В С Т У П

Свята в память наш ого великого поета Т. Ш евченка в так зван і

Ш евченківські дні ввійшли в традицію українського життя як на У к -

раїні так і на чужині. Чи то у великій салі чи то у сільській “П росві-

т і ”, чи то в таб о р ах полонених, чи. серед м алої групи десь долею чи

недолею закинених Українців — всюди у тій чи іншій формі, в за-

лежності від сил і спромож ностей учасників, відбуваю ться чи від-

чити, чи концерти, чи діточі вистави, ж иві образи, чи деклямації т в о -

рів Т о го , “ким все занялося і зап ал ал о”. Ц е стало такою ж традицією

Українців як обходж ення “Д нів К ам оенса” у П ортугалії, уш ановання

Ґете в Німеччині, Д анте в Італії і др уги х народів.

Але слід завжди відріжняти традицію від рутини або траф арету.

Традиція звязує нас із минулим і д ає тяглість в будуччині . Нарід, що

забуває свої традиції, своїх “ славних прадідів велики х”, які на про-

тязі віків здобували для свого народу “ і славу і во л ю ”, тратить свою

о соби стість, свою д уш у, свій д ух, питомий лише йому, і занепадає.

Навпаки рутина, або раз і назавжди застигла мода, обмежений тр а -

фарет, стримує поступ і не дає змоги поступати вперід чи то у ми-

стецтві, чи то в науці, чи в політичнім думанню.

Нажаль у нас часто плутаю ть ф орм у і зміст: — напр. козацька

традиція полягає не у ш ироких ш танях-ш араварах, не у малинових

ж упанах, а в тім д усі козака — войовника, лицаря, оборонця України, у тім д усі, що живе і під малиновим жупаном XVI і XVII віків і під

захистною уніф орм ою українськик борців за батьківщ ину ХХ-го

віку.

Нажаль і в святкування памяти Ш евченка вкралася рутина, тра-

фарет, які часто не даю ть змоги освітлити всесторонно, або під пев-

ним кутом зору, постать цього наш ого не лише маляра й поета, але

і пророка, розм ах творчости якого сягав від Ґонти, “що синів свя-

ченим ріж е у крівавих загравах пож еж ” і д о “усміх, ласка, мати і са-

д о к вишневий коло х а ти ” , як влучно характеризує його творчість

Маланюк.

Н азагал “ Ш евченківське св я то ” складається із таких елементів: відчит про життя а б о творчість поета, деклямація й о го власних, або

в його честь складених віршів, музичні точки, спів сольовий і х о р о

вий. Д уж е часто, нажаль, всі ці елементи цілком не получені між со-

—

5 —

бою ув одне ціле, підбір вірш ів не від п овід ає реф ерату, після високо

героїчного співу, напр. “Ой Д ніпре мій Д н іп р е” слідує “Якби мені, мамо, нам исто” чи інша лірична чи ж артівлива пісня. Це розби ває

суцільність вражіння і не дає глядачам чи слухачам того д ухо во го

піднесення і запалу на дальш у працю для батьківщ ини, щ о є ф акти

чно головним завданням кож ного свята, яке є призначене на спо-

гад наших великих борців чи славних історичних подій.

Н аступна інсценізація, складена на основі історичних джерел, мемуарів, спогадів, листування і щоденників, подає картину із життя

поета в 1840-ових роках коли він повний сил і творчости гостю вав у

своїх приятелів князів Рєпніних у їх м аєтку в Яготині, вбираю чи від

них той д у х “козацького панства”, як він сам висловлю вався, що ці

останні нащадки наш ої держ авної провідної верстви донесли аж до

середини минулого віку. Це були часи, коли вийш ов перший “К о б

за р ” Шевченка, коли він, покінчивши студії у Академ ії малярства у

П етербурзі, мандрував по своїй лю бій Україні, по “нашій не своїй

зем лі”, малюючи історичні памятки, то “к озац ьк у церкву невеличку

з похиленим хр есто м ”, то руїни С уб о то в а, то портрети своїх високих

друзів, то складаючи свої найсильнійші, найгероїчнійш і поеми, про

ту славу, “ що не поляже а розкаже, хто ми, чиїх батьків діти, ким, за що за к уті”. Не дивно, що до нього, д о його творчости потяглося і

селянство зпід уб о ги х стріх, яке відчувало в нім свою душ у, д уш у у к

раїнського н ар оду і найліпші представники наш ого панства, то го

“ козацького панства” , що памятало, як колись то воно “без холопа

і без пана” здобувало славу і волю для української держави, а не б у -

ло під доглядом росій ської ж андармерії. Воно відчувало в нім н о-

вого носія того д уха нації, і то ї тради ц ії держ авности, яку воно б о -

ронило від “ самовластя М оск ви ” .

Шевченко був всюди улюбленим гостем. Чи то в селянській хаті, чи то в історичнім м аєтку князя Рєпніна, й о г о талант як маляра ви

кликав подив знавців мистецтва, а коли він сам деклям ував свої в ір

ші, то присутні забували все на світі і “душ і їх настрою валися на ви

сокий д іяп азон ”, як казав Рєпнін. Д одам о, що Ш евченко мав д о б -

рий голос і чудово співав народні пісні. Ясно, що його приїзду хоч

на кілька днів чекали з нетерпінням і щ об побачити його, послухати

його, люди зїздилися з усіх околиць.

Інсценізація “Ш евченко у Рєпніних” обєдн ує і зводить у сценіч-

ній формі ті головні елементи “Ш евченківського свя та” , про які зга -

дано вище. Цей вступ може служити за пояснення глядачам, хто є ті

особи, які виведені на сцені. Біограф ічні дані про Ш евченка подано у

читанні Варварою Рєпніною її знаного листа до ш вайцарського п ро

ф есора Ейнара, елемент деклямаційний заступлено деклямаціями

Псьолівни, Катшіста, Рєпніна і сам ого Ш евченка, а музично-вокальна

частина провадиться іншими дієвими особам и, які для то го введені

в інсценізацію і в залежності від наявних мистецьких сил і можностей

—

6 —

упорядників і режісера, м ож уть грати більш у або меншу ролю, або

бути використані лише на музичні точки. Хор, яким у данім випадку

не слід зловживати, а дати йому проспівати (кращ е за сценою) 1-2

пісні — д ає фон для останної сцени.

ІСТОРИЧНІ О С О Б И

П одамо описи історичних персонаж ів які виведено в інсценізації: Очевидно, що з їх характеристики ф ізичної і психічної мають

випливати їх тип, поведінка і гра. Напр. героїчно-трагічний діяпазон

Варвари Рєпніної, ж артівливо-кокетний (дещ о комічний) Кекуато-

®ої, героїчна романтика Ш евченка і епічно-героїчна кн. Рєпніна, це

маю ть бути характерними вдачами цих постатей, як деякий снобізм

Селецького є характерний для подібних урядови х постатей його ча

су. Спокійна гідність Триф она і привітлива скромність Глафіри теж

в стилі епохи.

1 ) Т А Р А С ГРИ ГО РО ВИ Ч Ш ЕВЧЕНКО

У 1840-х (1843 і 1844) роках повний сил і творчости , молодий 25-28 років. Трохи ростріпане волосся. С орочка із широким ковніром

т. зв. “ бай рон івка” і недбало завязан ий чорний шарф. Світлі спідні

і довгий темний сурдут. (Див. його власноручні портрети тих часів: автоп ортрет зі свічкою , автопортрет із пером і д р .).

2) КНЯЗЬ М И КО Л А ГРИ ГО РО ВИ Ч Р Е ПНІН -ВОЛКОН СЬКИ Й

С вояк останного гетьмана України Р озум овського. Бувш и гене-

рал-губернатором М алоросії, вперто дом агався відновлення козацтва

і привернення Україні її “ прав і вол ьн остей ”. У своїй записці до р о -

сійського уряду ( “ О возвращ енін м алоросійських козаков в прежнее

со сто я н іе” ) дом агався привернення прав козацьких, поділення У к р а-

їни на полки, замісць губерній введених Катериною другою .

Будучи військовим на боці Р о сії він приймав участь у війні з На-

полеоном і в бою під Австерліцоїм (де Наполеон розби в Росіян, А в-

стрійців і Німців) був ранений і дістався у полон. Наполеон оцінив

його х о р о б р ість і повернув й ом у на знак пошани його шаблю. П оз-

найомивш ися з Н аполеоном, Рєпнін зробився його горячим поклон-

ником, бо надіявся, що відродивш и П ольщ у й розбивш и Росію , він

приверне Україні її незалежність, права й волю. Після війни 1812 р о

к у Рєпніна призначено на віце-короля Саксонії, де він завдяки невси

пущій праці, енергії і організаторськом у хи сту направив всі лиха за

подіяні війною. Після св о го віце-королю вання у Саксонії повернувся

на Україну в ролі Генерал-Губернатора М алоросії. І добивався прав

і відродж ення козацтва. І за цю свою українську політику був пере

слідуваний російським урядом (М иколою І). У 1840-х роках доживав

віку у своїм м аєтку у Яготині (бувш ій палаті Р о зум о в ськ о го ), де був

конфінований російським урядом без права виїзду. Він відразу від-

—

7 —

чув у Ш евченку нову народну українську силу і ввів м олодого поега

у товари ство того “козац ького панства”, д о якого належав сам і силь

но спричинився до поширення його слави. Сам він впливав богато на

творчість Ш евченка, передавш и йому, такби мовити, традиції д ер

ж авносте України і романтики козацтва. Викупив з кріпацтва друга

Ш евченка, знаного артиста Щ епкіна. Був меценатом українського

театру.

3) КНЯЖ НА В А Р В А Р А М И КО Л АЇВН А РЄПНІНА

Д оч ка князя Рєпніна. Н ародж ена 1809, померла у 1899. Велика

приятелька і адораторка Ш евченка, який присвятив їй поему “Т р и з

на” і “ С л іп а”. Б огато спричинилася до його призначення пр оф есо

ром Київ, універ. св. Володимира. З її листування з проф. Шарлем

Ейнаром (у Ш вайцарії) д овідуєм ся бо гато про її віднош ення до Ш ев

ченка, з яким її вязала не лиш е приязнь, але і глибоке почуття. Піс

ля й ого ареш ту вона як лише могла клопоталася за н ього і навіть д і

стала від всевладного тоді ж андарм ського полковника ґр. О рлова

(ш еф а ж андармів) сув оре попередження, що дочці скомпромітова-

ного в очах росій ського уряду за українство князя Рєпніна не слід мі

ш атися в українські справи і клопотати ся за “ покараного і відданого

в салдати рядового Ш евченка”, щ об її не спіткала та сама доля.

О сь як характеризує її Н авроцький: “ це така велика, сильна і р о

зумна душ а, я думав, що таки х і нема на світі. Якби хоч со та доля

або хоч тисячна була таки х на Україні, то не знаю щ о то д і булоб, тілько не та біда, що теп ер ”.

Ж вава, горяча і розумна, вона була помічницею і адміраторкою

батька. Глибоко релігійна і — за характеристикою Селецького —

найбільш україноф ільсько наставлена з у сіх членів родини Рєпніна.

Д о б р о т а і добродій ність робили її справжною захисницею селян, які

звали її своєю святою .

4) М О Л О Д И Й КНЯЗЬ В А С И Л Ь М И КОЛ АЄВИ Ч РЕПНІН

Брат Варвари, син кн. Рєпніна. Людина гуманна, д обр е ставився

до селянства. Д обр и й приятель Ш евченка. Захоплений українськими

піснями і романтикою минулого, сам нераз співав разом із Ш евчен-

ком народні пісні. (Й ого виведено в інсценізації лише для виконання

музичних та вокальних тб ч о к ). Ш евченко малював портрет його, його дружини Татяни і його дітей, в Яготині.

5) ГЛ А Ф ІРА П С ЬО Л або Псьолівна (пізнійш е Д уніна-Борковська) Сестра поетки Олександри Псьол, яка писала вірш і під безпосе-

редним впливом Ш евченка. Сама Глаф іра була маляркою і ви ховува

лася в дом і кн. Рєпніних. Була великою адм іраторкою Шевченка.

6) ГР А Ф В А С И Л Ь О Л ЕКСІ6ВИ Ч КАПНІСТ

З родини заслуж ених м иргородських полковників Капністів, з я-

_ 9 _

ких Граф Василь Капніст (дід Василя О лексієвича) у 1791 р. їздив до

П русії просити помочі і оборони для України від “тиранії росій сько

го п равительства” надію чися на війну між П русією і Росією . Ґр. В а

силь О лексієвич дотри м увався славних традицій своєї родини, зав

жди вор ож ої до р о сій ськ о го тиранства на Україні. Був великий прия

тель Рєпніних і перший ввів Ш евченка у їх товариство.

7) ТРИ Ф О Н

Слуга-камердинер князя Рєпніна, що від був з князем як його

дж ура всі походи і був у дом і на становищ і старого вірного слуги.

Про нього знаємо із листування Варвари Рєпніної. Ш евченко любив

й ого і ставився д о н ьо го не як до слуги, а як до приятеля.

8) П Е ТРО АН ДРІЄВИ Ч СЕЛЕЦЬКИ И

В ті часи урядовець особливих доручень при київськім Генерал-

Губернаторі. Пізнійше сам віце-губернатор київський і марш алок ки

ївської шляхти. Л иш ив цікаві записки, в яких оповідає про свою зу

стріч і знайомство із Ш евченком. Знав і лю бив музику, був прияте

лем і учнем знаного музики Л іста. Сам був ком позитором визначних

здібностей.

9) КНЯГИНЯ К Е К У А Т О В А Є Л И СА В ЕТА

Родичка Л и зо губ ів із сусідного з Яготином маєтку Сіднева. О-

дин з найкращ их творів Ш евченка як маляра є її портрет. Була гар

на, світська пані з ліп ш ого укр. товариства.

10) М О Л О Д А КНЯГИНЯ Т А ТЯ Н А РЕПНІНА

Ж інка сина кн. Рєпніна. Мала чуле серце і походила з українсь

кого роду. Ш евченко намалював її портрет, а також її дітей. (В веде

но до інсценізації для виконання музичних чи вокальних точ ок).

11 ) М А Д А М Р Е К О Р Д О Н (Ф ранцуж енка) Гувернантка Варвари, щ о дож ивала свій вік у родині Рєпніних

(введено в інсненізацію чи то для акомпаніяменту чи для музичних

то ч о к ).

—

11 —

Вечір в Яготині

Д РА М А ТИ Ч Н А ІНСЦЕНІЗАЦІЯ НАТАЛІЇ Г. К У Т О В О Ї

(Ш евченко в гостях у кн. Рєпніна в його історичнім маєтку

на Полтавщині, в 1840-их роках)

Д І Є В І

О С О Б И :

Варвара М иколаївна Рєпніна — 35 р.

Глафіра Псьолівна — 26 р.

Княгиня К екуатова — 35 р.

М олода княгиня Рєпніна — (пяністка, або декляматорка, чи співачка) Олександра П сьолівна — співачка, скрипачка, деклям аторка) М адам Р екордон — (пяністка акомпаніяторка) Т арас Григорович Ш евченко — 30 р.

Князь Рєпнін — батько Варвари, 60 р.

Граф Капніст — біля 50 р.

Камердинер Триф он — 50 р.

М олодий князь Рєпнін — співак

Селецький — (співак або пяніст)

Д ія від бувається у 1840-ових роках в м аєтку князів Рєпніних, у

Яготині у вітальні.

На сцені праворуч стіл заставлений для чаю і ліворуч пяніно або

рояль. На стінах портрети і килими. Костю ми і меблі часів Бідерма-

єра.

Я В А І .

Глафіра й Трифон

(Глаф іра сидить коло чайного столу. Триф он приготовляє стіл

до чаю ).

ГЛ А Ф ІР А : Ну що, приїхали вже наш і?

Т Р И Ф О Н : Ні, Глаф іро Івановно, ще й д о сі немае ні наш ого молодо-

д о го князя ні Тараса Григоровича Ш евченка.

Г Л А Ф .: А чиїж то коні відводили від ґанку?

ТРИ Ф . : Т ак цеж їх ясність Граф Капніст, що перед вечором прибули

з Полтави.

Г Л А Ф .: А Петро Андрієвич певно не встигнуть приїхати сього-

дня з Київа, а як і прибудуть, то дуж е пізно.

*) Ц і особи введено в інсценізацію лише в разі більш ої музичної

програми і зявляю ться лиш е в кінці. Яікщо музичних точ ок є менше

то ці особи не ф ігур ую ть в інсценізації.

—

1 3 —

ТРИ Ф .: Б удьте спокійні, Глаф іро івановно, вони встигнуть до нас ще

й нині, бо вранці від н их було отримало листа із Сіднева. Вони

ще вчора туди прибули. Ч оловік, який від Л и зогуб ів листа при-

возив, казав, що Олександер Андрієвич дуж е до нас п осп і-

шають, щ об з Тарасом Григоровичем Ш евченком побачитися.

ГЛ А Ф .: Так його всі, всі хо ч уть бачити, все наше панство прагне

знайомства з ним тепер, а ще недавно ніхто, крім найшляхотній-

ших одиниць, не звертав уваги на його страждання.

ТРИ Ф .: Так, Глаф іро Івановно, воно від Бога. — В еликом у д ух о в і

— великі страждання.

ГЛ А Ф .: Але страшна ш кода, що ця надзвичайна і талановита лю

дина мусить тепер, завдяки загальній пошані д о нього і його

великого генія, марнувати стільки часу серед того оточення, для

якого він ще недавно був лише кріпаком, простим, звичайним

рабом , самим бідним сином свого краю.

ТРИ Ф .: Ваш а правда, Глаф іро Івановно, колиб Тарас Григорович по-

менше проводили свого часу у Закревських або Л и зогуб ів, воно

бул о б для них самих кращ е. А то за їх товариським и бенкетами

час марно йде. О сь і тепер в останній раз як у нас були , то після

чаю, як стали всі розходитися по покоях, то Закревський і їх яс-

ність наш молодий князь затягли до себе у флігель Т араса Г р и го-

ровича і чисто всю ніч там пробенкетувели. І д о к то р Ф іш ер з ни-

ми були, хоч вони нібито і заборон яю ть нашим панам за б о гато

в себе приймати, бо каж уть, щ о може бути погано, нездорово

значить.

Г Л А Ф .: Так одного ф ранцуського вина кільканадцять пляш ок із б у -

ф етної відпустили.

ТРИ Ф .: А горілки скільки ще з собою Закревські з власного завод у

привезли!

ГЛ А Ф .: Хочби на цей раз у Закревських в А ндрієвці не загулялись.

ТРИ Ф .: Ч огож то, приїдуть. В ернуться, їх ясність, молода княгиня

Татяна Павловна сьогодня до чоловіка свого з верхівцем листа

до Андрієвких відправили, щ об обовязк ово сьогодн я вечором

молодий Князь повернулися. Приїдуть.

ГЛ А Ф : Чи вже роспорядження дали, аби приготовано покій Ш ев-

ченку?

ТРИ Ф .: Так, у флігелі прибрано кутню хату. їх ясність княгиня В ар-

вара М иколаївна звеліли убрати все, гарненько прикрасити все

і квіти на столі поставили самі.

Г Л А Ф .: А чи урядж ено робітню для малювання?

ТРИ Ф .: У се чисто готово. Всі нескінчені образи Т ар аса Григоровича

порозставлено. Пензлі, ф арби і все чисто розлож ело так, що як

Ш евченко приїдуть то м ож уть хоч зараз за працю сідати і м а

лювати.

ГЛ А Ф .: А як він гарно малює! Це великий справжній мистець.

—

1 4 —

ТРИ іФ .: Гарно то гарно, а клопоту з того має скілько!

Г Л А Ф .: Але коли він тримає пензель в руці, він все забуває, цілком

віддається праці і зовсім то д і ні на що не звертає уваги.

Т Р И Ф .: Т а якже не звертати уваги, коли весь час їм переш коджаю ть.

Т о їх ясність Т атяв а Павловна утомилися позувати, то діти х о -

чуть побігати і відпочити, або зовсім не хотять тихо сидіти. їх

ясність Варвара М иколаївна весь час м усять їх розваж ати та ди -

витися, щ об вони нічого в майстерні не переш коджали. А ось з

їх ясністю княгинею К екуатовою буде їм морока.

Г Л А Ф : Правда, Тарас Григорович м усять цими днями почати малю-

вати образ княгині.

ТРИ Ф .:. Ну, і намучатьсяж вони з нею.

ГЛ А Ф .: Але княгиня така гарна, має так у чудесну сукню для портре-

ту. Тарас Григорович, як маляр, мусить бути захоплений.

ТРИ Ф .: М оже й захоплений, але чи буде задоволений — невідомо, бо

з їх ясністю дуж е тяж ко. В сіх чисто дівчат наш их з дом у і ф ліге-

лів позганяли зі своїм и “ роброн ам и ” . По ш ість разів вони їх су к -

ні перепрасовувати наказували і все їм не догодили.

ГЛ А Ф .: Бо Тарас Григорович має малювати княгиню в білій сукні з

волянами, в чудовій шалі, у всіх її перлах і з прегарними білими

квітами в зачісці.

Т Р И Ф .:А з буклями, то спаси, Боже. Ніяк не м іг їх зачесати до см а-

ку княгині наш мосьє, а вінже в Парижі учений. їх ясність завж -

ди ним д уж е задоволені були, а Татяна Павловна кажуть, що і в

П етербурзі так о го цирульника немає, як наш мосьє.

ГЛ А Ф .: А леж у княгині К екуатової таке прегарне, зовсім золоте в о

лосся, такі чудові кучері. Вона так а гарна, щ о лише пензель

Ш евченка в стані передати на полотні всю її красу.

ТР И Ф .: Т ак то воно так, але всеодно роки минуть і нічого з т о ї краси

не лиш иться, а характер їх яоности спортиться, бо вже й тепер

вони, як то каж уть, капризні.

ГЛ А Ф .: Так, але полотно з образом княгині лиш иться на завжди і

завжди портрет княгині К ек уато в о ї буде нагадувати про неі в

сяйві слави Ш евченка, як чудовий від би ток його прекрасного

таланту.

Т Р И Ф .: А поки їх світлість княгиня К екуатова ніяк не м ож уть нади-

витися на власний відби ток у дзеркалі. Вони нині всі чисто дзер -

кала продивилися! Прямо, як в них ще діри не поробилися!

Г Л А Ф .: Це нічого, Триф оне, гарна жінка м усить бути завжди д оброю

окрасою .

Т Р И Ф .: А якаж вона прикраса, коли всім чисто завдає клопоту.

Ні, Глаф іро Івановно, їх ясність княгиня К екуатова маю ть занад-

—

1 5 —

то капризну гумо рію...

Г Л А Ф .: (встає зі стільця). А вже не рано. Не можемо більш е чекати.

Піди, Триф оне, долож и їх ясности, що я прош у до чаю, а потім

скажи їв буф етній, щ об поставили й малого срібного самовара на

випадок якби наші гості дуж е спізнилися.

ТРИ Ф .: (іде за двери і вертається) — Вас ш укає Варвара М икола

ївна і зараз сюди ідуть, (ви ход и ть).

Я В А I I

Глафіра й Варвара Рєпніна

В А Р В А Р А : Глафіро, я ш укаю тебе по цілісенькому дом у. Я обовяз-

ково муш у то бі прочитати листа, якого я написала до п р оф есо-

ра Ейнара до Ш вайцарії.

ГЛ А Ф .: Ти, розум іється, пишеш йому про Ш евченка?

В А Р В .: Так. Слухай, Глаф іро, я м уш у то б і прочитати ці думки, що я

їх написала в цьом у листі про все, що так мучить мене і хвилю є.

ГЛ А Ф .: Але проф есор Ейнар напевно засп окоїть тво ї хвилювання.

В А Р В .: Слухай, Глаф іро, я починаю з сам ої пригоди наш ого знайом-

ства: (читає лист)

“Ш ановний і дорогий проф есоре:

Раз у минулому році, в липні, я вийшла до парку з мамою.

Була правдоподібно ш оста година. Мама була вбрана в свой ом у

великому капелю сі з “аб аж ур о м ”, як завжди. Я не дивилася на

небо і том у не примітила, що там діялося. Ми не пройшли і сто

кроків, як зустріли Графа Капніста з якою сь незнайомою меаі

людиною. Капніст нам го во р и ть: — “Збирається велика гром ови -

ця, подивіться на н е б о ”. Д ійсно великі хмари, здавалося, потові

були зірватися над нашими головами. Одначе мама не здавала-

ся. “М ож е ми ще встигнемо обійти л у к у ” — сказала вона. Поки

ми розмовляли, зірвалася страш на буря, схопився вітер і пішов

дощ . Капніст схопив маму під руку і почав б ігти з нею. Я х о р о б -

ро йшла за ними д о д о м у кроком , а незнайомий остався в парку.

Я не можу Вам передати, дорогий вчителю, моє власне вра-

жіння від незнайомця, таксамо як не м ож у передати силу і велич

т о го погляду, котрим зустрів він б ур ю і провів мене. Коли ми

дійш ли д о д о м у і іпіднялися на терасу, Капніст знов повернувся

до парку і побіг, не дивлячися на страш ну зливу, за своїм зна-

йомим...

Я піднялася на мамин балькон і під торохкотіння бурі, ша-

ління вітру, в яскравім світлі блискавиць побачила, як вони вер-

талися д о д о м у наскрізь мокрі. Н ад чолом незнайомця вітер б у й -

но розм ахав волосся, а його великий чорний ш арф віяв над ним

як чорне крило. Я бачила як віїн зупинився перед терасою і як

наш дороги й і лю бий К апніст взяв його під р у к у і звів п о сх о д а х

на терасу. Граф Капніст, що гостю вав то д і у кас і жив в однім

—

1 6 —

із численних наш их флігелів, повів гостя до себе і лише після т о -

го попросив д р зво л у привести свойого знайомого до великої

залі подивитися «а образи, котрих, як Ви знаєте, в нашому істо -

ричному палаці є велика кількість. Д озвіл , розуміється, дано і

я то д і довідалася від л ю бого Капніста, що цей незнайомий є ар-

тист, маляр і поет. При чому навіть більш е поет ніж маляр, і що

звуть його — Ш евченко.

Запам ятайте це імя, дор оги й вчителю, воно належить до мо-

го зоряного неба, до проміння вогневого янгола наш ого краю і

мого народу. Запамятайте це все, дороги й вчителю і дораднику

м оїх найтаємнійш их дум ок.

Коли Ш евченко піш ов, Капніст зі своїм чарівним виразом

взявся оповідати нам про Ш евченка, про його оригінальність, його поетичний талант, про й ого великий поетичний геній, про

те, що він поет навіть в св о ї х поглядах і зовніш их рухах. Ось що

розповідав нам Капніст про його ж иття: — Капніст чомусь воліє

за його родинне місце Чигирин, (хоч в дій сності поет родився в

селі М оринцях, З венигородського п о в іту), Чигирин, що грав виз-

начну ролю в історії України і б ув столицею Богдана Хмельниць-

кого, одного з великих гетьманів героїв України. Тарас Григо-

рович Ш евченко народився в бідній селянський хаті. Цей поча-

ток, дороги й вчителю, дуж е д о б р е п ідходи ть д о біогр аф ії вели-

кого поета. Але та селянська хата не була подібна до хати кан-

тона Во у ваш ій щ асливій і лю бій Ш вайцарії. І той селянин, к от-

ром у його жінка вродила сина, не був Ваш им Кош аром. Це був

бідний кріпак...

Ви, дороги й вчителю, шляхетний сину вільної країни, ледви

чи можете зрозум іти весь страшний зміст цього слова. Цей хлоп

чик, Тарас, цей син кріпака і сам з перш их часів свого життя

кріпак, і є ґеніяльний поет Ш евченко, той гість, якого змочив

д о щ у нас в Яготині. О дор оги й вчителю, жадне перо не здатне

змалювати протилежність цих д в о х слів, (таких стр аш н и х): Ш ев

ченко — великий геній наш ої землі, пророк, велетень України і

— Ш евченко-кріпак. . . . О ж ах! О, Господи! Д е ще так потрібні

люди як у нас. Д е так потрібна віра, надія, переконання, відда

ність, сам о-оф іра, б о р о тьб а і лю бов — героїчна і висока лю бов

д о вітчизни, як не у нас? Щ об все це зносити з лю бовю до Б ога і

терплючи та борю чися іти до єдиної наш ої мети — до кращ ого

м ай бутнього наш ого нещ асливого краю...

ГЛ А Ф .: Варет! Сюди ідуть. Це княгиня К екуатова.

В А Р В .: (хо в ає л и ст). Д о б р е, Глафіро, я дочитаю то б і лист іншим

разом.

Г Ч * « '

.

. -тгятаятели-Р» іівччич

Я В А

I I I

Глафіра, Варвара, К екуатова (входи ть) К Е К У А ТО В А : Варет! Глафіра! M ais vous M ’avez abandonne, c ’est a ffreux! Я ш укала вас, щ об запитати як випадає мій туалет і весь

ансамбль, коли Триф он сказав мені, щ о ви оби дві в салі.

В А Р В А Р А : Д о р о га княгине, Ви виглядаєте цілком д обре, Ви чудоїво

випадаєте! Але яік В аш а мігрень?

КЕК. : Ах, мене страшенно втомило готування мого туал ету, а мої

камеристки дійсно довели мене до страш ної болі голови. Ах, c ’est a ffreu x ! Elles sont si stupides touttes ces дівчата!

ГЛ А Ф .: Але чим Ви були так занепокоєні, княгине?

КЕК.: Р озум ієте, вони зовсім, зовсім зіпсували мені волани сукні, ось подивіться! Зам ість того, щ об стояти au vent d’am our вони

просто стирчать на всі боки! Я страшенно, страшенно незадово-

лена і дійсно цілком зденервована (стомлено сідає на ф отель і

обвівається віялом ).

В А Р В .: Але д о р о га Л ізі, запевняю Вас, що Ви чудово виглядаєте, а

особливо В аш а зачіска, яка сьогодня надзвичайно вдалася.

КЕК.: Vous trouvez? Chere am ie? Ох! Як куаф ер мучив мене, більш е

,

двох годин! Quel m onstre!

ВАРВ .: Бідна княгиня! Але мусите признати, що наслідки цілком за

довольняю чі. Ви лише подивіться на себе в дзеркало.

КЕК.: (дивиться б дзеркало) А деж всі? (вередли во). Триф он казав

мені, щ о всі зібрались і чекаю ть мене. Я поспіш ила, гадала, що

спізнюсь, навіть аґраф а наспіх приколола, але бачу, що нікого

нема!

ГЛ А Ф .: Василь М иколаєвич і Тарас Григорович ще не приїхали, але

князь і Василь Олександрович зараз прийдуть.

КЕК.: (стурб ован о) Як наш их ще нема, ще не приїхали? Ах, mon D ieux !

ВАРВ. : Не тур буй тесь, бр атова казала мені, що вона ще вранці піс-

лала Василю листа, щ о б він конче приїхав.

КЕК: C’est trez ennueux! Я зовсім почуваю себе збентеж еною ! Ах, мої

бідні нерви! Я стілько перемучилася, щ об д ати Ш евченку un coup d’oeil, так готувалася показатися йом у в то м у вигляді, в якім я

волію йому позувати і раптом він не приїде. А х! (п ересідає до

стол у).

ГЛ АФ .: Я певна, д о р о га княгине, щ о вони незабаром приїдуть і п ро

ш у Вас не хвилю ватися. Ви д озволи те налляти Вам чаю ? Може

з молоком, або з варенням? (госп одари ть коло сто л у).

КЕК.: А х! Я зовсім не знаю щ о зі мною робиться! Я страшенно, стр а

шенно зденервована, я почуваю себе близькою до непритомно

сте... (нервово обвівається віялом ).

В АРВ .: (сідає д о стом у) (засп о кою ю ч о) Ви знаєте, Л ізі, щ о Шевчен-

—

1 8 —

ко має читати нам сьогодня свої останні твори і одну зовсім но

ву ч удову поему.

КЕК.: (ж ваво) Т ак? Я к у? Я так мрію про те, щ о Шевченко напише

мені ч удового вірш а до мого альбому, на тій самій сторінці, де

мані вже присвятив вірш а Лямартин.

В А Р В .: Так! княгине, місце Ш евченка дійсно є поруч найбільш их

поетів наш их часів, Байрона, Лямартина... А ось ідуть папа і

t

Граф Капніст...

Я В А I V

Варвара, Глаф іра, К екуатова, Рєпнін і Капніст (входять і вітаю ться) РЕ1Г1: (роби ть загальний поклін). М едам! (цілує руку К екуатовій ).

Княгине!

КАПН.: (цілує іруку К екуат.) Ваш а мігрень, княгине?

КЕК : Ах, дякую , мені ліпше, тілько я почуваю себе страшенно втом

леною і весь час мені крутиться голова.

РЕП .: Але ви чудово виглядаєте, княгине!

КАПН.: Як завжди чудово!

КЕК : V oyons, vous plaisantez, c’est charm ant!

(грає віялом).

КАПН.: О ні, княгине, хи ба може не бути чарівною найліпш а з Сід-

невських муз?

РЕПН.: (цілує руку Глаф ірі і В арварі) Варет, мама не вийде до чаю!

В А Р В .: Я не знаю, з мамою весь час була Таня, вони певно зараз

прийдуть.

Р Е П Н : (сід ає біля Варвари, Капніст сідає біля К екуатов ої). А наших

все немає, щ ось не чутно коней.

'КЕК.: (вередли во). Вони певно спізняться. Князю! Ви нас цілком за

б уваєте у Ваш ій бібл іотец і. Все з Ваш ими книжками. Ви сьо го

дня зовсім не сходи ли до вітальні княгині. А ми Вас чекали.

РЕПН.: Ні, д о р о га княгине, я не -над книжками сидів, а над спогада

ми старими. Я читав Василю Олександровичу деякі уривки з м о

їх ж иттєвих спогадів, а потім ми дещ о згадували разом. Були

і

часи . . . Київ . . . українські справи . . . Рим . . . Париж . . . П о

ходи . . . М оє віцекоролю вання в Саксонії...

КЕК: Ах, князю, яка ш кода, щ о без нас! Я так люблю Вас слухати,

•

о со б л и во Ваш і спогади про Н аполеона і Ваш і гетьманські пляни.

РЕПН.: Я кінчав сьогодня частину м оїх спогадів, де йде мова про мій

намір відродити к озац тво на Україні. Я згадував Глухів, Полта

ву, Київ і ті події.

В А Р В .: (захоп лю ю чи сь). О, ті події! Т е страшне захоплення, яке в о

лоділо всім нашим краєм, коли козацтво відчуло в Ваш ій особі, паїпа, свого проводиря, а в В аш их прагненнях свої найтаємнійші

бажання. Це стремління відроди ти нашу держ авну традицію , силу, ром антику козацтва, славу... Н аш у минулу держ авну славу.

КАПН.: Тоді, княжно, то д і всі ми покладали найсвятійш і наші надії і

бажання на о со б у В аш о го батька, д о р о га Варваро Миколаївно.

—

1 9 —

РЕіПН.: Д ійсно, тоді «раїна в числі найліпш их і найш ляхотнійш их

своїх синів одразу зрозум іла мій намір відродити козацтво і в ід -

кликнулася на н ього всім благородним розм ахом своєї сти хії. Як

дивно наша Україна і серед шляхти і серед козаків відчула м ож -

ливість в-оскресити стародавні права і вольности і як відкликну-

лась на мій намір поділити Україну на полки, відродити гетьман-

манство. . . . О, то- був добри й час! (встає і ходи ть по сцені).

КАПН.: Так, гарні були часи. Д о б р е ми за здоровля Наполеоиа пили.

Ось м ойому родичеві за такий то ст аж у Сибір довелося п оп ас-

ти. Не веселий і не короткий був то вояж. За то весело за Напо-

леона пили і царя М иколу нашим Товариством дуж е злостили.

РЕПН.: (спиняється). Так, то був надзвичайний момент, котрий не

змогла використати українська висока мрія.

КАПН.: (встає і підходи ть д о Репн.) Д у ж е ш кода, щ о так ш видко

закотилася зірка Наполеона, бо відродивш и Польщ у, він мав на

думці оживити й Україну. Це була цілком можлива комбінація.

РЕПН.: (спирається на піано). Ґрунтовна помилка Н аполеона це б у -

ла д о р о га на Смоленськ взята ним перед зимою. М ож ливо, щ о

колиб імператор піш ов на Україну, то вся війна 1812-го р оку мо-

глаб закінчитися інакше. Пізнійше сам Н аполеон казав своїм

маршалам, що причина невдачі є невчасність взятого напрямку

на північ.

КЕК.: Я пригадую , в сп огадах Коленкура говори ться, щ о Н аполеон

дум ав знайти в Вас нового М азепу, князю, (захоп лен о). С о т т е

с’езї Ьеаи!

КАПН.: ( п і д х о д и т ь д о Кек.) Т о д і в Парижі на українського гетьмана

прочили М юрата, блискучого короля неаполітанського, знамени-

того “П апаґалло” . Це був надзвичайно хоробри й маршал.

РЕПН.: Так, король М ю рат — це був хоробри й солдат, підбитий в е-

ликим авантурником.

КЕК: Князю, Ви здається д о б р е знали короля неап олітанського?

РЕПН.: Княгине, я зустрічав й о го в Парижі, а так о ж під Австерліцом, де він наступав на наш е крило, а й о го кіннота, п ід його власним

проводом, атакувала мою головну батерію . Ми т о д і зустрілися з

ним в кіннім бою .

.

КЕК.: Це тоді, коли Ви були ранені, князю. А х! (патетично) Ви були

справжнім героєм достойним л аврового вінця з рук богині!

РЕПН.: Т о д і я мав н аго д у пізнати так ож і імператора. Н аполеон вмів

цінити і ш анувати відвагу і вій ськ ову вар тість своїх противників

у чеснім бою . Він сам повернув мені мою зб рою і відпустив з

полону.

В А РВ .: (захоп лено) І дозволив мамі приїхати доглядати В ас хо р о го

і слабого до М ельку над Д унаєм .

КАПН.: (сідає) Але признайтесь, князю, щ о з т о го часу, а особли во

після В аш ого послування в Парижі т а при В естф альськім д в о р і

—

2 0 —

Ви стали особливо горячим прихильником Генія Наполеона?

РЕП Н .: (сід ає ) О, так! Я відчував загально, стихійний напрямок д у -

ха імператора, оскілько він міг торкатися держ авного існування

України. К ороль Жероїм Вестф альський в Римі потім, з часи на-

ш о го спільного перебування там, часто балакав зі мною на цю

тему.

КАПН.: К ороль Ж ером, хоч і б у в рідним братом Наполеона, але зо в-

сім не мав ані рисочки близької до імператора. Але з часом став

пиш атися, що дістав у спадщ ину лисину Наполеона!

КЕК: (см іється) Ах, c ’est charm ant! C ’est delicieux!

КАПН. : Але, д о р о га княгине, мати лисину Наполеона не значить ма-

ти його голову!

К Е К .: A h ! quel moqueur vous etes! V raim ant incorrigible moqueur mon chere conte !

КАПН. : Княгине, я щасливий викликати усм іх на вашім чарівнім о б -

личчі. Ви нині, каж уть, змучені? Кажуть que vous avez livre une vrai bataille, une bataille pour votre elegance, d’ailleur brillament reucit sur tous les fronts des fleurs et des dentelles !

КЕК.: (злегка вдаряючи Капн. віялом) Ах, лиш іть графе, ваші plais-anteries! Я хочу слухати далі оповідання князя. Chere prince, ро-

зкаж іть нам про ті часи, коли ходили чутки по Україні, щ о Вас

п роголосять Гетьманом наш ого краю!

В А Р В .: Правда, папа, в ті часи Ви були дійсно популярні серед усіх

■кол населення, а особливо на Гетьманщині і серед козацтва, серед

козацьких полків, які Ви мали ф ормувати.

КАПН.: Памятаєте, як в час об їзд у краю ю рба козаків, піддавш ися

загальному ентузіязмові, випрягла коней з В аш ої карети, М ико

ло Григоровичу, і везла її на с о б і кілька миль з радісними ви гу

ками. Вони відчували в Ваш ій осо б і проводаря, що мав їх вести

до кращ ої долі!

РЕПН.: Так, мені д о р о гі згадки про ті часи, про ту велику лю бов, з

котрою були звернені до мене серця козацьки х мас . . . (р о з д у-

м ую чи). Вони зрозуміли і д обр е оцінили моє щире відношення

до їх інтересів, до інтересів наш ого краю, щ о не може жити без

слави, без козац ької волі.

В А Р В .: (нервово схоплю ю чись). Але цар М икола, цей страшний ч о -

ловік камяного серця, не міг зрозум іти висококультурних і ли-

царських Ваш их вчинків. Він хотів все, есе притиснути своїм тяж -

ким пястуком. Тепер я навіть з ж ахом згадую , що знайшлися лю -

ди го то в і очернити Вас, папа, звернути на зле Ваш е велике діло

для України.

РЕПН.: Д о р о га Варет, це все давно минуло. Не слід обвинувачувати

д р уги х у наш их власних невдачах. Це все діл а давних часів, а в

свій час мені не вдалося здійснити, перевести в життя мій намір

—

2 1 —

відродити козацтво. Але це з Б ож ої волі зроби ть хто сь інший.

КАПН.: Але хтож «а далі, хто буде продовж увати Ваш е діло, князю?

То були часи за які довелося М иколі Григорови чу так ж орстоко

розплатитися. (сумно покивує го л о в о ю ).

Хто поведе наш нарід д о його славного призначення? Хто буде

тим, щ о звяже наш е славне минуле з сучасним і намітить д о р о гу

на будуч е? Хто цей інший з Б ож ої ласки!?

В А Р В : (голосно і спокійно) — Ш евченко!

РЕПН.: Так, Варет, ти д о б р е відчула це відразу! Це він, наш великий

поет, створить той звязок між старою козацькою ш ляхтою і н о -

вими народними силами, які він п робуди ть своїм вогненним сл о -

вом.

К А П Н .: Так, Ш евченко д асть той новий д ор оговказ, який б уд е д о вго

освітлю вати шлях наш ого народу до його славної будуччини!

(встає, підходи ть до пяніна і бере книгу). О сь вона, велика книга

наш ого народу! (ч и тає). “К о б з ар ” видання 1840-го року. Велика

ця книга, а через сто років вона стане “ книгою б и тія ” україн сь-

кого народу!

В АРВ .: О так, вона буде святим євангелієм наш ого краю!

КАПН.: (виходить на авансцену) (п ерегортає сторінки). П ослухайте, князю, як цей бувш ий кріпак, як цей поет, цей геній — кость від

кости і кров від крови син свого н ароду віддає Ваш і ш ляхотні

думки і мрії: — (деклямує: “Гетьм ани ..."). (Всі уважно сл у х а -

ють декл ям ац ію ). (після деклямації павза).

РЕПН.: (встає і підходи ть до Капн.) Так, в цій книзі криється вели-

кий заповіт — державний, традиційний заповіт. Ідея права і п о -

рядку наш ого народу. В цьом у розподілі на героїку козацтва і

лірику хл іб о ро б ства відчула Ш евченкова м уза т у велику правду, яку відвічно ховала в собі наша державна дійсність. Він, Ш ев-

ченко, цей син наш ого народу, відчув цей відвічний розп оділ на

козаків і гречкосіїв і в своїй твор ч ості дав синтезу для тих, що

наш у землю обробляли і тих, що для неї славу здобували .

КАП Н .: Так, дороги й М иколо Григоровичу, я знаю що ви великий

прихильник то го історичного українського ладу, що треває від

князівського п еріоду і від славного гетьмана Хмельницького, що

традиційно існує в нашім народі і завжди відновляється, як тіл ь-

ки наш нарід скидає чуже панування, чужі кайдани.

РЕПН.: Так, так . . . (бере з рук К апніста книгу, р оздум чи во). Але ме-

ні вже личить головно молитися за Україну так як старом у Па-

лію . . . (р озгор тає книгу і деклям ує цілу поем у або звязані у-

уривки.)

“У Київі н а П одол і б у л о колись . . .

І за Україну молитись Семен Палій пош кандибав...”

(павза, кладе книгу на піано і сід ає до стол у).

ВАРВ.: (схви льовано): А х, папа! З яким чуттям Ви читаєте цю поему!

— 22 —

ТРИФО'Н: (входи ть і д о к л ад а є): їх світлість молодий князь Василь

М иколаєвич і Тарас Григорович Ш евченко прибули з Андріевки.

Я В А

V

М омент загального напруження. Рєпнін, сидячи, всім тілом повер-

тається до дверей. Варвара нервовим рухом встає і раптом спиняєть-

ся. Глафіра встає ізза самовару. К екуатова поправляє складки сукні.

Триф он лиш ається коло дверей, потім присуває прибувш им стільці.

В ходять молодий (син) Рєпнін і Ш евченко.

М ОЛ. РЕПНІН: В ітаєм о рідні пенати.

Ш ЕВЧ ЕН КО : 3 добрим вечором і щирим привітом.

М ОЛ. РЕПН.: (п ідход и ть д о Рєпніна і стискає йому р ук у). Боижур, папа.

Ш ВВЧ.: (стискає руку Рєпніну). Д о б р о го здоровля, князю.

М ОЛ. РЕПН.: (цілує руку К екуатовій ). Княгине, для Вас привіт із

Андріевки і докори, докори і щ ераз докори, що Ви минули Ан-

дріевку, їдучи до нас.

КЕК.: Але була така погана погода, зовсім розмитий шлях, а на міст-

кові перед вїздом до Андріевки завжди так страшенно трясе ка-

рету.

МОЛ. РЕПН.: Але ми пили Ваш е здоровля, княгине, як за одну з при-

крас наш ого повіту.

Ш ЕВЧ.: Як за одну з муз і Сідневських богинь, (цілує їй руку).

М ОЛ. РЕПН. (цілує руку Глаф ірі). А ми з Андріевки всі вже після

пізного обіду. Так, що як Ваш а ласка то почастуйте нас чайком, (цілує рук у В ар вар і). Варет, а де Таня?

В А Р В .: Вона у мами, я зараз піду за нею. (встає і затримується)...

Ш ЕВЧ.: Вам, Глаф іро Івановно, буде від всіх нас велика подяка за

д о б р у шклянку чаю. Д уж е горяче повітря в степу і такий сухий

вітер, (цілує руку Глаф ірі і звертається до Варвари). Вам, д о р о -

гий друж е, найш ляхетнійш а Варваро М иколаївно, привіз я свою

останню поему, що навіяли мені Ваш і щирі і високі слова, (цілує

їй р ук у).

В А Р В .: (стискаю чи об о м а руками руку Ш евченка). Це Господь піс-

лав Вам проміння свого чистого натхнення. Я зараз повернуся, (ви ходи ть стурбована і зворуш ена).

(всі сідаю ть за стіл, Глаф іра наливає чай, Ш евченко коло Репн.) КЕК.: Ми всі з таким нетерпінням чекали Вас, Тарасе Григоровичу, так мріємо послухати Ваш і нові поеми.

Ш ЕВЧ.: Велика це для мене честь і радісно нею пишаюся, але боюся, щ оби сумний спів м оїх рядків не засмутив ваш е щасливе това-

риство...

РЕПН.: Д о б р і думки, Тарасе Григоровичу, ніколи не см утять високо-

го ума і щ асливого гум ору, а Ваш і думки до того ще й корисні

думки.

—

2 3 —

ч

Ш ЕВЧ.: О сь у Зак ревських дуж е мене в обо р о т взяли. С початку х в а -

лили, а потім так гостро критикувати зачали, щ о аж до раня і

пересиділи. О собливо пан Л укасевич на мене накидався за мою

власну передачу народних мотивів. А брат Ваш (звертаю чися д о

Капніста)... Іван Василевич т о зі славної памяти батька В аш ого

почавши, л ітературу перебрав і зі мною годився і до м оїх вірш е-

плетів із щ ирістю поставився.

КАПН.: Про що саме була розм ова?

РЕПН.: А що саме читали?

Ш ЕВЧ.: Д еякі уривки з “ Катерини”, що я власне перероблю вав, д е -

щ о з “Тризни” передивились і нові річи читали.

РЕПН.: Ц ікаво буде, дуж е цікаво Вас послухати, наш добрий друж е.

Ш ЕВЧ.: А я так тіш уся Вашими шляхетними і освіченими думками.

КЕК.: (капризую чи) Але швидче, швидче будем о читати. Я з такою

нетерпеливістю чекаю. Я так люблю Ваш і вірші, Тарасе Г ри го-

ровичу.

Ш ЕВЧ.: Але, княгине, яка ви сьогодня прекрасна. Які гарні мягкі ф ар-

би В аш ого вбрання. І які чудові лепкі і прозорі тіні лягаю ть на

чоло і плечі від Ваш их кучерів.

КЕК.: (встає і переходить перед Ш евченка) Тарасе Григоровичу, я

одягалася для Вас сьотодня, аби заохотити Ваш пензель до пра-

ці . . . (кокетую чи ). Чи Ви задоволені?

Ш Е В Ч .: Я захоплений, княгине, готовий зараз сісти за палітру.

КЕК.: Ні, ні! Зараз я наказую Вам взятися за ліру, мій поете.

Ш ЕВЧ.: (жартівливо беручися за серце). О сь вона, моя ліра. . . . Щ о

терпить і виливає мою дум ку . . . (ш укаю чи в киш енях). А зш и-

ток певне залиш ився в моїй свитці, в якій я приїхав.

КЕК.: Трифоне!... (входи ть Триф он).

РЕПН.: Я зараз скаж у Т риф онові принести.

Т РИ Ф О Н : Ваш а ясність?

РЕП Н .: Трифоне, піди до флігелю і принеси накидку Тараса Г ри го-

ровича, та подивився де там зш итки, або в кишенях, або на столі.

Ш ЕВЧ.: Стій, Трифоне, ходім , брате, разом. Там розберем о, щ о мож-

наб підібрати на сьогодняш ній вечір. . . . (встає ізза стол у) . . .

бо дійсно написав силу. (Триф он і Ш евченко виходять в одні

двері. В д р угі входять Варвара і молода Рєпніна. Мужчини вста-

ють ізза столу і вітаю ться з мол. Рєпніною ).

В А РВ .: (стурб ован а). А деж Тарас Григорови ч?

ГЛ АФ .: Пішов за зшитками у флігель. Зараз повернеться.

М ОЛ. РЕіПНІНА: О т і д обре. Бо я приготувала Т арасу Григорови чу

сюрприз. Я вивчила на память його новий вірш. Ш видше, поки

його нема, послухайте мою деклямацію і дайте ваші поради щ о -

до експресії, (деклям ує):

“ Село і серце відпочине...

Село на нашій У країні...”

—

2 4 —

(При кінці деклам ації «а авансцені Глафіра і Варвара говорять

між со б о ю ).

В А Р В .: Глаф іро, у мене так беться серце, так а ш алена радість в душі, така горяча вдячність д о Б ога за те, щ о Т ар асу Григоровичу бу-

,

ло пі слано Г осподом стільки твор ч ого проміння, стільки святого

надхінення в ці останні дні, к о л и я так турбувалася, так пристрас-

но молилася за нього, так горяче просила йому ласки у Господа.

*

Г Л А Ф .: Заспокійся Варет, він зараз прийде. Я так а рада, що він по-

вернувся таким бадьорим , щ асливим, з таким гордим і незасму-

ченим чолом. Певне ми даремно хвилювалися за нього та його

товариш ування зі Закревськими.

В А Р В .: (оглядаю чися на д в ер і). А х, о сь і він! . . . (входи ть Ш евченко) Ш ЕВЧ.: (сп окій но). О сь тепер можна і почати. . . . (бере стілець, сі-

д ає трохи віддаль від столу на авансцені, перегортає папери).

Д озв ол ьте прочитати Вам деякі уривки з моєї поеми “Гайда-

м аки” ?

ВСІ: Просимо, просимо, слухаєм о, читайте.

Ш ЕВЧ.: (деклямує уривок або два з “Г айдам аків”. Захоплю ється і

встає).

“ Кругом святого Чигирина

С торож а стане з то го світу . . .

М олітесь братія, м олітесь.”

(підчас читання всі слухаю ть, глибоко задумані, жінки витира-

ю ть час від часу хусткам и сльози. Після читання павза).

РЕПН.: (встає й щиро обнимає Ш евченка). Д якую , дякую , Вам д о -

рогий друж е, (тисне р ук у Ш евченку). Д якую , дорогий Тарасе

Григоровичу, за те, що Вашими прекрасними віршами настрою -

єте душ і наш і на високий діапазон, кличете до героїки і бо р о ть-

би. Д ай, Боже, Вам усп іху. Ви наділені більш ніж талантом. Не-

хай Ваш геній п р обудж ує наш великий нарід.

Ш ЕВЧ.: Д ай, Боже, князю, велике Вам спасибі за Ваш е добре слово.

»

Таких людей як Ви я глибоко ш аную і щ иро люблю. Дай, Боже, щ об доля наш ого н ароду була в так и х шляхетних руках як Ваші.

КАПН.: (зворуш ено). О, дор оги й Тарасе Григоровичу, знайте, що за

цей початок Україна заплатить Вам невмирущ ою славою.

Ш ЕВЧ.: (захоп лен о). Збуди ти Україну і кинути на всі шляхи нові

слова, що визволять нас з неволі і по тяж ких ж ертвах поведуть

нас в майбутнє з перем огою волі і порядку. Д ай Бож е!

КАПН.: Так, Тарасе Григоровичу, Ви належите до тих щасливих ви-

бранців Провидіння, котрі мають великий дар, але і ще більший

обов;;зок до свого краю, як це Ви каж ете у Вашій поемі “Триз-

н а” :— (деклямує патетично).

“Цей Бож ий дар

Принести треба Батьківщ ині,

П оставить треба під удар ...”

— 2 5 —

(сердечно стискаю ть один одному руки).

В А РВ .: (п ідходи ть до Ш евченка). Я нічого не м ож у Вам сказати, але

мо€ серце переповнене такою радістю і л ю бовю до всього світу

і до всього гарного. Коли Глаф іра продасть свою перш у гарну

картину, то за ці грош і ми замовимо золоте перо і подаруєм о

його Вам.

Ш ЕВЧ.: Але золотим пером для мене, д о р о га Варваро М иколаївно, є

Ваш і золоті слова...

ТРИ Ф О Н : (докл адає). їх ексцеленція Петро Андрієвич Селецький

прибули з Київа.

Я В А V I

(Н овоприбувш і вітаю ться з товариством , д ехто сідає, інші т в о -

рять кілька груп. На авансцені Селецький, Варвара Рєпніна і Ш ев-

ченко).

СЕЛ ЕЦ ЬКИ Й : (привітавш ися з іншими, вітається з Ш евченком)...

Д уж е, дуж е я радий, любий Тарасе Григоровичу, що зустрівся з

Вами. А я лише одну дум ку мав — обговори ти з Вами питання

опери, яке ми минулого місяця з Вами т у т в Я готині дебатували.

Ш ЕВЧ.: Так д уж е радо, мій добри й Петре Андрієвичу. Але чи д ій д е-

мо до згоди, чи знов розійдем ося?

В А Р В .: Це все ще Ви ніяк не зійдетеся про оперу “М азеп а” ?

СЕЛЕ.: Т ак все потрібно звести до цілости.

Ш ЕВЧ.: Я тем у пиш у і все у суто українськім дусі.

СЕЛ Е.: Алеж памятайте, що в ній б у д уть такі ріжні елементи, як у к -

раїнський, шведський, московський.

Ш ЕВЧ.: М осковського можна і поменше давати.

В А Р В .: Боюся, що тепер не варто ди скутувати цю тему, бо ми. дарем -

но всі знов перехвилю ємося, як то го разу. Петре Андрієвичу, д а -

вайте відкладем це на потій, а тепер . . . Ви певне привезли з с о -

бою якінебудь нові романси і може навіть на слова Ш евченка.

Присвятимо цей вечір не дискусіям, а музиці.

КЕК.: (п ідходи ть до них). Так, так, яка чудова дум ка.*) ВСІ: Так, так, послухаєм о музику. (Всі сідаю ть, артисти — молодий

Рєпнін або хто інший сідає за пяяо, м олода Рєпніна і Селецький

співаю ть — дуети і сольові точки, в разі більш ої кількости ар-

тистів більш е точ ок).

ВСІ: (п лещ уть). Д уж е добре, браво, браво!!!

КЕК.: (встає) М е rс і ! М е r сі! С ’еst dе lісіеu х ! Але такий чудовий вечір

треба прегарно закінчити п рогулькою по парку. (Д а є руку Р єп -

ніну, який бере її під р ук у).

*) В разі потреби Гляфира каже, щ о приведе мадам Р екор д он і

сестру.

_

2 6 —

РВПіН.: (встає) Медам, месью. Я пропоную всім перед сном п р огу-

лятися у парку.

КАП Н .: Д ійсно, гляньте, який чудовий місяць. (Бере під руку мол.

Репн.). (Всі гості парами виходять. Л иш аю ться на авансцені В ар-

вара і Ш евченко).

Ш ЕВЧ.: А Вам, д о р о га княжно, мій благородний друж е, складаю п о-

дяку, як за весь цей чарівний вечір, так і за есе, що роби те для

мене перед Богом і людьми. Завдяки молитвам Вашим і завдяки

тур ботам Вашим я є призначений проф есором малювання уні-

верситету в Київі. Глибоко і щиро дякую вам, моя заступнице і

захистнице. (Ц ілує руку Варварі).

В А Р В .: (схви льовано). Вірте мені, дор оги й Тарасе Григоровичу, що

я понад міру щаслива цій до бр ій новині, яку я чуто від Вас, і д я -

кую Б о гу за це разом з Вами. Але не дякуйте мені, дорогий д р у -

же, моя роля у тім, що було зроблено в цій справі така незначна.

Ваш і д р узі і прихильники В аш ого таланту, мій дорогий прияте-

лю, клопоталися за Вас, а Госп одь благословив це святе діло. А

я . . . я лише молилася Б о гу за Вас.

Ш ЕВЧ.: Бачу, д о р о га Варваро М иколаївно, що Ви як янгол молили-

ся і всім помагали. Не даром ціле Ваш е село зве Вас святою. М о-

люся і я за Вас. Чим можу Вам віддячити за все, все добр о що

Ви для мене зробили, моя д о р о га Еґеріє. О це складаю до Ваш их

рук мою поему, яку насмілю ю ся Вам присвятити, а це присвята, яку дозвол ьте прочитати Вам зараз, (р озгор тає зш иток і ч и т а є ):

“Д уш а з призначенням високим

Л ю би ть повинна і страж дать

Натхнення дар святий глибокий

Сльозами мусить поливать.

Д ля Вас це зрозум іле слово

Д ля Вас я з радістю зложив

І світові мої окови

й вогонь душ і . . . І змова, знова

Я сльози в згуки перелив.

Ваш добрий ангел осінив

Мене безсмертними крилами

І тихострунним и словами

Про рай знов сп огад р о з б у д и в ”.

(Ш евченко простягає Варварі свою поему, яку вона бере і при-

тискає до серця).

В А Р В .: (схви льовано) Д ай те мені Ваш е чоло, мій любий друж е, мій

дороги й Тарасе Григоровичу, (цілує його в схилену над її рукою

гол ову).

— 2 7 —

Ш Е В Ч .: Ваш а прекрасна і світла душ а, мій дороги й благородний

друж е, була для мене завжди промінем надхення і буде назавж -

ди освітлю вати своїм горячим і яскравим світлом мої спогади.

В АРВ.: (О бом а руками стискаючи його р ук у). Ні, дороги й Тарасе

Григоровичу, я не м ож у бути Ваш ою м узою , бо я лише ліра з

пірваними струнами, за винятком одної — струни християнської

любови.

Ш Е В Ч .: Ах, з т о го часу як я пізнав Вас, Варваро М иколаївно, В и б у -

ли і є моєю Еґерією , моєю м узою , мій добри й і єдиний друж е.

В А РВ .: Ні, не каж іть так, не гнівіть Бога. Вас всі лю блять, всі баж а-

ють Вам усп іху ,всі захоплю ю ться Ваш им генієм. Але я зокрема

палко вірю в те, що Ви досягнете високої цілі і хо ч у від в сієї д у -

ші, аби Ви для всіх були великим і славним.

Ш ЕВЧ.: Д якую , дякую від всього серця, д о р о га Варваро М иколаївно.

В А Р В .: І перш за все вірте і памятайте, Тарасе Григоровичу, що В а-

ш а М уза не земна, а небесна, щ о вона крилата і прекрасна як пе-

ремога.

(З саду доноси ться хоровий спів народної пісні, Варвара і Ш ев-

ченко прислухаю ться до пісні і коли вона затихає, Варвара го в о -

рить з надхненням).

В АРВ.: Хай благословення Бож е буде на Вас,' Великий Сину велико-

го народу!! (О б о є виходять під р ук у помалу в парк).

(входи ть Трифон, гасить свічки, на сцені темнійш е).

ТРИ Ф О Н : Дійсно, це наш новий пророк. Як він приїхав, все село з б і-

глося до нього, щ об хоч побачити. А т у т все наше найліпш е к о -

зацьке панство вітає його. А як він пише!... Я слухав і сльози так

і лилися, (піднімає папери). О, це певне Тарас Григорович з г у -

били, та цеж його вірш, (бере свічку і читає).

“Мені однаково чи б у д у

О х неоднаково м ені” .

Так, так, не однаково наш ому краю, як його окрадуть з усіх тих

людей, що м ож уть його вести до слави і волі.

(Завіса тихо сп адає).

— 2 8 —