григо-ровича, та подивився де там зшитки, або в кишенях, або на столі.

ШЕВЧ.: Стій, Трифоне, ходім, брате, разом. Там розберемо, що мож-наб підібрати на сьогодняшній вечір. . . . (встає ізза столу) . . . бо дійсно написав силу. (Трифон і Шевченко виходять в одні двері. В другі входять Варвара і молода Рєпніна. Мужчини вста-ють ізза столу і вітаються з мол. Рєпніною).

ВАРВ.: (стурбована). А деж Тарас Григорович?

ГЛАФ.: Пішов за зшитками у флігель. Зараз повернеться.

МОЛ. РЕіПНІНА: От і добре. Бо я приготувала Тарасу Григоровичу сюрприз. Я вивчила на память його новий вірш. Швидше, поки його нема, послухайте мою деклямацію і дайте ваші поради що-до експресії, (деклямує):

“Село і серце відпочине...

Село на нашій Україні...”

(При кінці декламації «а авансцені Глафіра і Варвара говорять між собою).

ВАРВ.: Глафіро, у мене так беться серце, така шалена радість в душі, така горяча вдячність до Бога за те, що Тарасу Григоровичу бу-,    ло пі слано Господом стільки творчого проміння, стільки святого

надхінення в ці останні дні, коли я так турбувалася, так пристрас-но молилася за нього, так горяче просила йому ласки у Господа. *    ГЛАФ.:    Заспокійся Варет, він зараз прийде. Я така рада, що він по-

вернувся таким бадьорим, щасливим, з таким гордим і незасму-ченим чолом. Певне ми даремно хвилювалися за нього та його товаришування зі Закревськими.

ВАРВ.: (оглядаючися на двері). Ах, ось і він! . . . (входить Шевченко)

ШЕВЧ.: (спокійно). Ось тепер можна і почати. . . . (бере стілець, сі-дає трохи віддаль від столу на авансцені, перегортає папери). Дозвольте прочитати Вам деякі уривки з моєї поеми “Гайда-маки”?

ВСІ: Просимо, просимо, слухаємо, читайте.

ШЕВЧ.: (деклямує уривок або два з “Гайдамаків”. Захоплюється і встає).

“Кругом святого Чигирина

Сторожа стане з того світу . . .

Молітесь братія, молітесь.”

(підчас читання всі слухають, глибоко задумані, жінки витира-ють час від часу хустками сльози. Після читання павза).

РЕПН.: (встає й щиро обнимає Шевченка). Дякую, дякую, Вам до-рогий друже, (тисне руку Шевченку). Дякую, дорогий Тарасе Григоровичу, за те, що Вашими прекрасними віршами настрою-єте душі наші на високий діапазон, кличете до героїки і бороть-би. Дай, Боже, Вам успіху. Ви наділені більш ніж талантом. Не-хай Ваш геній пробуджує наш великий нарід.

ШЕВЧ.: Дай, Боже, князю, велике Вам спасибі за Ваше добре слово. »    Таких людей як Ви я глибоко шаную і щиро люблю. Дай, Боже,

щоб доля нашого народу була в таких шляхетних руках як Ваші.

КАПН.: (зворушено). О, дорогий Тарасе Григоровичу, знайте, що за цей початок Україна заплатить Вам невмирущою славою.

ШЕВЧ.: (захоплено). Збудити Україну і кинути на всі шляхи нові слова, що визволять нас з неволі і по тяжких жертвах поведуть нас в майбутнє з перемогою волі і порядку. Дай Боже!

КАПН.: Так, Тарасе Григоровичу, Ви належите до тих щасливих ви-бранців Провидіння, котрі мають великий дар, але і ще більший обов;;зок до свого краю, як це Ви кажете у Вашій поемі “Триз-на”:—(деклямує патетично).

“Цей Божий дар Принести треба Батьківщині,

Поставить треба під удар...”

(сердечно стискають один одному руки).

ВАРВ.: (підходить до Шевченка). Я нічого не можу Вам сказати, але мо€ серце переповнене такою радістю і любовю до всього світу і до всього гарного. Коли Глафіра продасть свою першу гарну картину, то за ці гроші ми замовимо золоте перо і подаруємо його Вам.

ШЕВЧ.: Але золотим пером для мене, дорога Варваро Миколаївно, є Ваші золоті слова...

ТРИФОН: (докладає). їх ексцеленція Петро Андрієвич Селецький прибули з Київа.

ЯВА VI

(Новоприбувші вітаються з товариством, дехто сідає, інші тво-рять кілька груп. На авансцені Селецький, Варвара Рєпніна і Шев-ченко).

СЕЛЕЦЬКИЙ: (привітавшися з іншими, вітається з Шевченком)... Дуже, дуже я радий, любий Тарасе Григоровичу, що зустрівся з Вами. А я лише одну думку мав — обговорити з Вами питання опери, яке ми минулого місяця з Вами тут в Яготині дебатували.

ШЕВЧ.: Так дуже радо, мій добрий Петре Андрієвичу. Але чи дійде-мо до згоди, чи знов розійдемося?

ВАРВ.: Це все ще Ви ніяк не зійдетеся про оперу “Мазепа”?

СЕЛЕ.: Так все потрібно звести до цілости.

ШЕВЧ.: Я тему пишу і все у суто українськім дусі.

СЕЛЕ.: Алеж памятайте, що в ній будуть такі ріжні елементи, як ук-раїнський, шведський, московський.

ШЕВЧ.: Московського можна і поменше давати.

ВАРВ.: Боюся, що тепер не варто дискутувати цю тему, бо ми. дарем-но всі знов перехвилюємося, як того разу. Петре Андрієвичу, да-вайте відкладем це на потій, а тепер ... Ви певне привезли з со-бою якінебудь нові романси і може навіть на слова Шевченка. Присвятимо цей вечір не дискусіям, а музиці.

КЕК.: (підходить до них). Так, так, яка чудова думка.¹)

ВСІ: Так, так, послухаємо музику. (Всі сідають, артисти — молодий Рєпнін або хто інший сідає за пяяо, молода Рєпніна і Селецький співають — дуети і сольові точки, в разі більшої кількости ар-тистів більше точок).

ВСІ: (плещуть). Дуже добре, браво, браво!!!

КЕК.: (встає) Меrсі! Меrсі! С’еst dеlісіеuх! Але такий чудовий вечір треба прегарно закінчити прогулькою по парку. (Дає руку Рєп-ніну, який бере її під руку).

РВПіН.: (встає) Медам, месью. Я пропоную всім перед сном прогу-лятися у парку.

КАПН.: Дійсно, гляньте, який чудовий місяць. (Бере під руку мол. Репн.). (Всі гості парами виходять. Лишаються на авансцені Вар-вара і Шевченко).

ШЕВЧ.: А Вам, дорога княжно, мій благородний друже, складаю по-дяку, як за весь цей чарівний вечір, так і за есе, що робите для мене перед Богом і людьми. Завдяки молитвам Вашим і завдяки турботам Вашим я є призначений професором малювання уні-верситету в Київі. Глибоко і щиро дякую вам, моя заступнице і захистнице. (Цілує руку Варварі).

ВАРВ.: (схвильовано). Вірте мені, дорогий Тарасе Григоровичу, що я понад міру щаслива цій добрій новині, яку я чуто від Вас, і дя-кую Богу за це разом з Вами. Але не дякуйте мені, дорогий дру-же, моя роля у тім, що було зроблено в цій справі така незначна. Ваші друзі і прихильники Вашого таланту, мій дорогий прияте-лю, клопоталися за Вас, а Господь благословив це святе діло. А я ... я лише молилася Богу за Вас.

ШЕВЧ.: Бачу, дорога Варваро Миколаївно, що Ви як янгол молили-ся і всім помагали. Не даром ціле Ваше село зве Вас святою. Мо-люся і я за Вас. Чим можу Вам віддячити за все, все добро що Ви для мене зробили, моя дорога Еґеріє. Оце складаю до Ваших рук мою поему, яку насмілююся Вам присвятити, а це присвята, яку дозвольте прочитати Вам зараз, (розгортає зшиток і читає):

“Душа з призначенням високим Любить повинна і страждать Натхнення дар святий глибокий Сльозами мусить поливать.

Для Вас це зрозуміле слово Для Вас я з радістю зложив І світові мої окови й вогонь душі ... І змова, знова Я сльози в згуки перелив.

Ваш добрий ангел осінив Мене безсмертними крилами І тихострунними словами Про рай знов спогад розбудив”.

(Шевченко простягає Варварі свою поему, яку вона бере і при-тискає до серця).

ВАРВ.: (схвильовано) Дайте мені Ваше чоло, мій любий друже, мій дорогий Тарасе Григоровичу, (цілує його в схилену над її рукою голову).

ШЕВЧ.: Ваша прекрасна і світла душа, мій дорогий благородний друже, була для мене завжди промінем надхення і буде назавж-ди освітлювати своїм горячим і яскравим світлом мої спогади.

ВАРВ.: (Обома руками стискаючи його руку). Ні, дорогий Тарасе Григоровичу, я не можу бути Вашою музою, бо я лише ліра з пірваними струнами, за винятком одної — струни християнської любови.

ШЕВЧ.: Ах, з того часу як я пізнав Вас, Варваро Миколаївно, Ви бу-ли і є моєю Еґерією, моєю музою, мій добрий і єдиний друже.

ВАРВ.: Ні, не кажіть так, не гнівіть Бога. Вас всі люблять, всі бажа-ють Вам успіху ,всі захоплюються Вашим генієм. Але я зокрема палко вірю в те, що Ви досягнете високої цілі і хочу від всієї ду-ші, аби Ви для всіх були великим і славним.

ШЕВЧ.: Дякую, дякую від всього серця, дорога Варваро Миколаївно.

ВАРВ.: І перш за все вірте і памятайте, Тарасе Григоровичу, що Ва-ша Муза не земна, а небесна, що вона крилата і прекрасна як пе-ремога.

(З саду доноситься хоровий спів народної пісні, Варвара і Шев-ченко прислухаються до пісні і коли вона затихає, Варвара гово-рить з надхненням).

ВАРВ.: Хай благословення Боже буде на Вас,' Великий Сину велико-го народу!! (Обоє виходять під руку помалу в парк).

(входить Трифон, гасить свічки, на сцені темнійше).

ТРИФОН: Дійсно, це наш новий пророк. Як він приїхав, все село збі-глося до нього, щоб хоч побачити. А тут все наше найліпше ко-зацьке панство вітає його. А як він пише!... Я слухав і сльози так і лилися, (піднімає папери). О, це певне Тарас Григорович згу-били, та цеж його вірш, (бере свічку і читає).

“Мені однаково чи буду

Ох неоднаково мені”.

Так, так, не однаково нашому краю, як його окрадуть з усіх тих людей, що можуть його вести до слави і волі.

(Завіса тихо спадає).

¹

В разі потреби Гляфира каже, що приведе мадам Рекорд он і сестру.